sou · GRB3127d9 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta handlar om mognad och kan inte tränas fram för att komma tidigare. Däremot kan en rörelse lockas fram om mognaden inträtt. En språngvis utveckling - överraskningarnas tid – allt till munnen Barns successiva motoriska utveckling går oftast i steg (perioder) och många föräldrar kan överraskas av att barnen ganska plötsligt kan vända sig från rygg till mage och därmed nå andra saker än Tiden för när barn börjar gå varierar mycket kraftigt, men majoriteten av alla friska barn börjar gå mellan 10 och 16 månaders ålder. När de närmar sig tvåårsåldern kan de också gå uppför trappor. Ett annat viktigt steg är utvecklingen av pincettgreppet, som brukar komma i niomånadersåldern. I kombination med att barn gärna undersöker saker med munnen innebär detta en snabbt ökad risk att småsaker kan komma att fastna i halsen och i värsta fall leda till kvävning. Barn pekar alltid innan de börjar tala. Barn som inte hör utvecklar inte sitt tal, eftersom det inte sker någon självförstärkning. Talet är också i hög grad en mognadsfråga och här är nog problemet det motsatta – att barn inte utvecklar sitt tal på grund av understimulering. är barnet snabbare och starkare, men har fortfarande dålig balans. Det är under som risken för att drunkna på magen i småpölar är särskilt stor. I denna ålder är barnen ofta nyfikna på nya saker, plockar isär och griper hårt. Nyfikenheten är större än förståndet och förmågan att lyda uppmaningar. Från åldern brukar barn kunna ta sig uppför trappor, men klarar inte alls att ta sig ned, vilket ger betydande risk för fall. Förskolebarnet – glömmer faror vid lek – överskattas av vuxna Mellan 3 och 5 års ålder avtar tillväxthastigheten som det sker en betydande neurologisk mognad. Detta gör att de behärskar sina rörelser betydligt bättre och de vill gärna hjälpa till. Detta är ett mycket trevligt och tilltalande beteende, men här finns en viss risk för att de vuxna skall överskatta barnets förmåga. Barnen är vanligtvis mycket lekfulla men har en tendens att glömma faror som man visat för dem. Föräldrarnas uppsikt på barnen är således mycket viktig. Mellan 3–kan många barn hoppa på två ben och ta emot en kastad boll med händerna och bröstet. En fyraåring kan gå enkel balansgång, hoppa på ett ben och gå baklänges. Vid den här åldern kan de ofta kicka till en boll och när de närmar sig 5 årsåldern gå bakänges utan att falla. kan barn springa med goda medrörelser och ta emot en kastad boll framför sig med båda händerna. Flickor, men inte säkert pojkar, brukar kunna hoppa framåt på ett ben. Förskolebarnen kommer ihåg enkel information och kan åtmin- stone minnas den vid förfrågan. Minnesförmågan förbättras om man använder sig av bilder. De brukar kunna svara på enkla vad och hur frågor. Uppmärksamheten är ganska kort 5–och i den här åldern har de svårt att rikta sin uppmärksamhet. Detta är viktigt när man skall försöka få barnen att följa regler då de behöver påminnas ofta och med hjälp av synintryck. Fyra- åringen kan vanligen förstå enkla regler, men kan överskatta sin förmåga och glömma faror – det s.k. stålmanssyndromet. kan barnen lära sig genom att först lyssna till en instruktion. Tålamodet är bättre och balansen börjar bli så bra att de kan klara av att cykla. Detta betyder dock inte att de kan cykla i trafik, då de ofta svänger med stora rörelser för att hålla balansen. Det är inte heller förrän som barn kan hålla en riktning även när de tittar åt ett annat håll. Att tuta på yngre barn medför oftast att de försöker titta bakåt och att de svänger ut i den riktning de tittar åt. Det är tveksamt om ens barn skall cykla i trafik. Den viktiga funktionen att kunna tänka över sin egen situation och att vara förutseende är oftast inte bra utvecklad förrän . I 4–5 årsåldern är språket så bra att barnen förstås av personer som inte träffat dem förut. Barnen kan dock ha svårt att förstå, att ord som låter lika kan ha olika betydelse och att vissa ord kan ha