sou · GRB3112d2 · 2004-01-01 00:00:00 — När hon skulle börja gymnasiet var hon lite villrådig om vad hon skulle välja. Ett tag var hon inne på att välja teknisk linje, det kunde ju vara fräckt att vara tjej och hålla på med teknik, men slutligen valde hon dock samhällsvetenskaplig linjen. Gymnasie- skolan låg i centralorten och var gammal och etablerad. Gabby hade en halvtimmas bussresa dit, men den tycks inte ha vållat henne några bekymmer. Däremot tyckte hon att det var skittråkigt helt värdelöst. Den enda ljusglimten var att hon hittade tre nya kompisar; , och , som hon fortfarande har kontakt med. Efter en termin på samhällsveten- skaplig linje läste hon i tidningen att gymnasielinjerna skall bli program i stället och att man skulle starta ett Medieprogram på en ny gymnasieskola i centralorten. Gabby tyckte det lät mycket intressant och tog därför kontakt med skolan. Efter att mer eller mindre fått löfte om att bli antagen började hon miss- köta sitt skolarbete; med undantag för studierna av franska. Gabby började på Medieprogrammet. Det var ett treårigt gymnasieprogram inom radio, Tv och reklam. De läste många saker, som hon tyckte var bra. Hon blev också elevrepresentant i skolans samarbetsnämnd. i tvåan flyttade hon in till centralorten. Hon klarade inte av [sin] mamma. Hon bodde först på ett elevhem, men flyttade sedan in i ett radhus tillsammans med en handfull skolkamrater. Det blev en riktig partyklubblokal. Hon tog studenten i rosa plyschklänning 1995. Gabby menar att hennes på medieprogrammet var väldigt givande, men kanske inte så kvalitetsmässigt bra rent utbildningsmässigt. De ledde dock till att hon kom på att [hon] ville jobba med media. träffade hon en kille från ett grannland söder om . Efter gymnasiet sökte hon sig till en folkhögskola i en mindre ort i för att göra någonting helt annat läsa U- landskunskap och åka till . Tiden på folkhögskolan blev intressant på så vis att [hon] faktiskt försökte sätta sig in i det [hon] höll på att studera sådant som har med bistånd och 158 Namnen är fingerade. världsproblem och såna saker det var många aha-upplevelser rent kunskapsmässigt. Sedan åkte [dom] naturligtvis också till [och var där] . Gabby är glad över året i [folkhögskolan]. Det var ett avbrott från det som studerades i gymnasieskolan och otroligt givande både på ett personligt plan, och rent kunskapsmässigt trots att det var väldigt mycket strul och tjafs och liknande – om själva utbildningen – så var det ändå en väldigt bra grej att göra och [hon] tror att [hon] lärde [sig] ganska mycket. Efter folkhögskolestudierna flyttade hon hem till sin mamma. Gabby gick arbetslös ett tag. Sen försökte hon läsa in några gym- nasiebetyg på distans, men lyckades inget vidare. Nästföljande sommar luffade hon runt i , men efter en trafikolycka insåg hon att hon borde ta tag i studierna av media igen. Hon sökte sig då från hemorten till ett universitet för att studera drama, teater och film. Hon blev inte antagen direkt, men efter en intensiv övertalningskampanj blev hon till slut antagen. Gabby studerade ämnet i tre terminer och fann det intressant. Däremot tyckte hon inte alls om sättet varpå man studerade; man laddade så inför tent- orna och däremellan är det bara totalt förfall på nått vis. Efter sejouren vid började Gabby jobba i en kläd- butik. Hon jobbade där i . träffade hon en ensamstående man med barn. Hon och mannen inledde ett förhållande. förverkligade hon en dröm från tiden i högstadiet, nämligen att åka utomlands och läsa franska. festade hon mest. åkte hon och hennes kille på en längre gemensam resa. Hon beslöt sig dock för att stanna kvar i ännu ett tag för att verkligen lära sig språket. Relationen med hennes kille tog slut . Ungefär bestämde hon sig för att flytta hem och göra någonting åt sitt liv. Hon slog sig ner i en av större städer där hon hade en bror och några vänner och började jobba. Den bodde Gabby i nått slags kollektiv tillsammans med andra ungdomar mitt i stan. Hon fick jobb i