sou · GRB391d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Genomsnittlig årlig bostadsutgift för hushållen i olika delar av beståndet med avseende på byggår. Källa: 2002b. De material och byggmetoder som användes i villaboomens småhus medför att husen nu börjar få problem med fukt och mögel i t.ex. källare och våtutrymmen, vilket ofta inte uppmärksammas förrän i samband med en överlåtelse. Om det däremot inte blir något ägarskifte finns det risker för hälsoproblem till följd av brister i inomhusmiljön. Dessa problem är inte unika för småhusen. Bo- verket har konstaterat att mellan 500 000 och 1 300 000 miljoner lägenheter i äldre flerbostadshus, främst från perioden 1975, behöva åtgärda installationer och tekniska system som stammar, el och ventilation men också fönster, balkonger och fasader (Bo- verket 2003). Bostadsstandarden har också utjämnats påtagligt under . Det gäller såväl skillnaderna mellan olika socioekonomiska grupper, som fortfarande ändå är betydande, som mellan ensamstående och samboende. Eftersom de flesta vuxna lever i parförhållanden har skillnaderna mellan könen länge varit relativt små. Även den materiella standarden förbättrades . Ett sammanfattande mått på levnadsstandard som SCB använder (och som innefattar tillgång till fritidshus, bil, båt, husvagn, daglig tidning, video och diskmaskin samt semester- Planera för aktivt åldrande resa ) visar att personer som var fick uppleva en systematisk standardökning (SCB 2000). Den förbättrade standarden för äldre motsvaras dock inte alltid av förbättringar av den fysiska tillgängligheten i boendet. Forsk- ning om boendestandard och fysiska miljöhinder i bostaden visar även att bostäder med hög standard kan rymma tillgänglighets- hinder för äldre personer (1997 och 1999). Avsaknad av stödhandtag vid WC/dusch samt köksbänkskåp utan utdragbar inredning var, enligt en studie bland personer i åldern 75 i en svensk kommun, de miljöhinder som främst orsakade tillgänglig- hetsproblem i förhållande till personernas funktionella begräns- ningar. Som framgick i avsnitt 6.3 sker de flesta olyckor i hemmet i , inte minst fallolyckor bland äldre människor. Avsaknad av hiss i flerbostadshus har länge uppmärksammats som ett huvudproblem när det gäller fysisk tillgänglighet i boendet. Statistiken inom detta område är bristfälligt, men SCB:s Bostads- och hyresundersökning visar att det fanns över 30 000 hus- håll där den äldste medlemmen var i åldern 60 och som bodde på tredje våningen eller högre upp utan tillgång till hiss (2002b). Enbart i denna åldersgrupp handlar det om ungefär vart femte hushåll. I den intervjuundersökning av 55 64- åringars boendeplanering som SENIOR 2005 låtit genomföra upp- gav nästan sex av tio svarande att de har trappor inne i bostaden och drygt fyra av tio hade trappor utan hiss för att komma till och från bostaden. Det förra gällde nästan enbart i småhus och det senare nästan enbart i lägenhet. Resultaten visar att frågan om trappor inte bara är viktig i flerbostadshus utan även har betydelse för möjligheterna att röra sig inne i relativt nya villor och radhus (se rapport i SOU 2002:29, bilagedel D). I SCB:s kartläggning av levnadsförhållanden för personer med funktionshinder finns det uppgifter om förekomst av trappor och möjlighet att ta sig fram med rullstol i bostaden (SCB 2003b). Även om dessa uppgifter tyvärr inte ger någon bild av förhållan- dena för personer som är ger de intressanta bilder av dagsläget. I åldern 25 bor ungefär en femtedel av dem som bor i flerfamiljshus i våning 1 och uppåt utan tillgång till hiss. Denna andel är ungefär lika stor som i hela befolkningen. Bland de som bor i flerfamiljshus i åldern 65 bor också ungefär var femte person i våning 1 och uppåt i hus som saknar hiss. Detta gäller även bland hjälpberoende och hjärtsjuka. Planera för aktivt åldrande I åldern 25 bor av dem som har funktions- hinder i bostäder som inte är tillgängliga för rullstolsburna. Detta beror bl.a. på att bor i småhus som oftast har entréer