sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Krigslyckan hade emellertid vänt 1943 och såväl den som näringslivet började planera för handeln efter krigsslutet. Den allmänna åsikten inom , där de stora svenska exportföretagen var företrädda, var att det skulle bli mycket svårt att återta marknaderna i väster och söder som gått förlorade genom avspärrningarna. De välkomnade därför en utökad handel med . För att en sådan skulle komma till stånd var näringslivet emellertid beroende av regeringens medverkan - ett handelsavtal måste slutas och krediter var nödvändiga för att handel skulle komma till stånd.2 fanns ett avtalsförslag som i sin grundstruktur var likt det slutliga kreditavtalet. Det innebar en statlig kredit från till på . Det hade diskuterats inom regeringen i positiv anda. var grundinställningen också positiv men det fanns också viss kritik. Den bestod främst i att krediten skulle 1 , I., Berätta för : mina år med ryssarna (1984) s 224. 2 Otryckt manuskript av rörande förhandlingar om rysskrediten s 7 . lade fram ett förslag till kortfristig kredit från svenska banker som dock avvisades från sovjetisk sida.3 råder det dock inget som helst tvivel om att det fanns ett stort intresse hos det svenska näringslivet för ett kredit- avtal. Det stora problemet ansågs vara svala intresse för handel med . Detta trodde man sig kunna förklara med att fick så fördelaktiga krediter från och att landet nu var överlupet av krediterbjudanden. De svenska priserna var också i allmänhet alltför höga för att kunna vara attraktiva för sovjetiska köpare. utövade påtryckningar på myndigheterna för att få dem att handla snabbt och tillräckligt Diskussionerna drog ut men föreslog en helt statlig kredit på med löp- tid. Den , som då fortfarande var en samlings- regering, accepterade förslaget som grund för förhandlingar. Kon- kret var det handelsminister , som tillsammans med , tog detta beslut.5 Det sovjetiska intresset var fortfarande inte översvallande. Inte förrän meddelade att man ville börja förhandla. beslöts i konselj formellt att förhand- lingar med skulle upptas. Handelsminister höll ett tal i och samtliga riksdagspartier för- klarade sig nöjda med att förhandlingarna skulle komma igång.6 Fram finns inga tecken på att kreditavtalet uppfattas som motiverat av andra skäl än ekonomiska. Det rådde politisk enighet om vikten av att handeln kom igång igen. Det svenska näringslivet var fortfarande intresserat av att bygga upp en avsättningsmarknad i . Dock var situationen en annan 1946 än 1944. De förväntade svårigheterna med att få sälja till gamla marknader i väster kom helt på skam. Företagen mötte en efterfrågan från gamla kunder som de inte hade möjlighet att svara upp mot. Brist på råvaror, brist på arbetskraft och långa leverans- 3 s 33 . 4 Protokoll , Allmänna Exportförenings arkiv, Rysslandssektionen vol. 5 s 51. 6 Riksdagsprotokoll, Andra kammarens protokoll nr 21:22 onsdag . tider kom att bli de största bekymren för de svenska företagen, där den uppdämda efterfrågan på hemmamarknaden bidrog till problemen. I grunden var det förstås positivt att den förväntade efterkrigs- depressionen såg ut att dröja. Situationen påverkade emellertid de svenska företagsledarnas intresse för kreditavtalet med . Att komma in på nya marknader innebar extra an- strängningar - det var betydligt lättare att ta upp gamla affärs- kontakter. Om man inte kunde tillfredsställa dessa gamla kunder, var det mindre intressant att bygga upp en ny kundkrets i . Då den för- sökte förbereda avtalsförhandlingarna genom att undersöka näringslivets leveransvillighet, visade det sig att många företags- ledare ändrat inställning till avtalet. Från att ihärdigt ha uppvaktat regeringen om hjälp att få till stånd ett avtal, uppfattade många företagsrepresentanter nu regeringens frågor som påtryckningar att avstå leveranskapacitet. Regeringens agerande kunde tolkas i termer av planhushållning och tvångsåtgärder och ge ytterligare näring till kampanj i . Ett tydligt