växeln på en myndighet och som butiksbiträde i en bokaffär. gjorde hon bara en massa roliga . kom hon på att hon skulle in på den här film- och TV-biten igen. Hon sökte och fick ett tidsbegränsat jobb som filmskripta i ett produktionsbolag. Jobbet var rätt tråkigt men det var väldigt många roliga människor som jobbade där. Gabby trodde ett tag att hon skulle få fortsatt anställning, men fick inte det. Hon sökte då jobb på nytt och fick åter igen jobb i en klädaffär, men tyckte det var ökentrist. började hon återigen fundera på att göra något riktigt med [sitt] liv. Hon sökte in på en massa journalistutbildningar för [hon] visste att det var en sån utbildning [hon] skulle ha och ingenting annat. Gabby kom slutligen in på en journalistutbildning vid en folkhögskola. Det var en tvåårig utbildning. Gabby bodde på folkhögskolan och åkte hon hem till sin nya hemort för att jobba och träffa vänner. Hon upplevde utbildningen som handfast. Den första terminen upplevdes som mycket väl struk- turerad och mycket lärorik. De jobbade nästan uteslutande i veckoprojekt. Projekten utvärderades gemensamt. Det upplevdes vara ett bra arbetssätt. Mellan ettan och tvåan fick hon praktik på P4. I tvåan fick Gabby ett andrahandskontrakt på en centralt belägen lägenhet i en attraktiv del av staden hon bosatt sig i och valde då att bo hemma och pendla till folkhögskolan. En bit in i den tredje terminen fick de studerande välja inriktning. Hon valde då radio. I radiogruppen var det inte alls samma grej med vecko- projekt, utan det kunde vara tre fyra som löpte parallellt och det över eller något sånt och få lärarledda lektioner. Gabby är rätt missnöjd med denna del av utbildningen. Hon upp- levde det som om de två huvudlärarna inte hade tid att undervisa dem, utan bara försökte portionera ut arbete, så att [de] skulle fixa det på egen hand. Det blev som hon såg det lite väl mycket learn- ing by doing på egen hand i radiogruppen. Praktikperioden i början på den sista terminen, som Gabby tillbringade i en P4- redaktion, upplevs dock ha varit bra. Den diskuterade delen av utbildningen beskrivs också som ganska konfliktfylld. Den ena läraren beskrivs som partisk och som en man som inte kunde ta kritik överhuvudtaget. Den andra, en kvinnlig lärare, beskrivs som väldigt lynnig; hon kunde få såna utbrott, och ibland var hon glad, så där, nästan manisk. Gabby kritiserar också radiodelen av utbildningen för att vara allt för ensidigt inriktad på P4 och lärarna för att dom inte var villiga att diskutera innehållet i utbildningen, för det känns ju som någonting som är A och O på en folkhögskola, att man skall kunna kritisera utbildningen och sättet man lär sig på och det man lär sig och under vilka former. Hon menar också att det blev så illa att det finns folk som överhuvudtaget inte vill rekommendera [den aktuella folkhögskolans journalistutbildning] på grund av dom två lärarna. Överlag så verkar Gabby dock rätt nöjd med sin prakt- iskt inriktade journalistutbildning. Efter utbildningen fick Gabby ett vikariat på det ställe där hon gjorde sin praktik. Vid intervjutillfället, som inföll ca efter utbildningens slut, arbetade hon ömsom som programledare och ömsom som radioreporter. Hon trivdes bra med sitt arbete, som hon just hade fått veta att hon åtminstone skulle få behålla . Gabby trivdes också bra med sin bostad, som hon hoppades få förstahandskontrakt på. Hon verkade över- huvudtaget rätt tillfreds med sin situation och såg ljust på sina möjligheter att kunna realisera sina två mest näraligg- ande mål; nämligen först ett förstahandskontrakt på sin bostad och därefter en mera fast anställning inom radio eller TV. Efter denna presentation av deltagarna kommer vi nu att gå vidare i tolkningen genom att redovisa en dekonstruktiv läsning av fem utvalda berättelser. Dekonstruktion av utvalda berättelser En poäng med vår studie har varit att väva samman liv och folk- bildning. Vilken betydelse ges åt folkbildningen när den ses i ett livssammanhang? Vad har