flera betydelser. Betydelser som vuxna automatiskt listar sig till av samanhanget, är ofta obegripligt för barn i senare förskoleåren. Om lärare och ledare ger flera instruktioner blir barn i den här åldern oftast förvirrade. Att bedöma hastigheter och riktning Majoriteten av barn under 6–ålder har svårt att följa ett föremål som rör sig och bedöma hastighet. Detta beror huvud- sakligen på en bristande synskärpa och mindre på oförmåga till koordination. En typsituation blir då att barn inte hinner reagera med att få upp händerna om de får något kastat emot sig och på det sättet exempelvis kan bli skadat i ansiktet. I den här åldern kan barn skilja mellan höger och vänster. De förstår hyggligt var de står i relation till andra, men kan fortfarande ha svårt att kontrollera hastigheten i sina rörelser. Därför ser man ofta att barn i den här åldern stannar in för tidigt eller för sent och på det sättet kan de slå sig eller utsätta sig för att bli påkörda. Det magiska och egocentriska tänkandet Förskolebarnets värld förändras successivt från här och upp- levelser och att känna på och röra vid till mer sofistikerade nivåer där man börjar använda symboler som ett led i sitt tänkande. Detta tidiga tänkande är dock i stora stycken magiskt och jag- centrerat och domineras av varseblivning. Mycket av det som vuxna inser är påhittat, exempelvis tecknade serier på TV, uppfattar de som verkligt. De bedömer sakers betydelse utifrån konkreta mått som storlek och längd. Det magiska tänkandet innebär att de tror att deras önskningar påverkar beteenden och händelseförlopp. Ett exempel på detta kan vara att ett förskolebarn kastar en sten mot någon, men inte räknar med att det skall göra ont, eftersom de inte menade något illa. Eller att de inte tror att de kan falla ned från ett träd eftersom de inte tänkt att göra det. Den här typen av tänkande uppfattas av vuxna som ologiskt och barnens magiska förklaringar som undanflykter. Barns egocentriska tänkande förhindrar dem också att fullt ut känna empatiskt, då de inte kan sätta sig in i en annan persons situation, obehag eller smärta. Därför förstår de inte i grunden föräldrars förmaningar som går ut på att undvika vissa handlingar, därför att det kan skada andra. Deras begränsade förståelse för orsak och verkan hindrar också förskolebarn från att generalisera från konkreta händelser. Det kan således vara svårt att förstå att det som varit farligt i en bestämd situation kan vara lika farligt i en situation som ser annorlunda ut. Förskolebarn som skadar sig när de faller ned från ett räcke behöver inte förstå att samma situation kan uppkomma om de klättrar i träd. På grund av barnens begränsningar att , måste föräldrar förstå att de kontinuerligt får påminna barnen om vad som kan vara farligt i olika situationer. Detta kräver tålamod och finess från de vuxnas sida, eftersom det annars är som upplagt för tjat och konflikter. Olycksfågel i intensiva utvecklingsfaser Barnens motoriska utveckling under förskoleåren har betydelse för skadebilden. Efterhand lär sig barn att gå med alternerande steg först upp och sedan ned i trappor. De lär sig cykla, kasta boll och att använda en sax. Medan de lär sig detta är kvaliteten på utförandet ganska dåligt vilket betyder att de kastar saker i fel riktning, faller när de cyklar på ojämnt underlag eller skär sig med saxen. Att de då råkar ut för mindre skador är nästan oundvikligt. Att skydda dem från allvarligare skador kräver däremot de vuxnas uppsikt, skydd eller hinder, då man inte kan träna barn längre än vad de är mogna för. Om barn är olycksfåglar så beror nog detta oftast på att de gör fel när de är i intensiva utvecklingsfaser – d v s när de just håller på att lära sig mycket nytt, snarare än när de konsoliderar vad de kan. När det gäller hur snabbt den motoriska utvecklingen går för de enskilda barnen finns inga riktigt enkla samband till olycksfallen. I åldern 6–tycks barn med sen motorisk mognad skadas oftare ön övriga. I 9–tycks förhållandet vara det