sou · GRB382d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Genom att Europastandardernas ställning på detta sätt stärks kan en harmonisering rörande vissa typer av varor uppnås utan att särskilda produktdirektiv behöver antas. Förfarandet för detta standardiseringsarbete anges i artikel 4 i det nya direktivet. Det bör framhållas att endast Europastandarder som har antagits enligt förfarandet enligt artikel 4 kommer att medföra presumtion enligt bestämmelsen. Europastandarder som har antagits enligt något annat förfarande kommer således inte att omfattas av presum- tionen. Det innebär i sin tur att någon presumtion inte blir aktuell för tjänster, eftersom artikel 4 i direktivet bara tar sikte på varor. Presumtionen kan brytas om varan visar sig vara farlig trots att den uppfyller tillämplig Europastandard. Detta följer av den föreslagna bestämmelsen i 27 § andra stycket. Andra kriterier för bedömning av varors och tjänsters säkerhet 12 § När man i andra fall än som avses i 10 och 11 §§ skall bedöma om en vara eller tjänst är säker skall särskilt beaktas 1.andra svenska standarder än sådana som avses i 11 §, 2.rekommendationer från Europeiska gemenskapernas kommission med riktlinjer för bedömningen av varors eller tjänsters säkerhet, 3.god sed för produktsäkerhet i den berörda branschen, 4.den aktuella vetenskapliga och tekniska kunskapsnivån, och 5.den skyddsnivå som konsumenterna rimligen kan förvänta sig. Paragrafen innehåller andra kriterier för bedömning av om en vara eller tjänst överensstämmer med det allmänna säkerhetskravet än presumtionsreglerna i 10 och 11 §§. Någon motsvarighet finns inte i den nuvarande lagen. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.3.4. Paragrafen genomför artikel 3.3. Paragrafen gäller varor och tjänster som varken regleras i annan författning eller i Europastandarder som har antagits enligt artikel 4 i det nya direktivet. Bedömningen av om dessa varor och tjänster är säkra skall bedömas mot bakgrund av bl.a. de kriterier som anges i 12 §, när dessa kriterier är tillämpliga. 13 § En tillverkare som tillhandahåller en vara eller en näringsidkare som tillhandahåller en tjänst skall lämna sådan information som behövs för att en konsument skall kunna –bedöma risken med varan eller tjänsten, och –förebygga att varan eller tjänsten orsakar skada på person. Närmare föreskrifter om näringsidkares skyldigheter att lämna sådan säkerhetsinformation meddelas av regeringen eller den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Paragrafen reglerar näringsidkares skyldighet att lämna säkerhets- information. Den motsvaras närmast av 5 § i den nu gällande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.2. Paragrafen genomför artikel 5.1 första stycket. Enligt första stycket är en tillverkare skyldig att under vissa förutsättningar lämna säkerhetsinformation. Motsvarande skyldig- het skall gälla för en näringsidkare som tillhandahåller en tjänst. Den föreslagna bestämmelsen knyter nära an till definitionen av säker vara och tjänst i 8 och 9 §§, där det anges att bl.a. information som lämnas av näringsidkaren skall tillmätas betydelse vid Säkerhetsinformationen skall lämnas i samband med att varan eller tjänsten tillhandahålls. Information skall bara lämnas i den utsträckning som behövs för att förebygga skadefall. Information behöver således inte lämnas t.ex. när riskerna är helt uppenbara. Paragrafen tar sikte på sådana risker hos en vara eller tjänst som kan undanröjas genom lämplig information. Är riskerna så allvar- liga att de inte kan undanröjas genom information är bestämmelsen inte tillämplig. Säkerhetsinformation skall lämnas i den utsträckning som behövs för att konsumenten skall kunna bedöma riskerna och förebygga dessa. I detta ligger att informationen skall vara effektiv, dvs. relevant och lätt att tillgodogöra sig. Närmare föreskrifter om säkerhetsinformation skall enligt andra stycket lämnas av regeringen eller den eller de myndigheter rege- ringen bestämmer. 14 § En tillverkare som tillhandahåller eller har tillhandahållit en farlig vara skall vidta de åtgärder som behövs för att förhindra att varan distribueras, ställs ut eller bjuds ut till konsumenter. Om skaderisken inte kan undanröjas på något annat sätt, skall tillverkaren återkalla varan från distributören enligt 16 §. Paragrafen reglerar skyldigheten för en tillverkare som tillhanda- håller varor att i vissa fall dra tillbaka varorna från marknaden. Första stycket motsvaras närmast av 6 § i den nuvarande lagen, medan andra stycket delvis motsvaras av 8 §. Frågan har behandlats i 4.4.3. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje stycket b. 15 § En tillverkare som har tillhandahållit en farlig vara eller en näringsidkare som har tillhandahållit en farlig tjänst skall informera konsumenterna om skaderisken och om hur den kan undanröjas, om det behövs för att förebygga skadefall. Informationen skall lämnas till dem som innehar varan eller som tjänsten har utförts åt eller som innehar den egendom som tjänsten avser. Informationen skall lämnas på ett sådant sätt att den kan antas komma till de berördas kännedom, genom direkta meddelanden, annonser eller andra framställningar som näringsidkaren använder i sin marknadsföring. Informationen skall lämnas i den omfattning som är skälig med hänsyn till behovet av att förebygga skadefall. Paragrafen reglerar skyldigheten att lämna varningsinformation. Paragrafen motsvarar närmast 7 § i den nuvarande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.4. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje stycket b. Varningsinformation är en åtgärd som kan bli aktuell när en vara eller tjänst redan har tillhandahållits till konsumenterna. Om varan eller tjänsten visar sig farlig, skall tillverkaren enligt första stycket lämna information om skaderisken och om hur den kan undan- röjas, om det behövs för att förebygga skadefall. Om riskerna inte kan undanröjas genom varningsinformation blir det i normalfallet aktuellt att återkalla varan eller tjänsten. Återkallelse regleras i 16, 17 och 19 §§. En sådan åtgärd som varningsinformation kan undvikas genom att säkerhetsinformation lämnas i samband med att varan eller tjänsten tillhandahålls. Det kan emellertid inträffa att nya tekniska och vetenskapliga erfarenheter och rön visar att varan eller tjänsten trots vad som tidigare antagits är farlig utan säkerhetsinformation. I uttrycket att varningsinformation skall lämnas om det behövs för att förebygga skadefall ligger att varningsinformation skall leda just till det resultatet. Det kan tänkas fall då en tillverkare har tillhandahållit varor som visar sig vara farliga, men där varnings- information inte skulle leda till att skadefall förebyggs, t.ex. på den grunden att varorna inte längre finns i behåll. I sådana fall behöver varningsinformation inte lämnas. I andra stycket anges hur och i vilken omfattning varningsinfor- mation skall lämnas. Bestämmelsen överensstämmer med 7 § andra stycket i den nuvarande lagen. 16 § En tillverkare som har tillhandahållit en farlig vara skall åter- kalla varan från dem som innehar varan, om andra åtgärder inte räcker för att förebygga skadefall. Återkallelsen skall ske i en omfattning som är skälig med hänsyn till behovet av att förebygga skadefall. Återkallelse skall ske genom att tillverkaren erbjuder sig att på vissa villkor 1.avhjälpa det fel som skaderisken hänför sig till (rättelse), 2.ta tillbaka varan och leverera en annan felfri vara av samma eller motsvarande slag (utbyte), eller 3.ta tillbaka varan och lämna ersättning för den (återgång). Paragrafen reglerar skyldigheten att återkalla farliga varor. Paragrafen motsvarar närmast 8 § första och andra styckena i den nuvarande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.5. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje stycket b och femte stycket. I likhet med bl.a. säkerhetsinformation och varningsinformation följer skyldigheten att återkalla farliga varor och tjänster indirekt av den nuvarande lagen. I första stycket slås fast att återkallelse är en skyldighet för tillverkaren. Återkallelse kommer – liksom varningsinformation – bara i fråga när en farlig vara redan har tillhandahållits. Återkallelse är en mer ingripande åtgärd än varningsinformation. Återkallelse skall därför bara komma i fråga när andra åtgärder inte är tillräckliga för att undanröja risken. Återkallelse skall vidare, i enlighet med den nuvarande lagen, ske i en omfattning som är skälig med hänsyn till behovet att undvika skada. Detta följer av andra stycket. Tredje stycket överensstämmer med 8 § andra stycket i den nuvarande lagen, där det anges att återkallelse av en vara skall ske genom rättelse, utbyte eller återgång. 17 § En tillverkare som återkallar en vara skall tillkännage erbjudandet och villkoren för detta samt informera om skaderisken. För tillkännagivandet tillämpas 15 § andra stycket om varningsinformation. Villkoren för återkallelsen skall bestämmas så att erbjudandet kan förväntas bli godtaget av innehavarna. Villkoren skall innebära att erbjudandet skall fullgöras inom skälig tid och utan väsentlig kostnad eller olägenhet för dem som utnyttjar det. Vid återgång skall ersättningen för det återlämnade svara mot kostnaden för att återanskaffa en ny vara av samma eller motsvarande slag. Om det finns särskilda skäl till det, får avdrag från återgångs- ersättningen göras för den nytta som innehavaren av varan kan anses ha haft. I paragrafen anges hur återkallelsen närmare skall gå till. Paragrafen överensstämmer i allt väsentligt med 8 § tredje stycket och 10 § i den nuvarande lagen. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.4.5. Paragrafen genomför inte någon bestämd artikel i direktivet. Däremot nämns utbyte och återbetalning i punkt 19 i ingressen till direktivet. Beträffande den närmare innebörden av paragrafen kan hänvisas till förarbetena till 8 tredje stycket och 10 §§ i den nu gällande produktsäkerhetslagen (prop. 1988/89:23 s. 96 ff och 102 f). 18 § En tillverkare skall låta förstöra eller på något annat sätt oskadliggöra en vara som har tagits tillbaka i samband med utbyte eller återgång, om det behövs för att hindra att varan orsakar allvarlig skada på person. Paragrafen innehåller bestämmelser om destruktion av återkallade varor. Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 § sista stycket i den nuvarande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.5. Beträffande den närmare motiveringen till paragrafen hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför inte direkt någon artikel i direktivet. Destruktion nämns dock i artikel 8.1 f ii). 19 § En näringsidkare som har utfört en tjänst som är farlig skall återkalla tjänsten från dem åt vilka tjänsten har utförts, om andra åtgärder inte räcker för att förebygga skadefall. Detsamma gäller i fråga om dem som innehar egendom som tjänsten har avsett. Återkallelsen skall ske i en omfattning som är skälig med hänsyn till behovet av att förebygga skadefall och skall innebära att närings- idkaren erbjuder sig att på vissa villkor 1.själv avhjälpa det fel som skaderisken hänför sig till, eller 2.lämna ersättning för felets avhjälpande genom någon annan, varvid ersättningen även skall täcka kostnaden för att återställa den egendom som tjänsten avsett i ursprungligt skick.. Vid återkallelse enligt första stycket tillämpas 17 § första och andra styckena. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkallelse av tjänster. Paragrafen motsvarar i huvudsak 9 § i den nuvarande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.5. Beträffande den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet, liksom till förarbetena till 9 § i den nu gällande lagen (prop. 1988/89:23 s. 100 ff). Paragrafen genomför inte någon artikel i direktivet, eftersom detta inte gäller för tjänster. 20 § Tillverkare skall i fråga om varor som de tillhandahåller eller har tillhandahållit vidta sådana åtgärder som gör det möjligt för dem att 1.få information om varornas skaderisker, och 2.handla i enlighet med 13–17 §§. Närmare föreskrifter om tillverkares skyldigheter enligt första stycket meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen reglerar tillverkarnas skyldighet att hålla sig informerade om varornas skaderisker m.m. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i den nu gällande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.6. För den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför artikel 5.1 tredje och fjärde stycket i direktivet. 21 § Distributörer skall i fråga om varor som de tillhandahåller eller har tillhandahållit medverka till att en tillverkare kan fullgöra sina skyldigheter enligt 13–17 och 20 §§. Närmare föreskrifter om distributörers skyldigheter enligt första stycket meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen reglerar distributörers skyldigheter att medverka i tillverkarnas säkerhetsarbete. Paragrafen har inte någon motsvarig- het i den nu gällande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.6. För den närmare motiveringen hänvisas till detta avsnitt. Paragrafen genomför delvis artikel 5.2. 22 § Näringsidkare är skyldiga att informera och samarbeta med varandra och med tillsynsmyndigheten för att undanröja sådana risker som är förknippade med en vara eller tjänst som de tillhandahåller eller har tillhandahållit. I paragrafen anges vissa skyldigheter som vilar på näringsidkare när det gäller det skadeförebyggande arbetet. I den nu gällande lagen finns inte någon motsvarande bestämmelse. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.4.7. För den närmare motiveringen hänvisas till detta avsnitt. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 fjärde stycket b, artikel 5.2 och artikel 5.4. 23 § Näringsidkare som får kännedom om att en vara eller tjänst som de tillhandahåller eller har tillhandahållit är farlig skall underrätta tillsynsmyndigheten om det och om de åtgärder som har vidtagits för att förebygga skadefall. Närmare föreskrifter om näringsidkares underrättelseskyldighet enligt första stycket meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får också meddela föreskrifter om undantag från näringsidkares underrättelseskyldighet enligt första stycket. Paragrafen innehåller bestämmelser om näringsidkares under- rättelseskyldighet när de får kännedom om att en vara eller tjänst är farlig. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i den nu gällande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.4.7. För den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför artikel 5.3 i direktivet. 24 § Tillsynen skall säkerställa syftet med denna lag och de föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen. skall för detta ändamål bedriva en effektiv tillsyn och i nödvändig utsträckning kontrollera efterlevnaden av denna lag samt de föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. I paragrafen anges vad tillsynen skall gå ut på och tillsyns- myndigheternas skyldigheter när det gäller tillsynen. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet i den nu gällande lagen. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.5.2. Paragrafen genomför delvis artikel 6.3 och artikel 9.1 i direktivet. Paragrafen har utformats efter förebild av 26 kap. 1 § första och andra styckena . I första stycket slås fast att tillsynen skall säkerställa syftet med lagen och de föreskrifter som har meddelats med lagen. Lagens syfte framgår av 1 §. I andra stycket ställs specifika krav på tillsynsmyndigheterna. De skall för det första bedriva en effektiv tillsyn, vilket bl.a. föreskrivs i artikel 9.1 i direktivet. Närmare föreskrifter om detta bör meddelas av regeringen. Något normgivningsbemyndigande behövs inte, eftersom området faller under regeringens restkompetens (8 kap. 13 § regeringsformen). För det andra skall de kontrollera efterlevnaden av lagen och de föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen. Med det sistnämnda avses de beslut som tillsynsmyndigheterna har meddelat med stöd av lagen. Kontrollerna skall ske i nödvändig utsträckning. Det innebär att kontrollerna inte skall vara beroende av myndighetens ambition eller kapacitet, utan att kontrollerna skall ske i den utsträckning som är nödvändig för att säkerställa syftet med lagen. Tillsynsmyndigheterna skall vidare enligt andra stycket vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. Det innebär att myndigheterna måste agera så snart det föreligger en överträdelse. 25 § Tillsynen utövas av den eller de myndigheter som regeringen bestämmer. Paragrafen anger att det är regeringen som bestämmer vilken eller vilka myndigheter som skall utöva tillsyn. Paragrafen har närmast sin motsvarighet i 4 § första stycket i den nu gällande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.5.1. Paragrafen genomför delvis artikel 6.2. 26 § får förelägga en näringsidkare som tillhandahåller eller har tillhandahållit varor och tjänster att 1.yttra sig och lämna de upplysningar som behövs i ett ärende om tillämpningen av denna lag, 2.tillhandahålla de handlingar, varuprover och liknande som kan ha betydelse för utredningen, och 3.lämna tillsynsmyndigheten tillträde till utrymmen där varor kan antas förvaras, dock inte bostäder. skall lämna det biträde som behövs vid tillsynen. Paragrafen reglerar näringsidkares skyldighet att på begäran yttra sig m.m. till tillsynsmyndigheten. Paragrafen motsvarar delvis 19 § första stycket i den nuvarande lagen. En nyhet är att näringsidkarna skall lämna tillsynsmyndigheten tillträde till utrymmen m.m. och att polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.6.5. För den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför artikel 8.1 a. 27 § får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att denna lag och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Ett föreläggande eller förbud får meddelas även om en vara eller tjänst skall anses säker enligt 10 eller 11 § eller varan eller tjänsten uppfyller sådana kriterier som anges i 12 §, om det visar sig att varan eller tjänsten trots detta är farlig. I paragrafen anges tillsynsmyndighetens befogenhet att meddela de förelägganden och förbud som behövs. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet i den nuvarande lagen, eftersom tillsynsmyn- digheterna enligt lagen inte har några egna beslutsbefogenheter. Frågorna i paragrafens första stycke har behandlats i avsnitt 4.6.1 och andra stycket i avsnitt 4.3.5. För de närmare skälen till förslaget hänvisas till dessa avsnitt. Paragrafens första stycke genomför artikel 8.1 b, c, e och f, artikel 8.2 tredje stycket och artikel 8.3 i direktivet. 28 § får bestämma att en vara tills vidare inte får tillhandahållas eller ställas ut, om varan kan antas vara farlig. Beslutet får inte gälla än vad som är nödvändigt för att utföra de kontroller och bedömningar som behövs. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenhet att meddela tillfälliga förbud. Frågan behandlas i avsnitt 4.6.2. Beträffande den närmare inne- börden hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför artiklarna 8.1 d och 8.3 i det nya direktivet. 