dessa studier betytt för de unga vuxnas liv och utveckling? Hur har det påverkat deras identitets-, menings- och kunskapsbildning? För att vidga förståelsen kring dessa fråge- ställningar har vi genomfört en dekonstruktion av några utvalda livsberättelser. Den kommer att presenteras nedan. Innan vi går in på den vill vi dock först säga något ytterligare om den aktuella tolkningsformens inre logik. Dekonstruktionsarbetets inre logik diskuteras i termer av: upp- märksamheten, tecknet och rösten. En viktig förutsättning för en dekonstruktion är att öva upp sin uppmärksamhet. I texten Om uppmärksamheten gör litteraturv- etaren en intressant beskrivning av uppmärksam- hetens betydelse.159 Att uppöva en förmåga till uppmärksamhet har inte att göra med kunskap i klassisk mening. Det är inte frågan om ett tänkande som steg för steg vinner insikt om olika fenomen. Bristen på uppmärksamhet visar sig hos en teori eller vetenskap genom att allt stämmer. Nej, snarare är det tvärtom, uppmärksam- het är något tillfälligt som fastnar i blicken. Det visar sig. Och för att jag skall kunna ta det till mig så måste det finnas något slag av öppenhet och mottaglighet som gör att ögonblicket berör mig. Uppmärksamheten låter sig inte så lätt infångas. Det är både frågan om att rikta uppmärksamheten mot något och när den är som intensivast är den en slags uppenbarelse. Något visar sig som jag inte förstått, en insikt som drabbar mig.160 För att denna insikt skall kunna äga rum så kan jag inte veta vad det är jag letar efter. Först efteråt vet jag vad det var som jag sökte. är frestad att kalla uppmärksamheten för det omedvetnas öga. Någon del av psyket måste styra blicken mot den kritiska punkt som är det ovetnas mötesplats. En vidgning av Jaget gör att det omedvetna får möjlighet att visa sig och visa mig någon- ting. Samspelet mellan omedvetet och medvetet kan då få mig att se sådant som jag tidigare inte lagt märke till. Det gäller att låta sitt eget omedvetna möta texten, istället för att påtvinga texten en sär- skild tolkning.161 Det omedvetna är ett glömt minne som ger sig till känna men som det inte går att gripa om. Uppmärksamheten hjälper till att slå en bro mellan det omedvetna och självmedvetandet. Uppmärksam- heten söker upp något i det omedvetna. Läsaren blir på så sätt till ett mellanled som kan frigöra de beröringspunkter som finns mellan omedvetet och medvetet. Jagupplösningen innebär att det omedvetna kan peka ut det kritiska ögonblicket när jag läser eftersom själva uppmärksamheten bara kan förverkligas i medvetandet. 159Horace , Om uppmärksamheten. Se också kapitlet Uppmärksamhetens form i . 160Horace , Om uppmärksamheten, s. 7. 161En av dem som haft stor betydelse för utbytet mellan psykoanalytisk teoribildning och litterär text är som i antologin and Psychoanalysis introducerar läsning utifrån . Istället för att applicera psykoanalytisk teori på litterär text visar hon på hur dessa två fält kan implicera varandra. Det gäller för läsaren att låta sitt eget omedvetna möta texten, istället för att påtvinga texten en särskild tolkning. På så sätt blir läsaren ett mellanled som kan frigöra de beröringspunkter som finns mellan medvetet och omedvetet. söker inte en dold mening i texten utan snarare brist på mening, just dessa är viktiga då betydelse inte enbart skapas i medvetandet utan också i dess sprickor. Icke-meningen visar sig i dessa sprickor. (, Föreställningar om det omedvetna, s. sig mellan, som en förbindelse, som något som för det ena till det andra. Jag föreställer mig uppmärksamheten som en samling veck i tänkandet, som hindrar en förhastad klarhet, som avbryter språkets automatiska rörelse genom invanda termer, skriver Det är alltså inte frågan om varken ett enbart passivt mottagande eller ett aktivt viljestyrt handlande utan något däremellan. Upp- märksamheten ser något som träder fram, något som kommer till Jaget och medvetandet. Detta korta ögonblick saknar ännu en uttalad kunskap hos tänkandet. Är det frågan om