motsatta med att barn med tidig motorisk mognad oftare skadar sig. Vi vuxna har en tendens att glömma, att barn är ganska små även när de börjat skolan. Det viktigaste för barnet är i vilken höjd ögonen sitter och medelvärden för svenska barn är angivet i följande tabell: Barns ögonhöjd i centimeter ovan marken för åldrarna 1- . Av tabellen framgår att både pojkar och flickor ser sig om i en höjd av ovan marken när de börjar skolan som sexåringar. Den här relativa litenheten försvårar naturligtvis sikten för barnen på deras väg till och från skolan, men den betyder också att de inte ses särskilt bra av bilförarna. Symmetri, stabilitet och timing har de flesta barn mognat motoriskt så att de får en vuxens rörelsemönster med symmetri och stabilitet i rörelserna. Pojkar i den här åldern brukar ligga lite före flickorna i den typ av rörelser som kräver mer explosiv kraft som längd- och höjdhopp och att kasta långt, men flickor lär sig å andra sidan tidigare att hoppa från ett ben till ett annat och att säkert ta emot bollar. Deras balans är också tidigare utvecklad, vilket betyder att de cyklar säkrare tidigare än pojkarna. Och ungefär mognar rytmiken som är viktig för en jämn cykling. Vid 10–klarar barnen även av mer sofistikerade rörelser som att kasta en boll med armen över huvudet. Barns uppfattning av riktningar är fortfarande inte fullt utvecklat men de har börjat lyssna mer selektivt. Balansen är inte heller alltid perfekt, då de fortfarande lär sig att integrera syn, balans och kroppskänsla (proprioception) på mer sofistikerad nivå. Timing brukar vara god redan i den här åldern. Ett problem i den här åldern är att barn ofta inte förstår att träning ger färdighet utan att de fortfarande tror att antingen kan man eller så kan man inte. Känslorna runt ett budskap är oftare viktigare än budskapet självt. Därför måste den som lär och tränar barn i den här åldern få dem att upptäcka glädjen i att bemästra rörelser. I den här åldern har barnen fortfarande stora svårigheter med att förstå vad som kan hända framöver. De ser saker som här och och som rätt eller fel utan några större nyanser. Att diskutera fram- tida konsekvenser av beteende är fortfarande ganska meningslöst, då de har kvar mycket av sitt magiska tänkande och tron på att de kan ha unika krafter som skyddar dem. Därför kan det även i den här åldern hända tragiska olyckor där barn hoppar ut från för hög höjd, så som de kanske sett seriefigurer göra på TV. Vad kamraterna gör blir allt blir viktigare I skolåldern avtar föräldrarnas inflytande och kamratgruppens beteenden blir allt viktigare. Kamrater börjar peppa varandra till nya landvinningar och självkänslan blir delvis beroende på att man vågar vara modig och pröva det nya och svåra. Kombinerat med en känsla av att inte kunna skadas ökar risken att råka illa ut. Eftersom de inte fullt ut förstår hela händelseförlopp kan de kasta sig ut i en situation utan att ha planerat i förväg. Det blir därför viktigt för föräldrar, lärare och ledare att stärka barns självkänsla genom att lära dem nya färdigheter i situationer som inte är förknippade med risk att skada sig. , när det finns tekniska lösningar på det mesta, blir de naturliga tillfällena för äldre att träna de yngre alltmer sällsynta. Det beror bl.a. på att allt färre färdigheter krävs för att överleva. Ett exempel på detta är att under översyn lära sig att tända eld i en vedspis. En sådan färdighet generaliseras sannolikt efterhand till att ge respekt för eld, en attityd som är viktig även för vår tids barn. I de yngre skolåren är barnen ofta mycket regelstyrda och accepterar inte avsteg från regeln. Alla vuxna som exempelvis lett lagidrott med yngre skolbarn vet att det inte går att tumma på reglerna, så som vi vuxna ofta gör. Därför har barn också mycket svårt att förutse eller begripa varför vissa vuxna struntar i trafikreglerna och även uppleva detta som skräckfyllt. Om barnen själva får vara med och skapa reglerna, så har de lättare för att leva efter dem. Yngre