exempel är ASEA-chefen som lämnade uppgifter till som kom till direkt användning i presskampanjen.7 Förhandlingarna mellan och , inleddes med att de sovjetiska förhandlarna krävde ränta och presenterade krav på inköp av varor från den överbelastade svenska verkstadsindustrin. De svenska förhandlarna reste hem för att rådgöra med regeringen över . intensifierades den politiska presskampanjen mot avtalet. Det var emellertid inte förrän som frågan definitivt fördes upp på stormaktspolitisk nivå. Det skedde då den amerikanske ambassadören i överlämnade en note till där man uttryckte farhågor för att handel skulle bindas till genom ett bilateralt avtal. En sådan bindning var oförenlig med den fria, multilaterala handel som eftersträvade.8 Handelsminister hade ett möte med den amerikanske ambassadören där farhågorna tydligare klargjordes. Den amerikanske ambassadören ville veta om hotats av , om ville hindra handel med andra öststater och om 7 , H., Mitt liv 3 Tidningen 1946-1952 (1963) s 134-137. 8 s 241. baltutlämningen spelat någon roll. svar var avfärdande.9 Det officiella svaret på noten bestod främst i den hävdande att ett bilateralt avtal på inget sätt innebar att slutat eftersträva fri och multilateral handel.10 Det är rimligt att anta att den intensiva presskampanjen i viss mån bidragit till den amerikanska noten. Det viktigaste i samman- hanget är dock att det förefaller som om denna note var orsaken till att man från sovjetisk sida slutligen beslöt sig för att få till stånd ett avtal med . Det är åtminstone den bedömning den svenske ambassadören i , , gjorde.11 Från att ha varit en ekonomiskt motiverad handelsöverenskommelse, för vilken , endast visat något särskilt intresse, kom avtalet att få stormaktspolitiska dimensioner och bli en del av upptrappning. För den innebar den stormaktspolitiska in- blandningen att det blev ytterst svårt att dra sig ur avtalet. anklagelser för att man lät utrikespolitiken styra handeln hade rela- tivt lätt kunnat avvisas med hänvisning till att det fanns såväl privatekonomiska som samhällsekonomiska intressen av avtalet. Om man nu istället gav efter för amerikanska påtryckningar och drog sig ur avtalet med skulle det vara ett betydligt klarare sätt att låta handeln styras av utrikespolitiska hänsyn. Den handlingsfrihet blev härigenom kraftigt be- gränsad. Hur man än gjorde kunde man anklagas för att ta utrikes- politiska hänsyn och den bekännelse regeringen hade då det gällde handel var klassiskt liberal – handeln skulle inte styras av politiken. När avtalet väl var slutet visade det sig ändå inte vara någon lätt sak att få till stånd ett omfattande handelsutbyte. Den viktigaste orsaken till det dåliga kreditutnyttjandet var att det var svårt för de sovjetiska representanterna att godta marknadsekonomiska villkor för handelsutbytet. De stora svenska verkstadsföretagen valde att prioritera sina gamla kunder i väst. Utrikesminister föreställning om att företagen tog hand om order med utgångs- punkt från den tidpunkt de kom in avfärdades som naiv av de 9 s 125. 10Utrikesdepartementet meddelar - den amerikanska noten återges tillsammans med det svenska svaret i arkiv Bihang 1 Ad HP 64 Er, vol. 54, RA. 11Hägglöf s 42. svenska företagsledarna - man måste alltid reservera leveranskapa- citet för gamla kunder.12 De sovjetiska inköparna ansåg priserna för höga och leveranstiderna för långa. De hävdade också att det var den sak att se till att leveranser kom till stånd. Regeringen hade i avtalet utfäst sig för att inom ramen för sin kompetens underlätta avtalets genomförande. Chefen för , tvingades tydligt markera att det inte låg inom ramen för regeringens kompetens att påverka priser, för- skott, leveransvillkor eller leveranstider.13 Från UD:s sida klar- gjordes att inga särskilda åtgärder (det vill säga ingen prioritering) skulle vidtas för handeln med . Det kom i praktiken att betyda att avtalet kom att tolkas på ett restriktivt sätt.14 Av den miljard kr som beviljats för kreditleveranser kom endast i löpande priser att användas. Räknat i fasta priser var summan . Inte heller kom handeln med att utgöra av exporten från , vilket hade varit förhoppningen/farhågan. 