en omedveten intuition? Om ett glömt minne som återerövras och ger näring åt uppmärksamheten. Är detta minnes ursprung de förspråkliga upp- levelser som finns bevarade i det omedvetna? Är det dessa som hjälper oss att nå fram till ny förståelse? citerar och ställer frågan om det konstnärliga skapandet är uppmärksamhetens konstruktion. För konsten står enligt , bara i förbindelse med det absolut förflutna – det vill säga det ur-minnes eller oihågkombara, med ett arkiv som inget förinnerligande minne kan förfoga över.163 Ett viktigt kännetecken för uppmärksamheten är att den omfatt- ar en dubbel rörelse som uppstår mellan dess öppenhet och sluten- het, destruktion och konstruktion och mellan närvaro och från- varo. Denna dubbelhet framträder fullt ut i en förändrad praktik. I ett nytt sätt att skriva och att läsa.164 Uppmärksamheten ger på så sätt läsaren en blick som gör att texten blottar sina innersta drivkrafter och sin retoriska kropp. Ett rus som man som dekonstruktör kan uppleva när koderna på ett spöklikt sätt blir tydliga. När man upptäcker de marginaliserade elementen i en text så kan man inte göra sig av med dem, det är något som inte stämmer. Uppmärksamheten hjälper oss att se vad som är rätt eller fel sten, menar , och det är den rätta som oftast visar sig vara den felaktiga.165 Uppmärksamheten rör sig över gränsen mellan aktivt och passivt, inre och yttre, omedvetet och medvetet, språk och värld. Orden ser läsaren, läsaren ser ordet, det omedvetna pekar ut, det medvetna tar emot. När ordet fungerar som ett märke i uppmärksamheten så bryter det sin isolering. Det blir något annat. Att förmedla uppmärksamhet är att skapa en slags 162Horace , Om uppmärksamheten, s. 14. 163Horace citerar här ur bok de Man. 164Horace , Om uppmärksamheten, s. 20. 165Horace , Om uppmärksamheten, s 21. Det inte är frågan om att uppfinna nya glosor utan att med hjälp av bilder och bibetydelser och skärpta sammanställningar på nytt uppfinna språket i språket.166 Men det gäller bara när jag kan övertyga om eller lära ut, en uppmärksamhetens pedagogik. Har jag inga sådana syften så räcker de allra enklaste orden, de som pekar, det är allt. Här finner poesins idé som han anser vara motsatt retoriken. Problemet är att vill ju poeten bli förstådd, och för att lyckas med detta måste man avvika från idén om uppmärksamhet och skriva dikter och texter där denna idé gestaltas på ett förmedlande sätt.167 Genom att under läsningens gång öva sig i att vara uppmärksam kan man lättare se de moment i en livshistoria som gestaltar det omedvetna. När det gäller att studera textens gestaltningar av motsättningar är skriftens tecken en naturlig utgångspunkt. För att ge ett exempel på detta kan man peka på detaljens viktiga funktion. Den franske filosofen har särskilt utvecklat detaljens betydelse för en berättelse. I sin bok rummet urskiljer Barthes två plan i det intresse som ett foto väcker. Den ena nivån kallar han för stadium, det är en kulturell delaktighet i den information eller de känslor som bilden är bärare av; i egenskap av medlemmar i en kultur förstår man fotografiet. Den andra nivån kallar han för punctum, det ofrivilliga, stickande överraskningsmomentet som vissa bilder innehåller. Det bryter igenom och drabbar betraktaren direkt och känslomässigt. Det är ofta fråga om fysiska detaljer som händer, naglar eller något i klädedräkten som är annorlunda.168 Stadium är ett slags allmänt engagemang men utan någon särskild skärpa, medan Barthes menar att punctum kommer in som en brytning av stadium och därför kan ses som ett stick eller litet hål, en fläck eller skåra.169 Dessa detaljer, punkter och fläckar gör tolkningen av fotografiet till något annat än en avbild. Detaljen säger något t.o.m. om förspråklig erfarenhet, en form av seende som inte kan beskrivas i 166Horace , Stilen och lyckan s 15. 168Roland Barthes, Det ljusa rummet, s. 43–44. 