skolbarn bedömer regler som bra eller dåliga utifrån deras fysiska konsekvenser snarare än deras ideologiska bas. Detta är viktigt för vuxna att förstå, när de skapar eller skall förklara varför en regel finns till. När verkligheten inte samspelar med reglerna Barn i yngre skolåldern uttrycker ofta att de är rädda för trafiken. En viktig anledning till detta är att de inte uppfattar att reglerna följs. beror detta troligen på att reglerna inte följs så slaviskt, som man helst vill i den här åldern, men oftare beror det säkert på att vuxna fuskar. Andra anledningar till att barn uttrycker rädsla för trafik är: –att sikten är skymd –att vissa regler är mycket svåra att förstå, som att en bil får göra högersväng mot övergångsställe, där det är grönt för de gående –Att fordonstrafik är förbjuden i ett område, men så kör det in en taxi i alla fall! –att de har verklig erfarenhet av olyckor –att de tycker illa om buller och avgaser Barn vill gärna övertyga sina föräldrar och ledare om att de är kompetenta och duktiga. Detta kan ge föräldrar orealistiska för- väntningar på vad barn kan klara av, inte minst i trafiken. Ett barn i sex-sjuårsåldern förstår ofta inte de enklaste regler om hur man gör när man passerar en gatukorsning. Även barn uppemot nioårs- åldern förstår inte eller glömmer att se snett bakåt för att se om det kommer bilar som svänger i samma korsning. I den här åldern är flera av gatuskyltarna obegripliga för dem och deras praktiska användning av begrepp som höger och vänster är inte tillräckligt väl utvecklade. Dessutom har barn i den här åldern fortfarande en otillräcklig förmåga att lokalisera ljud och svårt att uppfatta rörelser som sker i deras perifera synfält. De har inte heller fullt utvecklat förmågan att snabbt bearbeta komplicerade händelser med flera inblandade och svårt att uppfatta hastighet och fara. inte glömma att barn i yngre skolåren är relativt korta vilket begränsar både deras eget synfält och vår möjlighet att se dem. Den hastiga tillväxten i yngre tonåren I yngre tonåren sker hastiga förändringar i fysisk tillväxt och motorisk funktion, kanske särskilt på grund av. den snabbt ökande muskulära styrkan. Tonåringarna har i princip alla de förmågor vad gäller motorik och varseblivning som vuxna har, men saknar naturligtvis erfarenhet av svåra situationer och tar generellt sett större risker än vuxna (se mer nedan). Förmågan att se framåt i tiden är fortfarande något begränsad och tonåringar föredrar att tänka mer tekniskt och praktiskt än vuxna, även om deras abstrakta tänkande oftast är fullt utvecklat. Den selektiva uppmärksamheten och minnet är goda i den här åldern. Åtminstone i tidiga tonåren är ungdomarna upptagna av sin egen kropp, vilket ibland kan distrahera dem. Det måste man som vuxen vara beredd på. Flickor brukar i allmänhet inte spontanförbättra sina motoriska färdigheter efter medan pojkar brukar göra detta genom hela adolescensperioden. Hos pojkar ser man också att styrkan fortfarande ökar efter att den hastiga tillväxtspurten är över (Patel ). Yngre skolbarns bedömning av trafiksituationer: Barn gör sin säkerhetsbedömning enbart utifrån om de kan se bilarna på gatan eller inte. De tycks inte ta hänsyn andra faktorer. Det betyder att de exempelvis kan uppfatta en övergångsplats som säker, trots att den kan vara mycket farlig på grund av. börjar de ta in andra intryck och är deras totala uppmärksamhet betydligt bättre. När man ber barn att välja en säker väg, väljer de yngre barnen den kortaste. För dem är det viktigt att kunna komma över gatan så kvickt som möjligt. Flickor och pojkar i yngre skolåren gör samma typ av bedöm- ningar i trafiken. Det tycks således inte vara ett sämre trafik- omdöme som förklarar varför pojkar skadar sig oftare än flickor (1991, 1975). Kunskapen om hur yngre skolbarn gör sina bedömningar betyder också att de har svårt att generellt lära sig att bedöma om en plats är farlig eller inte. Däremot kan de instrueras om att passera gatan vid vissa ställen, som