1952 uppnådde exporten ett maxi- mum och utgjorde då av den totala svenska exporten.15 Mönstret kom att bestå även . Såväl export som import ökade kraftigt i absoluta tal till 1980- talets mitt men andelarna förblev små, eftersom utrikes- handel som helhet också kraftigt ökade. Den andel av den svenska exporten som gått till har pendlat medan andelen av svensk import som kommit från ökat från 0,5 till vid 1980-talets mitt.16 Orsaken till att importen ökat mer än exporten har varit den om- fattande svenska importen av sovjetisk olja. Det kan dock inte hävdas att varit beroende av de sovjetiska oljeleveranserna - det har funnits möjligheter att vända sig till andra leverantörer.17 Den kritik som riktades mot rysskrediten gick bland annat ut på att svenska skattebetalare tvingades avstå resurser för att betala leveranserna till . Vid en utvärdering i efterhand av vinnare och förlorare framstår kritiken som befogad. drog nytta av avtalet genom att få åtråvärda svenska varor. Att priserna var höga gjorde ju mindre för del, då leve- 12Samtalsprotokoll , vol. 13POmbudsmöte i , Sammanträde nr , vol. 56, Ad HP 64, , RA. 14Skrivelse till Ordföranden i , vol. 59, Ad HP 64, , RA. 15Karlsson, B., Handelspolitik eller politisk handling (1992) s 75. 16SOS Handel 1947-1961 och SOS Utrikeshandel . 17Alvstam, C.G., Utrikeshandel och rumslig dynamik (1979) s 125. ranserna skedde på kredit och de svenska leverantörerna fick betalt från svenska staten. Visserligen skulle betala i efter- hand men avbetalningstiden var lång och en del av krediten kom att skrivas av. En kort sammanfattning på temat vinnare och förlorare skulle vara att vann, svenska staten förlorade och svenska företag vann på krediten. De svenska företagen använde sig ofta av ett särskilt risktillägg för öststatshandel och de kunde räkna med säker betalning via svenska staten. Flera företag gjorde stora vinster på handeln.18 Som tidigare framgått är en stor del av historieskrivningen kring rysskrediten koncentrerad till dess politiska betydelse. Sympto- matisk är diskussionen av i Svenska diplomat- profiler där det endast i en note nämns (s 310), att det också fanns ekonomiska motiv till avtalet. Avtalet disku- teras sedan enbart som en del av utrikespolitiken. Att diplomater och politiker diskuterade rysskrediten med ut- gångspunkt från utrikespolitik och ideologi betyder dock inte att motiven för ett kreditavtal med nödvändighet var politiska. För att förstå samspelet mellan ekonomiska och politiska motiv kan de ekonomiska motiven diskuteras i termer av företagsekonomiska respektive samhällsekonomiska avtalsskäl. Vidare är det rimligt att dela upp de politiska motiven i utrikespolitiska respektive ideo- logiska skäl. Det framgår då att företagen –1945 hade starka företagsekonomiska skäl för att få till stånd handel med eftersom man ansåg sig ha stort behov av denna marknad för att få avsättning för sina produkter. Regeringen hade samhällsekonomiska skäl för sitt agerande. Dels var det angeläget att få igång utrikeshandeln efter kriget, dels förväntades en efter- krigsdepression då en stabil produktion för den sovjetiska marknaden kunde bidra till att hålla efterfrågan uppe. Detta var ingen stor politisk stridsfråga – såväl socialdemokrater som delar av borgerligheten ansåg det angeläget att utjämna konjunkturcyklerna. Folkpartiledaren var en av de nationalekonomer som utvecklat dessa tankar. De utrikespolitiska motiven för rysskrediten brukar diskuteras som tecken på eftergivenhet för sovjetmakten och relateras till 18 , s 95. socialdemokratins och främst utrikesminister . Det finns en koppling mellan utrikespolitik och ekonomi. Den består i att ju mer ekonomiskt beroende länder blir av varandra desto mindre blir krigsrisken – samma argument som användes för skapandet av EEC. I efterhand kan det möjligen uppfattas som