sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Han utväxlades därefter mot en rysk förhandlingsdelegation, som befunnit sig på genomresa i , men av schweizarna kvarhölls, tills Feller återlämnades. befann sig i rysk fångenskap . Detta förnekades till en början av ryssarna, men sedan danska vederbörande erfarit i vilket fängelse befann sig, lyckades man få honom utväxlad mot en sovjetrysk kom- munist, som suttit i fängelse i (22/12-1950 [reviderad 16/2- 1950]).1 På den omarbetade versionen av denna promemoria, av den 16 feb- ruari 1951, (vari återges samma ordalydelse som ovan) återfinns utrikesministerns paraff. frustration över utrikesledningens negativa synsätt på Wallenberg-ärendet ledde emellertid till att han avsade sig sitt upp- drag som handläggare av Wallenberg-ärendet (P 2 EuI, 18/2-1951). Även efterträdare gjorde en stor insats genom en hel rad grundliga promemorior rörande vittnesmål och ärendets handläggning (P 2 EuI, 19/4-1948, 29/4-1949, 15/12- 1950). är sannolikt den förste inom UD som skriftligen på ett systematiskt och grundligt sätt analyserade Wallenberg- ärendet i en vidare politisk kontext. hade därtill en stor mängd ytterligare information kommit UD till del som gjorde det möjligt att få ett större underlag för analys av det sovjetiska age- randet än vad som varit möjligt på , och tid. I en omfattande promemoria rörande det visserligen falska spåret Gheorghiu Vas, utvecklade klarsynta reso- nemang kring de svenska handlingsmöjligheterna i fallet Wallen- berg. noterade bland annat: 1 redogörelse för det schweiziska agerandet var, som framkommit ovan, felaktig. utlämnade ett antal sovjetiska medborgare som vistades som flyktingar i landet i utbyte mot Feller och . Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Beträffande den demokratiska världsopinionens reaktion i den hän- delse W. skulle återkomma behöver ej sägas mycket. Det kan icke råda något tvivel om att den redan mångbeskrivne och av en viss hjälte- och martyrgloria omskimrade återkomst vore en världssensa- tion, som skulle sätta sinnena i den västliga världen, kanske i synnerhet i , i svallning. Man skulle med tacksamhet anamma fallet W. som ett förstklassigt propagandavapen i kampen mot världs- kommunismen. Man kan också lätt föreställa sig, vilken betydelse uttalanden av W. om hans fängelsevistelse skulle få även i den inrikes- politiska debatten med kommunisterna i och i andra demokra- tiska länder. En enorm prestigeförlust för bleve följden. [] Det skulle föga hjälpa med undanflykter, såsom att skylla på att W. suttit i ett rumänskt fängelse. Den nakna sanningen i fallet W. skulle utan tvivel slå sönder alla framkonstruerade ryska motargument, som kunna tänkas. Häri ligger svårigheten att finna den rätta vägen till W:s befrielse (P 2 EuI, 20/3-1951). konstaterade följaktligen att prestige och de politiska konsekvenser, som skulle bli följden av återsändande, helt enkelt gjorde det omöjligt för ledarskiktet i att utan villkor lämna ut honom: Om Wallenberg-affären icke fått så mycket publicitet från början, skulle läget måhända varit gynnsammare och ett utlämnande kunnat komma till stånd (P 2 EuI, 20/3-1951). En central uppgift för del måste således bli, enligt , att under en lång tidsrymd hålla utlämnande hemligt och därtill övertyga ryssarna om att det kan hemlighållas. Endast härigenom, skriver , skulle pre- stige kunna räddas (P 2 EuI, 20/3-1951). Strategin att försöka övertyga den sovjetiska sidan om att de kan återlämna utan att förlora ansiktet inför den interna- opinionen löper som en röd tråd genom det svenska age- randet . Det finns en mängd exempel på detta och vi återkommer till dessa nedan. skrev ytterligare en promemoria vari han gjorde en grundlig analys av Barck-Holsts officiella skrivelse till utrikesministern av . Vi har redan tidigare nämnt vissa resonemang ur denna promemoria. Huvudslutsatsen var att man från sovjetisk sida tillämpat en systematisk taktik att samman- koppla ärendet med ärendena Makarova och Granov- skij och att