sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — I genom- snitt är kullstorleken för gyltor 9,3–9,5 och för suggor vid fjärde och femte förlossningen 12,0–12,7. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; Suggan kan nosa på grisarna men den slickar aldrig grisarna som får eller nötkreatur, inte heller frigör den grisar som fastnat i foster- hinnorna och riskerar kvävas. Den nyfödda grisen reser sig inom någon eller efter födelsen och tar sig fram till suggans juver. har varje gris utvalt sin egen spene. Körtlar till de spenar som inte nyttjas slutar producera mjölk . Diande och digiv- ning styrs av växelvisa akustiska signaler, grymtningar, efter ett mycket fast mönster mellan sugga och smågrisar. Nyfödda grisar diar två–. Antalet diperioder minskar sedan successivt till 6–8 gånger/dygn vid . initieras digivningen av suggan, sedan initieras de allt oftare av grisarna så att när grisarna är ca 10 dar gamla initieras diandet av suggan i av fallen. Det förekommer att två grisar kort efter födelsen slåss om samma spene. Detta är särskilt vanligt vad gäller de främre spe- narna, där de mest dominanta grisarna i regel har sina spenar. Dessa slagsmål och de skrik som därvid utlöses stör ofta digivningen hos nervösa suggor så att digivningen avbryts. Efter förlossningen äter suggan inte sällan hela eller delar av efterbörden. De flesta suggor har ett påtagligt omvårdnadsbeteende om sina smågrisar. Hos en del suggor är detta så starkt att de går till anfall om människan söker närma sig griskullen. Smågrisarna börjar utföra födosöksbeteende redan efter någon dag genom att böka i jorden eller på stians golv. Detta innebär inte att de tillföres något betydande fodertillskott men har betydelse för upptagande av mineraler, t.ex. järn, som är otillräckligt i suggans mjölk. Mycket nervösa suggor kan i sällsynta fall visa flyktreaktion vid åsynen av smågrisarna, andra kan visa stor aggressivitet gentemot smågrisarna och bita dem. Åter andra suggor kan vara synnerligen måna om sina grisar men visa en våldsam aggressivitet mot männi- skor, särskilt efter förlossningen. För dessa kate- gorier djur inrättade man förr burar, där suggan stängdes inne under en eller efter grisningen. Behovet av sådana åtgärder är emellertid mycket begränsat, kanske 5–av alla sug- gor kräver dessa åtgärder. Länge råddes svenska djurägare att gene- rellt fixera modersuggorna, särskilt inför under och efter förloss- ningen. Fixering av suggorna är fortfarande övervägande praxis i , och de flesta europeiska länder. Studier i seminaturlig miljö visar att smågrisarna stannar i bädden eller boet i de fall suggan avlägsnar sig . Lik- som suggan lämnar de dock alltid bädden för urinering och defeka- tion. Smågrisarna är alltså stannare i likhet med nötkreaturens kalvar och getternas killingar, inte följare som fårets lamm. Principiellt samma beteende uppvisas vid inomhushållning. gödslar smågrisarna i gödsel- gången om det finns en sådan. Urinering sker också där men kan även ske invid vattenkoppen om en sådan finns eftersom de gärna väljer att urinera på våta ytor. Vattenkoppen bör därför vara place- rad nära gödselgången. Egenskapen att skilja gödselplatsen från liggplatsen synes vara ett instinktbeteende hos svin, det är påtagligt hos svin som går lösa utomhus. Svin är mycket benägna att välja en torr liggplats, gärna försedd med strö. Utomhus förekommer att svin gör i ordning sådana ströförsedda liggplatser. Av detta följer att svin bör hållas så att de kan ha en separat liggplats och en sepa- rat gödselplats. Fixering av suggor medelst burar eller bindslen, som omöjliggör för