med något eller några trappsteg. I åldern 65 bor tre av fyra personer med funktionshinder i en bostad som inte är tillgänglig för rullstolsburna på grund av att man måste passera någon trappa för att komma in och ut. Andelen är visserligen mindre bland rörelsehindrade, personer med nedsatt syn och hjälpberoende, men även i dessa grupper bor majoriteter på detta sätt. I praktiken innebär detta att omkring 100 000 svårt rörelsehindrade personer i åldern 65 måste ta sig uppför någon trappa för att ta sig in i bostaden. (Med svårt rörelsehindrad avses här den som inte utan hjälp av käppar, bockar, rullstol eller annan person kan förflytta sig inom eller utom bostaden.) Den som har ett funktionshinder kan enligt lagen (1992:1574) om bostadsanpassningsbidrag m.m. få bidrag till vissa åtgärder som behövs för att anpassa bostaden så att den fungerar ändamålsenligt. Syftet med lagen är att ge personer med funktionshinder möjlighet till ett självständigt liv i eget boende. Kommunerna svarar för att bidrag lämnas till anpassning och återställning av bostäder enligt bestämmelserna i lagen. har tillsyn över kommunernas bidragsverksamhet. lämnar också en rapport om bostadsanpassningsbidraget till regeringen. Den senaste omfattan- de uppföljningen gjorde . beviljades 57 800 bostadsanpassningsbidrag, 2 100 fler än året innan (2002a). var an- talet beviljade bidrag omkring 30 000 . Kommunernas sam- manlagda utgifter för bostadsanpassningarna uppgick till , en ökning med 72 miljoner jämfört med året innan. Det genomsnittliga beloppet per bidrag var cirka 13 600 kro- nor, en ökning med jämfört med . Kommu- nernas kostnader för bostadsanpassningsbidrag varierar mycket kraftigt, per invånare. Vissa av dessa skillnader kan, enligt , ha att göra med befolknings- sammansättning och bostadsbestånd. av alla bidrag som beviljades avsåg belopp . Ett par procent av alla bidrag var på över Planera för aktivt åldrande En stor del av bostadsanpassningarna görs hos äldre personer som bor i småhus. Anpassningar i småhus är ofta dyrare än anpassningar i flerbostadshus. har beloppet per beviljat bidrag genomsnittligt varit nästan dubbelt så stort för anpassningar i småhus jämfört med anpassningar i fler- bostadshus. Genomsnittligt bidragsbelopp för bostadsanpassningar efter hustyp 1990–2001*. * Siffrorna för åren 1999–2001 baseras på uppgifter från tre fjärdedelar av landets kommuner. Närmiljö, handel och trafik – nödvändiga delar av boendet under åldrandet Aktivt åldrande förutsätter en väl fungerande närmiljö. Den fysiska tillgängligheten till närmiljön är viktig, men också tryggheten när man rör sig i miljön samt tillgången till affärer och annan service, grönområden, motionsanläggningar och lokaler för gemensamma aktiviteter i ett kvarter eller bostadsområde. I diskussionsbetän- kandet redovisade vi uppgifter om tillgång till handel och service, säkra och fysiskt tillgängliga offentliga platser samt olika trafik- lösningar. Dessa uppgifter pekar på aktuella tendenser som inger oro, men också på några möjligheter att forma nya lösningar som främjar självständighet och delaktighet under åldrandet. Planera för aktivt åldrande har grannskapet varit ett lösenord för oberoen- de och gemenskap, hälsa och demokrati, i svensk samhällsplane- ring. Tillgången till lokala stadsdelscentra och gemensamma mötespunkter hade hög prioritet i de bostadsområden som byggdes för att förverkliga den sociala bostadspolitikens intentioner efter slut. Grannskapstanken går också att skönja i de senaste årens arbete för att utveckla förortsområden kring , och , lika väl som i regional- politiska projekt i landsbygd och glesbygd. Även i nya nyckel- begrepp som lokalsamhälle, deltagardemokrati och stödjande miljöer lever grannskapstanken vidare. pågår det, , förändringar som påverkar förankringen i grannskapet. Människors arbete, umgänge, fritids- sysslor och inköpsvanor blir alltmer utspridda. Det egna hemmet blir en allt viktigare arena för vardagslivet, även när det gäller sådant som