Barck-Holsts skrivelser lämnats obesvarade av UD (P 2 Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap EuI, 27/4-1951). Denna slutsats, som alltså i allt väsentligt upp- repade Barck-Holsts linje, gav ytterligare stöd för hypotesen att befann sig i sovjetisk fångenskap. Längre promemorior avsedda för internt bruk inom UD, vari redogjordes kronologiskt för vidtagna åtgärder samt för inkomna vittnesmål sammanställdes härefter vid ett flertal tillfällen (t.ex. , och , och ). Förutom dessa interna utredningar inom UD gav i uppdrag åt envoyé att gå igenom Wallenberg-dossiern för att dels göra en promemoria om vidtagna åtgärder vid olika tillfällen, dels avge sin bedömning rörande möj- ligheterna att grunda en ny démarche i på nytillkomna vittnesmål. Sjöborgs utredning presenterades . Förutom en fullständig kronologisk genomgång av skriftväxlingen mellan och den svenska legationen i , samt en omfattande presentation av dittills avgivna vittnesmål, var Sjöborg försiktig i sina slutsatser. Han konstaterade dock att ett flertal personer ansett sig kunna intyga att befann sig i sovjetisk fångenskap, samt att man genom vidare förhör borde kunna komplettera dessa uppgifter. En brist hos Sjöborg är att han inte tog upp Kollontajs besked till , (som varit känt ). fick UD som nämnts tillgång till nyckelvittnet de Mohrs utsaga, och presenterade en ingående analys av de runt fyrtio mer eller mindre trovärdiga vitt- nesmål rörande som fanns tillgängliga, varvid han konstaterade att de viktigaste spåren i Wallenberg-affären komma från med omnejd (P 2 EuI, 30/1-1952). hade man inom UD diskuterat vilken strategi som skulle tillämpas i Wallenberg-ärendet. I ett handbrev till Sohlman av presenterade tre tänkbara alternativa handlingsvägar för den svenska sidan: 1/ bytesaffär, 2/ underhandstrevare i syfte att locka fram en rysk reaktion, 3/demarche i avsikt att erhålla ett ryskt svar, som kan publiceras (P 2 EuI, 8/9-1951). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap konstaterade att det första alternativet [endast kunde] realiseras under förutsättning att vi få i våra händer en per- son, som ryssarna ha starkt intresse för och som vi utan att bryta mot humanitära principer kunna utlämna. Han noterade också att alternativ tre (démarche) inte var aktuell eftersom en sådan sannolikt skulle ge negativt resultat och endast minska utsikterna att vid uppdykande av nya omständig- heter uträtta något(P 2 EuI, 8/9-1951). I sitt svarsbrev av instämde Sohlman i resonemang om olämpligheten med en démarche. En sådan borde endast komma till stånd efter ett eventuellt negativt resultat av en underhandstrevare, som alltså enligt Sohlman var det mest intressanta av de tre alternativen. Sohlman skrev vidare att alternativ ett [bytesaffär] förefaller mig principiellt osympatiskt och dessutom knappast att tillråda med hänsyn till den karaktär vi trots allt önska ge våra förbindelser, även med (P 2 EuI, 1/10-1951). Han noterade vidare: Vid vårt ställningstagande till alternativ ett [bytesaffär] bör hänsyn också tagas till möjligheten, att ryssarna faktiskt icke ha vederbörande i sin hand (P 2 EuI, 1/10-1951). Huruvida det företogs någon underhandstrevare härefter är inte säkert. Det är sammanfattningsvis mot bakgrund av en kombination av nya vittnesmål, systematisk analys av tidigare avlagda vittnesmål och systematisk politisk analys av , som utrikesminister överlämnade en note till den sovjetiske ambassadören i , , vari man från svensk sida, med utgångspunkt dels från Dekanozovs note av , dels från de nya vittnes- målen, begärde att vidtager de för snara återförande till erforderliga åtgärderna (P 2 EuI, 11/2-1952). Under samtalet med Rodionov framhöll att han person- ligen tagit del av det viktigaste materialet och inte kunde tvivla på dess bevisvärde (P 2 EuI, 11/2-1952). Den sovjetiska sidans agerande efter den svenska noten finns utförligt återgivet i den svensk-ryska arbetsgruppens rapport. Det kan emellertid också i detta sammanhang vara värt att kort