djuren att skilja gödselplats och liggplats, inne- bär sannolikt en ofysiologisk stress som menligt kan bidraga till att minska resistensen mot sjukdom. Hos vildsvin och tamsvin som hålls under seminaturliga förhållan- den sker avvänjning vid 13–19 veckors ålder. Tamsvin har tidigare allmänt avvants vid 6–7 veckors ålder. sker avvänjning i vissa länder, t.ex. , vid mycket lägre ålder, ned , i på många håll vid tre veckors ålder. Smågrisarna placeras vid denna tidiga avvänjning i burar, ofta med helt gallergolv, place- rade i utrymmen utan fönster och med hög innertemperatur för att klara grisarnas värmereglering. Belysningen är oftast dämpad till halvmörker för att minska risken för svansbitning. avvänjning än innebär påtagliga risker för abnorma beteenden, stereotypier, t.ex. svans- och öronbitning (Algers 1984a, b). Förhållandena under avvänjningen påverkar dju- ren under det fortsatta livet,. Sålunda visar tidigt avvanda grisar högre aggressionsgrad än normalavvanda Algers 1984a,b). Liksom sämre modersegenskaper. (de Jonge o. medförf. Bedömning av djurets hälsa och välfärd För att avgöra om ett svin är friskt eller sjukt skall man särskilt granska konditionen hos hud, hårrem, ögon och slemhinnor, håll- ning och rörelser hos huvud, öron, svans, djurets benställning och klövar och ge akt på foderupptagande, drickande, liksom djurets position i vila och dess rörelser. Det friska svinet; Det friska svinet är uppmärksamt på sin omgivning, står med raka ben, rak rygg och iakttar sin omgivning med vaken och klar blick. Det har för sin ålder, kön, sexualcykel och ras normal kroppshåll- ning och rörelser och ljud, ren och blank hårrem/borst, , normalt hull, friska och starka ben och klövar, normalt beteende när det äter, bökar, dricker, ger di eller diar, när det går eller springer, läg- ger sig, vilar och reser sig, defekerar och urinerar. Aptiten är god och foder och vatten tas upp på det för svinet karakteristiska sättet. Gödseln växlar till utseende, lukt och mängd allt efter utfodringens beskaffenhet. Brunst uppträder med bestämda mellantider och av normal styrka. Normaltemperatur hos vuxet svin är 38,(+/-0,), hos yngre djur och nygrisade suggor upp till 39,. Hos vuxet svin i vila är pulsfrekvensen 60–80, hos unga djur högre. And- ningsfrekvensen hos vuxet svin i vila är 8–18, vid hög yttertemperatur kan den vara högre. Det sjuka svinet; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; En sjuk gris upphör att äta som fallet är med de flesta djur och den visar dåsighet eller slöhet och gräver inte sällan ned sig i ströhalmen om sådan finns tillgänglig. Det inträder snabbt en förändring av hårremmen som blir glanslös. Blicken blir matt. Kroppstemperatu- ren kan vara förhöjd. Grisen visar inte spontana smärtreaktioner av den typ t.ex. hästar visar vid koliktillstånd utan endast slöhet och benägenhet att lägga sig avsides från gruppen. Tillsammans med dessa allmänna symtom kan lokalsymtom uppträda, som distinkt begränsade lokalt upphöjda och rödfärgade hudförändringar vid rödsjuka, flytningar från slidan vid livmoderinflammation, svullna- der och ömhet i delar av juvret vid juverinflammation eller i hela juvret vid mjölkstockning (agalacti), svullnader över leder vid led- inflammationer. Såväl före som efter förlossningen har suggan ofta behov av att defekera och urinera. Det är då viktigt att suggan har tillgång till gödselplatsen eller gödselgången. Om så inte är fallet störs utlös- ningen av eliminationsbeteendet och detta kan resultera i sjukliga förändringar, bl. a. Agalactia toxaemica (s.k. grisningsfeber). Fixe- ringen innebär att suggan