bankärenden via telefon eller Internet, på bekostnad av den service som tidigare ofta fanns i kvarteret intill. De andelar av befolkningen som har täta grannkontakter minskar. Förändringar- na kan ses som tecken på att både män och kvinnor nu har större möjligheter än tidigare att knyta kontakter och välja varor och tjänster utanför en snäv geografisk radie. Efter hand kan möjlig- heterna att klara sig själv högt upp dock komma att påverkas av långa avstånd till service och svaga sociala nätverk i omgiv- ningen. Mest dramatisk är omstruktureringen i glesbygdsområden, där andelen äldre invånare ofta är relativt stor. Enbart miste 117 orter sin sista butik (2003). Men dessa frågor berör inte enbart glesbygden. finns det landsbygdsområden nära större tätorter där dessa svårigheter är märkbara. Framöver kan liknande förhållanden bli vanliga i många av de småhusområden, där en stor del av morgondagens äldre bor. Dessa områden har ofta från början planerats och byggts med tanke på att människor ska kunna ta sig med egen bil till såväl affärer som bibliotek, apotek och vårdcentraler. Även i innerstads- områden förändras utbudet av handel och service, när stormarkna- der och lågprisvaruhus öppnar i städernas utkanter. Över huvud taget framstår möjligheterna till mobilitet som en allt viktigare fråga för människors självständighet och delaktighet under åldrandet. Med tanke på det ökande antalet äldre människor är detta viktigt både för deras möjligheter att vara aktiva och för såväl miljö- som säkerhetsfrågor som rör hela befolkningen. Planera för aktivt åldrande studier pekar på att samspelet mellan bilkörning, kollektivtrafik och färdtjänst kan utvecklas mer genom forskning, produktutveck- ling samt samhälls- och boendeplanering. Trafikformer med mindre bussar, vars färdväg styrs av förhandsbokningar, öppnar t.ex. nya möjligheter till attraktiva kollektivtrafiklösningar i små- husområden och landsbygdsområden, där en väl fungerande kollek- tivtrafik ofta saknas (Flexibla servicelinjer i , 2002). När det gäller trafikfrågor har olika studier av äldres och funk- tionshindrades tillgång till färdmedel tydligt visat att kommunika- tionsmedlens utformning ofta är avgörande för dessa gruppers möjlighet att delta i samhället (1997). Kunskap om åldrande och funktionshinder måste därför vara grundläggande för all ut- veckling inom trafik- och transportområdet. Tillgängligheten måste också bedömas för hela resan även syftet med resan måste vägas in. Det kan t.ex. vara möjligt för en äldre person att åka buss till affären men inte hem, eftersom man då måste orka bära kassar från hållplatsen till hemmet, kanske uppför trappstegen i en gångväg. Särskilt för äldre kvinnor, som ofta har svårt att lyfta och bära tyngre saker kan detta vara ett problem (2003). För att personer med funktionshinder ska vilja och kunna använda kollektivtrafiken behövs tillförlitlig information inför och under resan, tillgänglig utemiljö utan barriärer och korta avstånd, god trafikeringsstandard och korta restider, god utformning av terminaler och hållplatser, trygghet, service och utbildad personal samt hög fordonsstandard. Den tekniska standarden har höjts , bl.a. genom fler fordon med låga golv som gör det lättare att kliva av och på. Närheten till kollektivtrafiken har dock visat sig ha större betydelse för personer med funktionsned- sättningar än den fordonstekniska standarden. är närheten den faktor som avgör om man åker kollektivt eller ej, åtminstone i tätorter. Tillgång till kunnig och förstående personal och kunniga och förstående medresenärer är också viktiga förutsättningar för en trygg resa. Tekniska lösningar kan sällan ersätta personlig service, men en hög servicenivå kan ersätta en bristfällig teknik. Frågor om närmiljö, handel och trafik behandlas eller har behandlats av flera andra kommittéer. behandlade i sitt slutbetänkande Kollektivtrafik med människan i centrum (SOU 2003:67) bl.a. frågor om tillgänglighet i trafik- systemet. När det gäller de särskilda