referera Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap vad som skedde i som reaktion på den svenska framställ- ningen. upprättades en promemoria över baserad på arkivmaterial vid utrikesministeriets femte europeiska avdelning. Häri återgavs ärendets historia från begäran om sovjetiskt skydd åt Budapest-legationens personal till vittnesmål . Skriftväxlingen mellan den svenska legationen och det sovjetiska utrikesministeriet återgavs utförligt, liksom skriftväxlingen mellan det sovjetiska utrikesministeriet och den sovjetiska säkerhetstjänsten. meddelade ministern för statssäkerhet S. Ignatiev vice utrikesminister att det knappast var ändamålsenligt att på något sätt ändra karaktären i det svar som avgetts av Vysjinskij . Vysjinskij, som i en promemoria till av i korta ordalag återgav den fiktiva sanningen om öde (dvs. att han var okänd i Sovjet- unionen), rekommenderade också att det sovjetiska svaret till av 1947 inte borde ändras. överlämnades en sovjetisk svarsnote i denna anda. Från svensk sida svarade man med en ny note som överlämnades av utrikesministern till Rodionov. I noten återgavs bland annat vittnesuppgifter om att de sovjetiska förhörsledarna hade anklagat dels för att ha utfärdat falska pass åt personer som stödde den fascistiska regimen i , dels för att ha bedrivit illegal underrättelseverksamhet. Man framhöll i noten att dylika misstankar mot måste anses helt obefogade. Att olika skyddsdokument kommit i hän- derna på ungerska fascister måste tillskrivas illegala tillgrepp eller förfalskningar. Då noten överlämnades framförde till Rodionov att läget i de svensk-sovjetiska relationerna skulle skär- pas om inte Wallenberg-ärendet fick en tillfredsställande lösning (P 2 EuI, 11/2-1952). överlämnade Sohlman i noten till vice utri- kesminister , varefter utspann sig ett trekvarts timmes delvis mycket animerat samtal. Zorin gick i enlighet med den bolshevistiska taktiken till motattack och gjorde bland Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap annat gällande att svenska myndigheter stod bakom en presskam- panj riktad mot : Huru vore det f.ö. i annat fall möjligt för tidningarna att lämna upplysningar, varöver endast svenska myndigheter förfogade? (Möjligtvis syftade Zorin härvid på artikel i Allt , vari återgavs ordagrant den promemoria av , samt den komplementspromemo- ria av , vari återfanns i stort sett alla telegram i under tid som legationschef i .) Zorin framhöll också att man hade bevis för svenskt spioneri riktat mot (P 2 EuI, 26/5-1952). I ett brev till rekommenderade Vysjinskij att den nya svenska noten borde lämnas utan svar. Om skulle åter- komma med en ny förfrågan kunde man muntligen hänvisa till det svar som gavs (som i sin tur hänvisade till Vysjinskijs note av ). Den utförliga promemoria som upprät- tats vid den femte europeiska avdelningen i det sovjetiska utrikes- kommissariatet presenterades på nytt i bearbetad form . Vysjinskijs bägge brev till , liksom det faktum att ärendets hantering faktiskt noggrant återgavs i två pro- memorior tyder på att de svenska hänvändelserna togs på allvar från sovjetisk sida. framförde påminnelser rörande ärendet till Rodionov och Vysjinskij vid fyra tillfällen (, , och ). Vid mötet mellan och framhöll den svenske utrikesministern att var svensk diplomat åtnjutande diplomatisk immunitet. Det är fruktansvärt att han inte kunnat återfinnas och sändas tillbaka till . Dessutom har han gjort en modig och ärofull gärning genom sina ansträngningar att rädda ungerska judar från fascisternas förföljelser (P 2 EuI, 30/8-1952). hade ett samtal med Vysjinskij i varunder tre problem i de svensk-sovjetiska relationerna berördes. Det gällde Catalina-affären, spioneri-affärerna Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap (Anderssonska spionaget och Enbom-affären) samt Wallenberg- ärendet. konstaterade att räddats av sovjetrysk militär under slutstriderna om men sedan kvarhållits och befunne sig i ryskt fängelse. Det var ett mysterium, varför de sovjetryska myndigheterna kvarhållit