43–44. Vilket kan innebära att tolkningen kan gå utöver konvention och ordning. Poängen skulle då vara att öppna upp för en annor- lunda form av växelverkan mellan fotografiet och betraktaren. Att med hjälp av detaljen bryta igenom vanetänkandets upprepning. ser också litterära texter som utmärkta exempel på liknande fenomen – ögonblick då något upplöser dess samman- hang.170 Dessa ögonblick kännetecknas av att texten reflekterar över språk. Detta att en text resonerar kring språkliga fenomen får konsekvenser för läsningen. Dessa illusionsbrott kan ses som ett försök att bryta den meningsproduktion som äger rum mellan texten och läsaren. Plötsliga ögonblick skapar avbrott då texten rör vid villkor som gör den till vad den är. Läsaren vet inte riktigt vad som sker i texten och denna osäkerhet tycks i någon mening vara inskriven i texten. Upplevelsen av dessa ögonblick blir en slags märklig paradox, en blixt som svävar, skriver Barthes.171 Detaljen påminner då inte bara om språkets illusion utan även om att Jagets uppbyggnad vilar på lös grund. Själva erfarenheten av detta förspråkliga tillstånd tycks ha en märkligt genererande kraft. Detaljen medverkar till att skapa en rörelse i språket och hjälper på så sätt till att upprätthålla spelet med skillnader och motsägelser. Vilket i sin tur gör att subjektet kan upprätthålla sin position i tillvaron också i situationer som präglas av stor mångfald och flexibilitet. Förutom att vara uppmärksam på textens tecken kräver en dekonstruktiv läsning att man lägger märke till textens röst. I varje text finns en röst som talar och som hörs om man läser texten högt. Att läsa livshistorier högt kan få oss att upptäcka sådant som vi inte tidigare lagt märke till. Textens röst medverkar till att texten inte blir en sluten enhet eller någon ren avbild av verkligheten. Rösten gör det lättare att markera och understryka språkets dubbelhet. Vad säger denna röst? Hur låter den? skriver i boken , om hur han gång på gång lyssnat på 170Neil talar i boken om en sublim vändning, dvs. en rörelse av upplösning och figurativ ombildning. Mera om det sublima finns att läsa i . 171En som hämtat inspiration hos är dansken som i sin bok Kærlighed uden ord. Omkring tavshedens æstetik og billeder skriver om tystnaden som en möj- lighet för en mänsklig öppenhet. kassettband med egna uppläsningar av sina dikter. Det är något märkligt med rösten. Den är inte vädjande eller under- tryckande, knappt alls inriktad mot lyssnaren. Mera låter det som ett lyssnande i talande form. Det är ett slags avtolkning, i kontrast till vad vi vanligen tänker oss när en skådespelare läser en dikt. Rösten är nästan sömnig eller slumrande. Andningen är långsam och lätt. är inte frånvarande men han färglägger inte texten med sin personliga närvaro. Det är som om rösten vikarierar för hans Jag och hans kropp, som om den talade ur sig själv.172 Ett återkommande tema hos är just medvetan- dets eller Jagets upplösning. Men det intressanta här är att något blir kvar, något fortsätter att tala, även om Jaget vidgas, detta något är rösten. En universell röst. Rösten blir kvar under jag- förlusten. Kanske är det rent av så att den finner sin rätta ton när dess bärare utplånas. Som om strävar efter att få stämmor ur Jagets egen underjord att komma till tals, fossila rester av tidigare livs- former. Den personliga stämman skulle alltså vara otillräcklig för att uttrycka den egna existensen. söker efter spring- an mellan motsägelserna. Rösten tycks för honom bli något som är det varaktiga och personerna det tillfälliga. Det är som om kärleken fanns före de älskande, blicken före ögat. Det är den åtskilda del- aktigheten av samma tons liv. Så strävar efter att befria rösten från det mänskliga talets ändlösa rollspel, till ett rum utanför tillvaron, där de älskande vilar tillsammans.173 I texten finns en röst som försöker förmedla en insikt om hur det skrivna är menat. En röst som gör sig hörd under läsningen och som säger oss något som går utöver textens egen struktur. Det rösten strävar efter är att förmedla ett spår av det som ligger bort- om