svårigheter som är förknippa- de med handel och service i landsbygd och glesbygd påverkas olika Planera för aktivt åldrande lösningar av de förslag som Utredningen om pre- senterat i betänkandet Mot en ny landsbygdspolitik (SOU 2003:29). Vissa färdtjänstfrågor utreds av en särskild utredare som avslutar sitt arbete . När det gäller samhälls- planering har , som redan framgått, i uppdrag av regeringen att bl.a. föreslå förändringar i regelverket för tillgänglig- het vid nyproduktion och ombyggnader av bostäder samt för lokalisering av handel och service. avslutar sitt arbete . Med hänsyn till detta presenterar vi inga detaljerade förslag när det gäller dessa frågor, men vi markerar betydelsen av att de ses i relation till boendet genom att använda formuleringen boende och livsmiljö. För oss är det självklart att dessa områden måste vägas in vid lokala lösningar för att forma boendeförhållanden och livs- miljöer som främjar självständighet och oberoende under åldran- det. Sådana förhållanden och miljöer har ofta en avgörande betydel- se för möjligheterna att på lång sikt förebygga och skjuta upp vård- och omsorgsbehov hos en åldrande befolkning. Här har kommu- nerna en nyckelroll genom sitt planmonopol. Vad menar vi här med äldre? Ett livsloppsperspektiv är viktigt, men fokus på konkreta åtgärder under åldrandet bör ligga på personer som är från 50- och 60- årsåldern och uppåt. Boendet från medelåldern och fram till den tid då människor behöver vård och omsorg har ofta kommit i skym- undan för frågor om barns uppväxtmiljö, ungdomars möjligheter att finna en bostad, barnfamiljers bostadsförhållanden och boende- frågor vid omfattande vård- och omsorgsbehov. Sambanden mellan boendeförhållanden under olika delar av livsloppet och i olika åldersgrupper i befolkningen har därför inte heller beaktats till- räckligt väl av olika berörda aktörer. Planera för aktivt åldrande Hur förhåller sig inriktningen till nationella mål inom andra politikområden och statliga myndigheters ansvar? I bostadspolitiken finns det nationella mål som behandlar viktiga aspekter på boendet utan avseende på ålder. Där finns även ett nationellt mål som särskilt tar fasta på barns och ungdomars upp- växtförhållanden; något motsvarande mål eller delmål som avser åldrandet eller äldre människor finns inte. I de nationella målen för handikappolitiken understryks det att målen om bl.a. tillgänglighet gäller för personer i alla åldrar. I trafikpolitiken samt glesbygdspoli- tiken finns det åldersneutrala mål som berör tillgången till kollek- tivtrafik respektive offentlig och kommersiell service. Äldre personers ordinära boende har varit lågt prioriterat inom bostadspolitik och äldrepolitik. Under 1980- talet och var situationen en annan. Då stod även de tidiga förutsättningarna för kvarboende under åldrandet i fokus. Trots att andelen äldre i ordinärt boende ökar har mycket lite gjorts inom området. har dock tagit egna initiativ inom området och har uppmärksammat frågan i anslutning till studier av äldre personer med vård och omsorg i det ordinära boendet Viktiga insatser som berör boende och livsmiljö i vid mening är knutna till genomförandet av den nationella handlingsplanen för handikappolitik. har sektorsansvar för den del som hand- lar om att göra den offentliga miljön tillgänglig medan har sektorsansvar för den del som gäller tillgänglighet inom tran- sportsektorn. Inom båda dessa sektorer har konkreta mål formule- rats och knutits till exakta årtal. Vilka är hindren för att öka människors möjligheter att ta ansvar för boende och livsmiljö under åldrandet? Vi har kunnat se flera tecken på ett växande intresse hos enskilda individer, myndigheter, kommuner och forskare när det gäller boende och livsmiljö under åldrandet inför en situation med allt fler äldre människor. kan vi urskilja flera hinder för en positiv utveckling: Planera för aktivt åldrande enskildas kunskaper, attityder och icke-planering svårigheter att hitta alternativ utifrån önskemål och ekono- miska