honom. framhöll också att han inte kunde tro på det sovjetiska påståendet att man inte kunnat återfinna (P 2 EuI, 19/11-1952). samtalade Sohlman med Vysjinskij, var- efter han i telegram till konstaterade att Vysjinskijs attitude föreföll angående Wallenbergsaffären vara hårdare än Zorins. Den synes ligga i linje med reaktion, överhuvud- taget exempelvis , , , och : För övrigt frapperades vi av hans kategoriska påstående att icke funnes här i landet liksom hans kännedom om sakens detaljer – exempelvis uttalande om 1947 års note om förhållandena i under belägringen etc. – redan innan han konsulterat en mindre i upp- slagsform uppställd anteckningsbok (P 2 EuI, 12/2-1953). Därefter följde ytterligare ett antal svenska hänvändelser : (Sohlman – Rodionov), ( – Tarabrin), (Sohlman – Semjonov), (Sohlman – Semjonov) och (– Rodionov). meddelade Rodionov att man från sovjetisk sida hade gjort de mest omsorgsfulla efterforskningar efter , var- efter man kunnat konstatera att icke befunnit sig och icke befinner sig i (P 2 EuI, 7/8-1953). Från svensk sida gjordes härefter inga ytterligare framställningar förrän i samband med Undéns besök i under som- maren 1954. sade till vice utrikesminister att man från svensk sida inte kunde resignera inför det svar som Rodionov givit , samt att det vore möjligt att denna sak å sovjetisk sida behandlats som ett uteslutande polisiärt ärende och att – helt utan grund – exempelvis kunde ha dömts till något straff för t.ex. spionage. uttalade också sin för- hoppning att måtte göra en verklig kraft- ansträngning för att måtte befrias och återsändas till (P 2 EuI, 17/6-1954). Zorin framhöll emellertid att man från sovjetisk sida redan vid- tagit mycket noggranna undersökningar, och att man inte kunde utesluta att de uppgifter på vilka den baserade Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap sin uppfattning, kunde vara helt subjektiva och närmast uttryck för önsketänkande (P 2 EuI, 17/6-1954). tog upp Wallenberg-ärendet även med vice premiärminister , som emellertid sade icke [kunna] tänka sig att de sovjetiska myndigheterna inte skulle känna till om funnes här i landet, och att de, om de hade upplys- ningar om honom icke skulle ha vidarebefordrat dessa till (P 2 EuI, 18/6-1954). sammanställde en promemoria över läget i Wallenberg-ärendet . Häri presenterades på sed- vanlig ordning resonemang kring vittnesmålen och deras trovärdig- het, men också ingående resonemang kring hur den svenska strate- gin i ärendet borde läggas upp. konstaterade att det allt- jämt var oklart vilka motiv som låg bakom det sovjetiska agerandet. Åena sidan fanns tecken som tydde på att den sovjetiska säker- hetstjänsten systematiskt fört den sovjetiska utrikesförvaltningen bakom ljuset vad gäller vistelse i . I så fall gällde det för den svenska sidan att presentera tillräckligt detal- jerade uppgifter rörande fångenskap, så att det sovjetiska utrikesministeriet blev övertygat om att man fick orik- tiga uppgifter från säkerhetstjänsten. konstaterade att kanske ligger det en chans till frigivning däri, att poli- sen numera har mindre att säga till om än förr och därför kan få böja sig för UM [utrikesministeriet] (P 2 EuI, 13/7-1954). Man skulle alltså från svensk sida kunna utnyttja en tänkbar schism mellan de olika sovjetiska myndigheterna för att uppnå målet att få fri. Åandra sidan gick det naturligtvis inte att utesluta att det sovjetiska utrikesministeriet självständigt hade motsatt sig ett utlämnande av : Fången har genom allt oväsen kring fallet blivit viktig, och de miss- tänksamma ryssarna släpper inte viktiga fångar. De kvarhåller massor av fångar utan för västeuropéer begripliga skäl eller av skäl, som före- faller obetydligare än i fallet (P 2 EuI, 13/7-1954). Om så var fallet kunde alltför detaljerade upplysningar rörande vittnesmålen, t.ex. tidpunkt för det senaste vittnesmålet, leda till att den sovjetiska sidan kom att utfärda en dödsattest: Av rapporten från parallellfallet till Wallenberg-affären framgår, att då vederbörande regering