skriftens form men som ändå driver texten framåt. En rörelse som föregår texten och pekar på det universella ur vilket texten föds, något som finns före kunskapen. Men det är inte frågan om något ursprung som kan beskrivas som ett centrum. Snarare är det ett icke-centrum, ett rum mellan stämbanden, ur vilket rösten ständigt föds och återupprepas. Rösten kan därför bära på både närvaro och frånvaro. På så sätt medverkar rösten till att det upp- står en öppning i det självcentrerade meningsskapande. Den kan hjälpa till att föra människan tillbaka till ett förspråkligt tillstånd, ett tillstånd där närvaro och frånvaro spelar med varandra i ett 172Horace , Beröringens ABC, s. 164. På så sätt kan rösten ta Jaget utanför sig själv och på samma gång låta det vara kvar i sig själv. I rösten hörs de vänd- punkter som får texten att sätta motsatsparen i spel. Det gäller att lyssna till livshistoriens röst, hur låter den? Dekonstruktionen av de utvalda berättelserna Dekonstruktionen av livshistorierna kan beskrivas i två steg, vilka vi valt att kalla för motsatspar och förskjutning. Båda stegen tar sin utgångspunkt i den grundläggande åtskillnad som ständigt upp- repas i språket. I varje livshistoria finns ett antal motsatspar där två begrepp på ett eller annat sätt förhåller sig till varandra. I ett inled- ande steg gäller det att få syn på dessa motsatspar, vilka är de? Hur gestaltas motsatsparen i livshistorien? Något förenklat skulle man kunna säga att dessa motsatspar bildar olika rum i berättelsen. Och på ett eller annat sätt måste motsatsparen sättas i rörelse, frågan är hur detta görs? I tolkningens andra steg gäller det att se hur motsatsparen sätts i rörelse. Hur skapas en rörelse mellan dem? Vad händer om man i berättelsen upplöser den ena polen i ett motsatspar? Vad händer då med deras ursprungliga prioritet och identitet? Går det att iakttaga förskjutningar i texten som gör att termerna inte länge kan kännas igen i det system av motsättningar som tidigare konstituerade och definierande dem? Det gemensamma för detta andra steg i läs- ningen är att se hur det i texten skapas rörelse och spel med språkets skillnader.174 När motsatsparen sätts i rörelse så markerar det ett illusionsbrott i meningsskapandet. Ett tillfälligt hålrum uppstår då i läsarens begär efter att finna enhet mellan motsatsparen. I dessa tolkningar måste man därför överge illusionen om ett enhet- ligt språk och ersätta det med en insikt om språkets ständiga för- ändring. Vi tror att detta är något som är vanligt i senmoderna livs- berättelser och som särskilt tydligt borde ge sig till känna hos unga vuxna. Den dekonstruktiva läsningen fokuserar på de begreppsliga mot- satspar som visat sig vara mest använda i intervjuerna. Ett mot- satspar består av två enheter, en pol och en motpol. Den dekon- struktiva läsningen byggs upp kring några av de motsatspar som 174 , Dekonstruktion – 90´ernes litteraturteori och , Dekonstruktiv teologi. visat sig mest framträdande i livsberättelserna. Läsningen kommer att presenteras i två steg. I ett första steg kallat Berättelsernas motsatspar beskrivs de motsatspar som varit centrala i de unga vuxnas livsberättelse. I ett andra steg, kallat Berättelsernas för- skjutningar fördjupas tolkningen genom att flera livsberättelser sätts samman under olika teman. På så sätt tydliggörs hur de unga vuxna i sina livsberättelser företar olika förskjutningar, som sätter motsatsparen i rörelse. Poängen är att det sker en rad sådana vänd- punkter. Läsningen belyses med citat från berättelserna och varvas med reflektioner från folkbildningens historia och tidigare folk- bildningsforskning. Förnuft, känsla, förnuft livsberättelse börjar med ett första minne om en resväska. Han kommer ihåg att hans pappa har berättat att han bars runt i en öppen resväska när han var liten. Berättelsen har ett huvudtema som kan sammanfattas i motsatsparen förnuft – känsla. Motsatspar som i berättelsen symboliseras av aktiviteter som idrott och musik.