förutsättningar brist på metoder och uppmärksamhet i den kommunala boende- och samhällsplaneringen oklarhet om policy och styrmedel på nationell nivå brist på stöd till utvecklingsarbete och utbyte av erfarenheter. Enskildas kunskaper, attityder och icke-planering Som redan framgått är det relativt få personer som aktivt planerar sitt boende . Kunskaperna om vilka krav boendet och livsmiljön kan behöva svara mot förefaller dock vara relativt goda. Situationen påminner således om den som finns när det gäller de livsstilsfrågor som vi berör i avsnitt 6.3. Det är uppenbart att också andra aktörer – inte minst stat och kommuner – har viktiga upp- gifter att fylla när det gäller att skapa attraktiva och ekonomiskt överkomliga alternativ. Men det är ändå bara den enskilde själv som kan fatta de avgörande besluten om boendet innan det handlar om att få vård- och omsorgsbehov tillgodosedda i hemmet. Även ur samhällsekonomisk synvinkel är det paradoxalt att staten aktivt informerat om människors privatekonomiska ansvar under åldran- det, men nästan inte gjort någonting för att främja människors ansvar för boende och livsmiljö under åldrandet. Något enkelt sätt att forma och föra ut information till enskilda människor om deras boende under åldrandet finns dock inte. Nationella kampanjer skulle strida mot den lokala ansats som är nödvändig i all form av boendeplanering och kunna leda till före- ställningar om att staten vill driva äldre människor från deras hem. Mer framkomliga vägar kan vara att betona boende och livsmiljö i andra sammanhang där frågor som berör åldrandet tas upp. Det kan t.ex. gälla arbetet med att förebygga olyckor och diskussioner om det offentliga åtagandet för vård och omsorg om äldre människor. är skillnaden mellan särskilt och ordinärt boende troligen inte särskilt väl känd bland allmänheten. Även i officiella texter döljs den ibland i den oklara termen äldreboende. finns det också hos många en föreställning om att man bor kvar i sin tidigare bostad tills det är dags att flytta till hemmet. Med den utveckling som pågår mot att vård- och omsorgsbehov i allt Planera för aktivt åldrande högre grad tillgodoses i det ordinära boendet är det nödvändigt att de människor som ytterst berörs tidigt får en bild av den betydelse som det boende och den livsmiljö de väljer tidigare i livet kan komma att ha livet ut. Även om det sällan är uttalat så förutsätter ett fungerande kvarboende vid vård- och omsorgsbehov att den enskilde individen tidigare valt en bostad som det går att bo kvar i under sådana omständigheter (se vidare avsnitt 8.4). Ytterligare en möjlighet är att utveckla märkningssystem o.d. för bostäder när det gäller fysisk tillgänglighet. Sådana system har ut- arbetats i andra länder. I talar man om livsloppsstandard, i märks nybyggda bostäder med en seniorenlabel av en statlig myndighet och i bl.a. och finns det checklistor som sprids genom pensionärsorganisationer och andra aktörer (se t.ex. ÆldreForum & 1999 samt Ældre 2001). Ett annat hinder för den enskildes egen planering är dock att förutsättningarna snabbt kan ändras när det gäller tillgång till han- del, service och kollektivtrafik. Vi har mött exempel på hur äldre människor flyttat till områden med god tillgång till en sådan infrastruktur för självständighet och delaktighet under åldrandet för att upptäcka att förutsättningarna helt har för- ändrats. I t.ex. , där människors egna planering inför åldrandet har främjats av myndigheter , finns det strikta regler för handels- och serviceetableringar (1998 och 1999). Vi ser inte att detta är en lösning för svensk del. Även äldre människor kan ha stor nytta av att låg- prisaffärer etableras utanför stadskärnorna. Men det är viktigt att effekterna för alla åldersgrupper övervägs vid sådana etableringar, liksom vilka effekter som snabba förändringar inom handel, service och trafik har för den långsiktighet som är nödvändig både för den enskildes och kommunens boendeplanering. Svårigheter att hitta alternativ utifrån