naivt av den att vilja bidra till en sådan utveckling genom ökad handel med . Det var dock en föreställning som flera andra västregeringar hade efter krigsslutet. Den ideologiska kritiken gick ut på att regeringen i grunden var positiv till den sovjetiska planhushåll- ningen och ville gynna denna. Historieskrivningen kring rysskrediten har främst kommit att handla om utrikespolitik och ideologi. Det är ett resultat, dels av att den mediala uppmärksamheten inriktades på dessa frågor, dels av att det var mer naturligt för diplomater och politiker att argu- mentera för avtalet i politiska snarare än i ekonomiska termer. Ett studium av kreditens förhistoria visar emellertid att det är helt orimligt att beskriva det svensk-sovjetiska kreditavtalet som dikterat av politiska önskemål om att gynna eller av ideologisk förkärlek för planhushållning. Som framgått var grunden för avtalet företagsekonomiska intressen hos svenska företag, respektive sovjetiska inköpsorganisationer som sammanföll med regeringens samhällsekonomiska intressen. Då marknads- situationen förändrades kom de svenska företagens intresse att svalna och de sovjetiska organisationerna var inte heller särskilt påträngande. Den företagsekonomiskt och samhällsekonomiskt motiverade rysskrediten kunde alltså även legitimeras utrikespolitiskt. Det var emellertid inte som tidningsdebatt och amerikanskt agerande lyfte upp avtalsfrågan till en stormakts- politisk nivå, intresse ökade dramatiskt och möjlighet att dra sig ur begränsades kraftigt. Om det finns någon period under vilken kreditavtalet kunnat användas som påtryckningsmedel i fallet så var det , eftersom det var då som be- stämde sig för att förhandlingarna skulle genomföras. Ovanstående redogörelse för kreditavtalet med 1946–1952 har syftat till att diskutera dess eventuella betydelse för den agerande i fallet . Det är i sammanhanget viktigt att nämna att inga dokument i påträffats som tyder på att drog in i handelsdiskussionerna. Om detta var rätt eller fel av den kan man ha olika uppfattning om, men det är uppenbart att den och dess repre- sentanter inte ansåg att diskussioner om försvunna diplomater hörde hemma i sammanhanget. Det är dock möjligt att diskussionerna om handelsavtalet spelat en indirekt roll för handläggningen av . Om man från svensk sida var oerhört angelägen att få till stånd ett avtal, så kan regeringsrepresentanterna ha försökt undvika frågor som kunde störa den allmänna stämningen mellan och och därmed leda till att avtalet inte förverkligades. Om man å andra sidan var oerhört angelägen om ett avtal från sovjetiskt håll, så hade det kanske varit möjligt att utnyttja detta intresse genom att kräva utlämning av i utbyte mot fördelaktiga krediter. Som framgått av redogörelsen ovan var emellertid intresset för ett avtal från sovjetiskt håll inte särskilt överväldigande förrän , då det lyfts till en stormaktspolitisk nivå. Orsakerna härtill var förmodligen sovjetiska förhoppningar om bättre avtal med andra länder med billigare priser. Inte heller från svensk sida var intresset alltid på toppunkten. Mest intressant förefaller avtalet ha varit , då det fortfarande var osäkert om det skulle vara möjligt att återuppta handeln med västländerna. Avtalet uppfattades dock aldrig ha avgörande betydelse för svensk ekonomi, särskilt som det på kort sikt innebar en ekonomisk på- frestning för den svenska staten. Det var tänkt som en långsiktig satsning som kunde bidra till att hålla uppe efterfrågan vid en låg- konjunktur. Om avtalet inte kom till stånd hade emellertid regeringen en rad andra alternativ för att hålla uppe efterfrågan – det var detta som den stora mängden utredningar om planering för efterkrigstiden som genomförts syftade till. Det är inte heller rimligt att tänka sig att avtalet skulle ha haft någon avgörande be- tydelse för det politiska förhållandet mellan och . Visserligen fanns en tanke om att ökat ekonomiskt utbyte skulle kunna leda till ökad politisk avspänning men den var medveten om sin