pekats ut av vuxna som säkrare. Cykling ett exempel på utvecklingsnivåns betydelse Cykling är ett bra exempel på utvecklingsnivåns betydelse för skaderisken. De flesta barn cyklar tvåhjuling redan i 5–6 årsåldern. En stor del av barnen skadas när de cyklar på allmänna platser därför att de inte förstår eller inte kommer ihåg de trafikregler som gäller. Andra barn skadas därför att de har cyklar som de skall växa i och därför är större än vad de klarar av motoriskt och där de ibland varken har tillräcklig styrka för att bromsa eller inte kan koordinera bromsningen med balanseringen. Barn i åtta-nioårs- åldern är fullt kompetenta att handha en lagom stor cykel, men det är inte förrän åldern som de är tillräckligt kompetenta att cykla i trafiken. Anledningen till detta är att de har svårt att hålla riktningen om de blir störda. Typexemplet är en bil som tutar vid omkörning, barnet vänder sig om för att se och vinglar ut mot mitten av gatan. Vilken betydelse har barns temperament? Det har debatterats om barn med karak- teristisk beteendeprofil är mer utsatta för olyckor än andra barn. studerades detta av psykoanalytiskt influerade forskare, som ansåg sig finna samband mellan upprepade olycks- tillbud och vissa temperament hos sina patienter. Detta skulle särskilt gälla impulsiva beteenden, som i sin tur skulle bero på en rigid och auktoritär uppfostran. vändes uppmärk- samheten från intresset för enstaka olycksbenägna personlighets- drag till studier av olika typer av beteenden och miljöer (Bijur 1986). De beteenden som tilldrog sig störst intressen var aggres- sioner, överaktivitet och impulsivitet. Uppfattningen att personlighetsdrag hade stor betydelse för olyckor och skador kom att attackeras särskilt hårt slut och framåt. Huvudargumenten var då (och är fortfarande), att barns och ungdomars beteenden är starkt beroende av i vilka sammanhang de existerar och att de således i stort avspeglar sociala bakgrunds- och miljöfaktorer. Att försöka bedöma vad barns beteenden kan innebära för ökad skadebenägenhet kräver därför, att man har möjlighet att justera för familjefaktorer, sociala och ekonomiska faktorer och andra väsentliga faktorer i närmiljön. I en engelsk studie av nära 12 000 förskolebarn försökte man bedöma vad aggressivt beteende och hyperaktivitet betydde för ökad skaderisk, när man tog hänsyn till fysisk omgivning, psykosocial miljö, familjens uppfostringsmetoder samt karak- teristika hos barnen som inte hade med beteende att göra, som exempelvis fysisk och psykomotorisk utveckling, sjukdomar mm. Det visade sig då att både aggressivt beteende och hyperaktivitet hade svaga samband med skador i stort, men tydliga och oberoende samband med allvarligare skador, som krävde behandling på sjukhus. Överaktiva barn tycktes få en alltmer ökad risk för svåra skador ju mer uttalat deras eventuella aggressiva beteende var (Bijur 1986). I en Holländs studie (Steenbekkers 1993) av drygt 2000 barn 2–analyserade man om kroppsstorlek, motorisk utveckling, kraft och temperament hade någon betydelse för en ökad skadebenägenhet. Det visade sig då att inte en enda variabel utom temperament hade något sådant samband. Barn som bedömdes ha ett risktagande beteende hade också råkat ut för fler olyckor . Det finns neuropsykologisk kunskap som åtminstone delvis kan förklara resultat av den typ som beskrivits i det tidigare avsnittet. Från hjärnskadeforskning vet man att s.k. exekutiva funktioner styrs från hjärnans framlob. Dessa exekutiva funktioner är viktiga för att: –kunna bibehålla koncentration –kunna resonera abstrakt och förstå begrepp (vilket brukar utvecklas från 7–ålder). –kunna planera och förutse händelseförlopp –kunna bedöma sitt eget beteende –kunna hålla tillbaka impulsivitet Sammantaget är dessa funktioner till för att snabbt och säkert bedöma en situation och att kunna handla i konsekvens med vad man uppfattat. I samband med hjärnskador som drabbat hjärnans framlob ser man ofta att någon eller flera av dessa funktioner försämras. Övervärderar