önskemål och ekonomiska förutsättningar En avgörande förutsättning för att människor ska vilja och kunna ta ansvar för boende och livsmiljö under åldrandet är att det finns attraktiva och ekonomiskt överkomliga alternativ. Vårt intryck är att det finns ett växande intresse för detta, både bland enskilda människor och kommuner, men att mycket mer behöver hända i Planera för aktivt åldrande För att fler alternativ ska bli tillgängliga krävs det insatser av såväl offentliga som privata aktörer. Ett sådant arbete måste givetvis utgå från att människor i högre åldrar har varierande önskemål om boende och livsmiljö. Många sammanboende äldre par vill ha relativt stora utrymmen, till skillnad från vad äldre människor tidigare i regel kunnat efterfråga. kommer det att finnas många ensamstående personer i 60- och 70-årsåldern som söker en mindre bostad som alternativ till exempelvis ett småhus. En annan utgångspunkt måste vara att de ekonomiska förutsätt- ningarna skiljer sig åt. Förutom skillnader i inkomster spelar tillgången till en bostad som kan användas för att frigöra kapital eller byta bostad stor roll. De regionala skillnaderna här är också betydande. Eftersom förutsättningarna är olika måste lösningarna också bli det. Nybyggen kan sannolikt bara svara för en begränsad del av den mångfald som är nödvändig, i första hand av ekonomiska skäl. En större mängd alternativ behöver antagligen utvecklas i det befint- liga bostadsbeståndet. Tidigare studier pekar på att bostadsrätten kan vara en attraktiv upplåtelseform för tidigare småhusägare som frigör kapital vid försäljningen av villan eller radhuset och vill fortsätta att äga sin bostad. Det finns dock skäl att peka på hyres- rätten som attraktiv för många andra, både för dem som bor i hyresrätt redan tidigare och inte kan frigöra kapital på detta sätt och för dem som hellre investerar pengar från ett avyttrat småhus i t.ex. ett fritidshus. De nya möjligheter som finns att organisera kooperativa hyresrätter innebär att ett eget inflytande över boendet kan förenas med ett boende utan betydande ekonomisk insats. Det är möjligt att ett utvecklingsarbete på detta område kan ge intres- santa boendelösningar för just äldre personer . En första början är att förbättra informationen om den kooperativa hyres- rätten som form. Insatser för detta planeras nu genom bl.a. pen- sionärsorganisationerna (2003). Även kommuner och bostadsbolag kan ha en roll i detta sammanhang. Mycket av intresset för äldres ordinära boende har knutits till seniorboenden. Dessa kan spela en viktig roll, som framgår av den underlagsrapport som och vid utarbetat på vårt upp- drag (se rapport i SOU 2002:29 bilagedel D). Men det finns också tecken på att den allra största delen medelålders och äldre personer vill bo tillsammans med personer i andra åldrar. Seniorboendena bör därför ses som ett av flera alternativ och inte som det enda Planera för aktivt åldrande självklara för personer i högre åldrar. Däremot finns det, som och betonar, skäl att ta till vara de erfarenheter som kan vinnas genom seniorboenden av olika slag i den förnyelse som behövs av det övriga bostadsbeståndet. För en attraktiv boende- och livsmiljö är trygghet och säkerhet både inomhus och utomhus av avgörande betydelse. Därför är det viktigt att trygghetsskapande insatser görs så att även äldre män- niskor i utsatta bostadsområden kan vara aktiva. Här har kommu- ner och bostadsbolag en viktig uppgift. Det finns goda exempel på hur sådana insatser kan göras, bl.a. från , men alltför ofta osynliggörs äldre människor i denna typ av arbete (stadsbyggnadskontor ). Rädsla för att t.ex. gå ut eller röra sig i vissa delar av området kan leda till en bokstavlig inlåsningseffekt som skiljer sig från den inlåsning som vi tidigare diskuterade i samband med småhus och ekonomi. Eftersom många av de äldre människor som bor i utsatta bostadsområden har och kommer att ha små inkomster kommer de själva att ha mycket begränsade möjligheter att hitta andra alternativ.