framlade bevis om ifrågavarande diplomats Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap ryska fångenskap, svarade ryssarna med att överlämna en dödsattest, daterad 1947. hade hans regering inga bevis (P 2 EuI, 13/7-1954). Det parallellfall till Wallenberg-ärendet som refererade till rörde den försvunne österrikiske ministern i . hade omhändertagits av sovjetisk militär och hade därefter inte avhörts, med undantag för ett kort telefonsamtal till dottern vari han uppmanade henne att sätta sig i kontakt med presidenten för dennes bistånd för hans [Mareks] räddning. hade man från sovjetisk sida kategoriskt förnekat inför österrikiska diploma- ter att man hade någon som helst kännedom om den försvunne och hans vistelseort. Emellertid inkom en rad vittnesmål som gjorde gällande att sannolikt varit inspärrad bland annat i Lefortovo. Dessa uppgifter för- anledde den österrikiska regeringen att under åberopande av vitt- nesutsagorna avlägga en démarche i . De sovjetiska myndigheterna erkände då att man omhändertagit men att denne avlidit till följd av hjärtfel och kro- nisk njurinflammation (P 2 EuI, 30/6-1954). Det alltså fruktade var att alltför detaljerade upplys- ningar om vittnesmålen skulle föranleda ett liknande agerande i fallet från sovjetisk sida, som i fallet , alltså att man skulle erhålla en dödsattest. Möjligtvis som en reaktion på att Zorin alltså uttryckt tvivel rörande de vittnesmål om som UD förfogade över, överlämnade Sohlman en utförlig promemoria till Zorin, vari man behandlade Wallenberg-ärendet ur flera aspek- ter. Det konstaterades att en hel del oriktiga vittnesmål rörande vistelseort inkommit till UD åren efter 1945, men att alla otillförlitliga vittnesmål nu hade bortgallrats. Därefter redo- gjordes kort för vilka kriterier som användes inom UD för att bedöma ett vittnes trovärdighet, varefter man konstaterade att sex vittnesmål efter hård prövning ansågs vara tillförlitliga. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap menterade också tre möjliga anklagelsepunkter mot från sovjetisk sida – spioneri, utfärdande av skyddspass till ungerska fascister, samt allmän misstro mot humani- tära aktion – varefter man konstaterade (muntligen) att ett vittne uppgivit att en hög polistjänsteman vid namn troligtvis haft ansvar för behandlingen av : Han [vittnet] vill förklara den eljest obegripliga behandlingen av en svensk diplomat såsom ett utslag av egendomliga polismetoder, som inför och som han ansåge vara ägnade att skapa konfliktanled- ningar med främmande makter (P 2 EuI, 29/9-1954). påminde Sohlman om Wallenberg-ärendet inför Semjonov, varvid denne svarade att om ni tro, att vi ha R. W. misstaga ni er nämligen. Han har icke befunnit sig på vårt territo- rium. Hade vi haft honom skulle vi utlämnat honom (P 2 EuI, 18/12-1954). riktade Sohlman på nytt en påminnelse till Semjonov, varvid han underströk att Wallenberg- ärendet utgjorde en allvarlig belastning av våra förbindelser. Semjonov svarade att han hade klart för sig den betydelse Wallenberg-ärendet hade i även om han för sin del ansåge, att våra förbindelser icke kunde få baseras på så att säga en kriminal sak (P 2 EuI, 26/2-1955). I sin rapport från detta möte spekulerade Sohlman kring frågan huruvida Semjonovs slip of the tongue om en kriminalaffär – en uppenbar blunder, som jag tror bäst icke göra ett nummer av, möjligen kunde antyda att numera är död (P 2 EuI, 26/2-1955). tog Sohlman upp Wallenberg-ärendet med Bulganin, varvid denne lade fast att som statsminister kan jag säga Er att han icke finns här och att vi intet kunna göra i saken. [] Fanns han här skulle han få resa hem []. Krig är krig och där omkommo många människor, antagligen även svenskar (2 EuI, 5/3-1954). Sohlman konstaterade i ett följebrev att Bulganins besked rörande föreföll obegripligt om han alltjämt vore i livet (P 2 EuI, 8/3-1955). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap påminde om Wallenberg-frå- gan. Denne hade emellertid inte något att tillägga (P 2 EuI, 26/3- 1955), och sammanträffade kabinettssekreterare med den förre förste sekreteraren vid sovjetiska ambassaden i Tarabrin. Denne uppgav att han gått igenom hela Wallenberg-ärendet och att man från sovjetisk sida omöjligen kunde göra något. Därefter utspelade sig följande ordväxling: [] Vad skall jag tro. Jag vet ju, att funnits i . [] säger jag Er, att det inte finns minsta skymt av tvivel om att R. W. verkligen varit i rysk fångenskap – om han lever ännu i denna dag kan jag inte säga. [Tarabrin] Jag kan bara säga, att det inte finns ett spår av honom. [] Jag kan ge Er spår. Han fördes från till , där han satt först i Ljubljanka, sedan i Lefortovskaja och så vidare. [Tarabrin] Ja, jag vet, att vi hade kontakt med honom i . Men sedan är han borta. I utrikesministeriet vet man ingenting om hans vidare öden trots grundliga forskningar. Wenn da wirklich etwas passiert ist, so gibt es keine Spur. Ingenting kan göras (P 2 EuI, 17/5- 1955). konstaterade i sin samtalsrapport att Tarabrin gjorde en märklig glidning från den av Semjonov intagna ståndpunkten (att aldrig funnits i ), till den ståndpunkt man intog från sida före Vysjinskijs note 1947 (att utri- kesministeriet inte lyckats finna något spår efter ). konstaterade att Tarabrin därmed lämnade möjligheterna öppna, att W. antingen kommit bort eller att säker- hetspolisen sopat igen alla spår och felinformerat [utrikesministeriet]. Han gör t.o.m. ett slags medgivande, att våra bevis kan vara trovärdiga. Med uttrycket wenn da etwas passiert ist avsåg han i sammanhanget fullt tydligt att säga om det verkligen skulle vara så, att Era bevis är riktiga och W. verkligen varit i (P 2 EuI, 17/5-1955). träffade Vorosjilov och Gromyko en svensk riks- dagsmannadelegation, varvid riksdagsmannen framförde en vädjan rörade . Från sovjetisk sida meddelades att skulle tillåtits resa hem om han funnits i (P 2 EuI, 14/6-1955). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap I ett uttalande inför underströk att man från sovjetisk sida uttryckligen tillfo- gat till svaren på de svenska framställningarna, att , om han anträffades, skulle återsändas till (P 2 EuI, 2/11-1955). överlämnade en note till Rodionov med anledning av Vorsojilovs uttalande att skulle sän- das till om han kunde återfinnas (P 2 EuI, 9/11-1955), och träffade Sohlman Bulganin som frågade: Säg mig ärligt vad ska vi göra när vi ej har honom här? Vad intresse skulle vi kunna tänkas äga att hålla honom kvar? det kunde finnas många tänkbara förklaringar till att man här misstagit sig, namnförväxling etc och alluderade på möjligheten et consortes varit skulden (P 2 EuI, 17/11-1955). Tanken på namnförväxling som en förklaring till varför hade kommit bort tycks ha väckt genklang på den sovjetiska sidan. I brev från KGB till femte europeiska avdelningen vid utrikesmini- steriet av ges ett förslag till ändring i en rap- port till centralkommittén rörande . KGB rekommen- derade att man skriver att vistats i efter kriget fram till sin död under ett annat efternamn (Dokumentsamling, D39). Detta visar att det alltså pågick ett visst arbete med ett utkast till någon form av svar till . En ytterligare indikation på att man från sovjetisk sida var sysselsatt med att formulera ett trovärdigt svar till svenska sidan utgörs av greve brev av till den förre legationschefen vid beskickningen i . I detta brev framförde Tolstoj-Kutuzov hypotesen att skulle ha mördats i av pilkorsare. översände Tolstoj-Kutuzovs brev till UD . Motiven bakom detta besynnerliga försök från Tolstoj-Kutuzovs sida att gjuta nytt liv i teorin om att mördats av pilkor- Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap sare blev föremål för ingående analys inom UD. Pilkorsteorin hade, som ovan nämnts, först formulerats av , (möjligtvis) i en intervju med den sovjetkontrollerade Kossuth-radion , därefter nedtecknats av i ett brev till Reuterswärd , och sedan vidarebefordrats till som i sin tur telegraferat teorin till . Därefter kom den, som visats, att sätta sin prägel på UD:s agerande i fallet .