29 § får förbjuda en näringsidkare att föra ut en vara till ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbets- området eller att exportera varan, om den för med sig särskild risk för allvarlig skada på person. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenhet att besluta om förbud mot export eller utförsel av en vara som för med sig risk för allvarlig skada på person. Paragrafen har sin motsvarighet i 6 a § i den nuvarande lagen. Frågan har behandlats i avsnitt 4.6.3. Paragrafen genomför artikel 13.3 i direktivet. Enligt 6 a § i den nuvarande lagen kan export av en vara förbjudas, om varan innebär särskild risk för allvarlig skada på person. Av förarbetena till bestämmelsen framgår att med export avses såväl export till tredje land som utförsel till ett land inom EES. Den föreslagna bestämmelsen överensstämmer således med 6 a § i den nuvarande lagen, dock att beslutsbefogenheten enligt för- slaget skall tillkomma tillsynsmyndigheten i stället för Marknads- domstolen. Begreppen export och import används numera bara beträffande handel med länder utanför EES, medan begreppen utförsel och införsel i stället används vid handel inom EES. För tydlighets skull har den föreslagna bestämmelsen därför formulerats så att såväl export som utförsel omfattas. 30 § Ett föreläggande eller förbud enligt 27–29 §§ får meddelas varje näringsidkare som tillhandahåller, har tillhandahållit, tar befattning med eller har tagit befattning med en farlig vara. Om det finns förutsättningar att meddela ett föreläggande mot flera näringsidkare, får tillsynsmyndigheten begränsa föreläggandet till att gälla någon eller några av dem. Vid en sådan begränsning bör hänsyn särskilt tas till 1.vem som har de bästa förutsättningarna att uppfylla ändamålet med föreläggandet, 2.vem som först har fört in varan på den svenska marknaden, och 3.vilken verkan föreläggandet får för näringsidkaren. Om ett föreläggande enligt 27 § innebär att en näringsidkare skall återkalla en vara eller tjänst, skall 16 § andra och tredje styckena och 17 § respektive 19 § andra och tredje styckena tillämpas. I paragrafen anges vem som kan vara adressat för ett föreläggande eller ett förbud enligt lagen liksom vad som skall gälla när ett föreläggande innebär att en näringsidkare skall återkalla en vara eller en tjänst. Första och andra styckena motsvarar i huvudsak 12 § i den nu gällande lagen. Paragrafens tredje stycke motsvarar i allt väsentligt 8–10 §§ i den nuvarande lagen. Frågorna i första och andra styckena har behandlats i avsnitt 4.6.4. Paragrafen genomför artikel 8.4. Enligt första stycket i den föreslagna bestämmelsen får ett förelägg- ande eller förbud riktas mot var och en som tillhandahåller, har tillhandahållit, tar befattning med eller har tagit befattning med en vara. Möjligheten att meddela förelägganden och förbud är alltså inte begränsad till tillverkaren i de fall åtgärden annars utgör en skyldighet bara för tillverkaren. Det ligger dock i sakens natur att det i regel är mest naturligt att rikta ett föreläggande mot tillverkaren, om detta är möjligt. Om det inte finns någon tillverk- are i , måste ett föreläggande eller förbud kunna riktas mot en näringsidkare i senare distributionsled. En sådan näringsidkare svarar också för att det allmänna säkerhetskravet är uppfyllt. Andra stycket överensstämmer med 12 § första stycket i den nuvarande lagen, vilken bestämmelse dock bara tar sikte på åter- kallelse och varningsinformation. möjlighet att adressera ett föreläggande eller förbud i enlighet med vad som är lämpligt följer av den allmänna befogenheten enligt 27 § att meddela sådana beslut. Den föreslagna bestämmelsens andra stycke ger dock en viss vägledning vid de bedömningar som tillsynsmyndigheterna ställs inför när en vara har tillhandahållits i flera led. När det gäller återkallelse ligger det i sakens natur att en sådan får störst genomslag om den riktas mot tillverkaren eller den som har fört in varan på den svenska marknaden. Härigenom undviks också att en återförsäljare tvingas lösa in varor som denne därefter inte kan få ersättning för, t.ex. om reklamationsfristen i förhållande till tillverkaren har gått ut. I sista hand måste ett återkallelse- föreläggande även kunna riktas mot en återförsäljare. I sådana fall bör lämpligen föreläggandet om återkallelse riktas mot samtliga näringsidkare som har tillhandahållit varan. Genom den föreslagna bestämmelsen i tredje stycket klargörs dels vad ett föreläggande om återkallelse skall innebära, dels att de civilrättsliga förpliktelser som kan uppstå i samband med en återkallelse som vidtas på tillverkarens eget initiativ även skall gälla när tillsynsmyndigheten förelägger en näringsidkare att återkalla en vara eller tjänst. 31 § Ett föreläggande eller förbud enligt 26–29 §§ skall förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obehövligt.