barn sina förmågor? Vår kunskap är begränsad om vad barns intellektuella kapacitet och varseblivningsförmåga har för del i ett riskfyllt beteende. Dessa basala färdigheter är sannolikt betydelsefulla för möjligheten att kunna värdera den egna förmågan gentemot de krav som en uppgift ställer. Om ett barn exempelvis skall korsa en gata måste det kunna bedöma ett fordons hastighet och hur snabbt det själv kan ta sig över till andra sidan. Även om vissa olyckor beror på att gång- trafikanter inte följer relativt enkla regler som att se sig om åt båda hållen, kan andra olyckor säkert bero på felbedömningar av hastig- heter. Barn utvecklar successivt dessa förmågor och det startar . Man har exempelvis visat att spädbarn, som kryper på en glasskiva tvekar att fortsätta, om det finns en klyfta som de kan se under glaset (1960). Trots att man i flera studier påvisat att yngre skolbarn har stora förmågor att justera sitt beteende efter omgivningens krav, har man också visat att de ofta övervärderar sin förmåga. Mindre barn går ofta iväg i nerförslut som överskrider deras förmåga och faller omkull. Likaså sträcker de sig ofta efter saker som är alltför långt bort och riskerar därför att exempelvis falla ur barnvagnar och stolar om ingen hindrar dom. Även upp i 9–har man visat att barn gör sådana felbedömningar, exempelvis vad gäller deras förmåga att klättra. När man utsätts för tvetydiga krav har både vuxna och barn en viss tendens att övervärdera sina förmågor. Man kan därför för- moda, att största risken för barn att göra fel är, när de konfronteras med en situation, som just överstiger deras förmåga. Det visar sig också, att detta är vad som sker för barn från nedre skolåren och framåt. Försök har också visat att vuxna övervärderar sin förmåga mindre än barn och tonåringar. Äldre förskolebarn gör fel- bedömningar även i situationer som kraftigt överstiger deras för- måga. Dessa fynd stämmer väl med annan kunskap om barn i 5–6 årsåldern, där man också visat att de övervärderar sin minnes- kapacitet och att de fortsätter att ha orealistiska förväntningar på vad de kan komma ihåg även efter att de misslyckats . Förmågan att lära sig av erfarenheter ökar starkt . Åttaåringar tar till sig erfarenheter från farliga situationer betydligt bättre än sexåringar. Att även äldre barn och vuxna över- värderar sin förmåga kan hänga ihop med att den individuella motoriska förmågan varierar från tid till annan och att man har en tendens att styra sina bedömningar efter sina topprestationer. Tyvärr är det så, att barn som genomgående övervärderar sin kapacitet också är mer olycksbenägna. Åtminstone tycks detta gälla för äldre förskole- barn (Plumert 1995). En anledning till att barn blir successivt bättre på att värdera sin förmåga är att den motoriska förmågan varierar mindre mellan olika tillfällen ju äldre man blir. Man får helt enkelt med ökande ålder en alltmer entydig återkoppling på vad man klarar av. Ett annat skäl är att man successivt samlar på sig erfarenheter om vad man klarar eller inte. Tolvåringar som exempelvis skall gå i branta trappor gör allt bättre ifrån sig ju mer erfarenhet de får (1992). Man kan naturligtvis fråga sig varför både barn och vuxna överhuvudtaget har en tendens att övervärdera sina förmågor. Ett sådant skäl kan vara att man gärna vill uppnå ett visst mål och därför har en tendens att bortse från att man inte klarar det, särskilt i situationer som man inte betraktar som särskilt farliga. Yngre barn har uppenbara svårigheter med att hålla isär vad de önskar och vad de klarar av. För yngre barn tillkommer ibland även den faktorn att de i tveksamma situationer lutar sig mot äldres bedömningar. En sådan situation är när barn rusar över gatan till sin förälder, som de uppfattat gett klartecken. Sedan ingår det ju även i utvecklingens natur att man strävar efter att uppnå nya färdigheter, som tidigare legat utanför ens för- måga. Utan en sådan motivation är det osannolikt att utvecklingen skulle gå framåt (1992).