roll som mycket liten spelare inom världspolitiken. Avtalet var sålunda inte av den stora vikt som ibland hävdats. Möjligen kan det ha uppfattats som så viktigt att det indirekt påverkade den agerande. Regeringens önskan att upprätthålla ett gott förhållande till kan ha förstärkts av önskemålet om att sluta ett handelsavtal. hade det varit svårt att använda handelsavtalet för att påverka till eftergifter i fallet , eftersom den sovjetiska regeringens intresse inte var särskilt intensivt. Då det sovjetiska intresset blev större – hade det kanske varit möjligt. Del II: Släkten Wallenberg-släktens ekonomiska och politiska betydelse Det finns andra frågor med ekonomiska implikationer som rests i . Dessa har sin utgångspunkt i att tillhörde den ekonomiskt mycket inflytelserika släkten . och hade under kriget haft viktiga uppdrag för regeringens räkning och hade ett stort kontaktnät. Användes detta kontaktnät för att befria ? Eller var det en nackdel för att han tillhörde denna släkt? För att kunna besvara dessa frågor måste kontakterna mellan , och , liksom internationella kontaktnät och dess relationer till den . gick makten över Wallenberg- företagen (och därtill knutna företag) över till och . Dessa var kusiner till far. Båda bröderna kom under att glida in i den politiska sfären. Kriget nödvändiggjorde ett närmare samarbete mellan stat och näringsliv. Den blev i stor utsträckning beroende av de kunskaper som fanns inom näringslivet, då allt mer av det ekonomiska utbytet måste regleras. hade deltagit i förhandlingarna om ett clearingavtal med . Under kriget blev han medlem av den delegation som förhandlade med om krigshandeln. fick en liknande ställning i förhållande till . fick han till och med överta ansvaret som delegationschef för handelsförhandlingarna med . Även under resten av kriget var en central person i de handelsförhandlingar som fördes med såväl som . Han spelade också en roll som förmedlare av kontakt mellan och 1942 till 1944. Han hade nära kontakt med , som var sände- bud i –1945. Inga svenska privatpersoner utnyttja- des i den svenska utrikespolitikens tjänst så flitigt som och insatser uppskattades högt av . Teoretiskt borde det alltså varit möjligt för bröderna att utnyttja sitt inflytande över politiska nyckel- personer för att befria . Visserligen kan man all- mänt hävda att det är olämpligt att blanda personliga, ekonomiska och politiska intressen, men hade under kriget inte dragit sig för att blanda sina roller. han var officiell handelförhandlare och alltså företrädde svenska staten, drog han sig inte för att gynna företag, i vilka hade intressen.20 Bröderna förhållande till belyses i käll- publikationen in documents 1927–1947 (2000) utgiven av och . Dokumenten ger en bild av relationen mellan släktingarna som vänskaplig men inte särskilt intim. utfärdade introduktionsbrev åt så att han skulle kunna träffa intressanta personer under sin resa.21 Han fick också en del affärsuppdrag - att införskaffa patent på blixtlås i , att biträda vid realisering av svenska tillgångar i , men dessa resulterade inte i något fast arbete.22 1939 var frustrerad över situationen. hade ställt arbete i utsikt men började bli otålig.23 Under kriget kom istället att arbeta som utrikeshandelsrepresentant för Mellaneuropeiska handelsbolaget, där Kálmán , en ungersk jude, var direktör. skrev , uppenbarligen på Raouls inrådan, till och 19Olsson, U., Att förvalta sitt pund,. 1899-1982 (2001) kapitel IV. 20Olsson (2001) s 219. 21Nylander, G., Perlinge, A., in documents (2000) s 40 och 42. 22Ibid s 54 och 60. 23Ibid s 86. vädjade om stöd för sin ansökan om svenskt medborgarskap. Bakgrunden var att försökte rädda sina svärföräldrar och sin systerdotter från , men att det var omöjligt för dem att få svenskt provisoriskt pass om själv inte var svensk med- borgare. utfärdade en rekommenda- tion för att få svenskt medborgarskap.24 Kálmán redogjorde för omständigheterna kring rekrytering. hade fått en förfrågan av överrabbinen i , , om han visste någon som kunde sändas till för att undersöka förhållan- den i judefrågan. föreslog , vilket accepte- rades av . anhöll amerikanska legationen om hjälp i den ungerska judefrågan hos UD. tillfrågades av kabi- nettssekreterare om han ville träda i UD:s tjänst som legationssekreterare i , vilket accepterade. Den amerikanska ambassaden satte sedan in pengar på ett konto i En- skilda Banken som sedan sände in avierna till UD som vidare- befordrade dem till Raoul.25 UD ställde som villkor för Raouls anställning att han skulle utträda ur Mellaneuropeiska handels AB och inte syssla med några affärer. I publikationen : redovisning från den svensk-ryska arbetsgruppen (2000), uppges att också hade något uppdrag även från Wallenbergföretagen, vars karaktär inte kunnat klarläggas. Av - framgår att det rörde sig om ett byggnadsprojekt i Huvudsta i vilket tidigare varit engagerad.26 var allvarligt bekymrad för . I brev till uppger att undrat om han inte behövdes i för Enskilda Bankens byggplaner. bad intervenera hos UD så att kunde få resa hem - det var med hänsyn till Raouls egen existens mycket önskvärt.27 hade inget behov av Raouls hjälp i men vände sig ändå till UD och fick utrikesrådet att lova att skriva till för att få veta hur han såg på sitt arbete och en eventuell återresa.28 meddelade att han tänker stanna några månader till i för att bilda en internationell förening för återställandet av judisk egendom. 24Ibid s 92-96. 25Ibid s 106-110. 26Ibid s 100 och 104. 27Ibid s 100. 28Ibid s 102. önskade dock veta hur det i så fall skulle gå med hans arbete inom . besked var att platsen skulle komma att stå öppen tills vidare.29 beskrev Kálmán också händelserna kring försvinnande. Enligt hade beslut fattats om att skulle försöka komma över på den ryska sidan eftersom och SS ville stoppa Raouls arbete. hade sedan setts tillsammans med sin chaufför och två ryska officerare och UD hade informerats om att stod under ryskt beskydd. var övertygad om att ryssarna inte skulle låta något ont hända honom eftersom , såväl som hans mission, enligt uppgifter från ryska handelsdelegationen, åtnjutit den största sympati. Å andra sidan, konstaterar , medförde anteckningar och fotografier från illdåd som nazisterna för- övat och det kan ju tänkas att det hänt honom en olycka på vägen till Debreczen.30 som skrev sitt brev till , av- sände själv ett brev till i une affaire strictement privée. Han bad Kollontaj att använda sitt inflytande för att göra efterforskningar, eftersom familjen nu väntat på att få veta något nytt om Raouls öde.31 Detta brev visar att inte var främmande för att använda sig av sina relationer till politiker för att uppnå privata mål. I detta fall var emellertid ansträngningarna förgäves. Det finns mycket som talar för att bröderna kunde ha fortsatt att utöva inflytande på även efter krigets slut. Möjligheterna härtill minskade dock på grund av den uppmärksammade Boschaffären, vars kritiska fas inträdde 1945– 1946. Bakgrunden var att den multinationella Boschkoncernen med säte i fruktade för att historien från skulle upprepas. Då förlorade nämligen företaget sina utländska dotterbolag i de länder som var fiender. Boschledningen försökte därför sälja sina utländska bolag 29Ibid s 104. 30Ibid s 108. 31Ibid s 112. till utländska ägare med rätt till återköp efter kriget. Man ville alltså ha icke-tyska bulvanägare till dotterbolagen. , som var knuten till Boschkoncernen, kontaktade i frågan och SEB-gruppen köpte åtta Bosch-företag i neutrala länder.32 En mycket större affär var dock att köpa av aktiekapitalet i (). I båda fallen utformades promemorior om att SEB-gruppen inte kunde sälja aktiemajoriteten till andra utan att Boschkoncernen skulle ha åter- köpsrätt. Dessa promemorior var emellertid inte formellt bindande eftersom de inte var underskrivna och signerade.33 Den europeiska Bosch-affären avvecklades 1941–1943. I blev problemen stora, eftersom de amerikanska myndigheterna be- traktade alla tyskägda företag som redskap för nazismen.