tvingas gödsla och urinera på liggplatsen, vilket innebär en stressituation för djuret. Härtill kommer att många fixerade suggor blir smutsiga på bakdel och juver vilket ökar risken för sekundärinfektioner. Hos suggor, som är instängda i bur, uppträder stereotypa bete- enden i form av bitning i inredningen framför djuren, i regel rör. Man talar om rörbitningsbeteende. Detta är att betrakta som symtom på ofysiologisk stress och alltså ett sjukdomssymtom på samma sätt som svansbitning. I stimulusfattiga miljöer tar sig det undersökande beteendet uttryck i att grisarna börjar tugga på varandras svansar vilket snart övergår i svansbitning. När grisar avvänjs upp- träder också ofta svansbitning och praktiskt taget alltid om de hålls i stimulusfattiga miljöer (Algers 1984a, b). Det föreligger ett klart samband mellan ökad frekvens svansbitning och minskad eller ingen halmgiva åt slaktsvin. Om slaktsvin hålls på helspaltgolv, som är en särskilt stimulusfattig miljö, är frekvensen svansbitning i regel mycket hög. I experimentella studier av grisar som fått ca halmströ än de som ingenting fått i miljöer som i andra avseenden var identiska var aggressiva beteenden vanligare hos den senare gruppen. Svansbitning var dubbelt så vanlig (van Putten ). Risken för agonistiska beteenden liksom för svansbitning ökar om understimulering i en karg miljö kombineras med över- stimulering, t.ex. genom ett buller eller genom många djur på liten yta. För att minska risken för svansbitning har man sökt hålla grisar i mörker. Studier av grisar under tre olika ljusför- hållanden, mörker (<0.1 lux), skymningsljus () respektive ljus () har visat (van Putten & Elshof 1983) att grisarna i mörker visade signifikant avvikelser i form av högre frekvens passivt lig- gande, färre sociala beteenden, färre undersökande beteenden och högre frekvens svansbitning, högre frekvens ledförändringar och rörelsestörningar än i de övriga två miljöerna. Däremot var före- komsten av grava svansbitningsskador högst i avdelningen med ljus. Slutsatsen är föga förvånande att mörkerhållning av svin är ofysiologiskt och ökar benägenheten för abnorma beteenden och andra symtom på sjukdom. Om smågrisar avvänjs föreligger risk för att ett abnormt beteende i form av sugning riktad mot kullkamrater uppträder. Denna sugning kan ge upphov till skador. Risken för att detta abnorma beteende skall uppträda ökar ju yngre djuren är vid avvänjningen. 4–synes vara en kritisk gräns. Vid tre- veckors avvänjning är risken påtaglig. Om de avvanda grisarna hålls i en stimulusfattig miljö, t.ex. på helspaltgolv eller i burar med nät- golv, vilket är praxis i , , och i andra delar av världen med intensiv svinhållning, ökar risken för dessa abnorma beteenden. I sådana miljöer är i regel frekvensen agonis- tiska beteenden hög och djuren har vanligen bitsår. Djuren får lätt infektioner i de bett som uppstår i samband med slagsmål. Även andra abnorma beteenden uppträder, t.ex. svansbitning, hos tidigt avvanda grisar (Algers 1984a, 1984b). Det är etablerad klinisk erfarenhet att suggor permanent fixerade i bur löper stor risk utsättas för hjärtsvikt när de utsätts för hög temperatur, t.ex. genom direkt solbestrålning. Inomhus är följakt- ligen alltid höga temperaturer, och särskilt solbelysning av fixerade suggor, en akut hälsorisk. Det är inte ovanligt att suggor som hålls i bur eller på annat sätt fixerade inomhus akut insjuknar med cirku- lationsrubbningar och hjärtsvikt på grund av att de inte klarar vär- meregleringen. Genom fixeringen hindras suggan kompensera sig för den höga temperaturen. Svinet har ett i förhållande till kroppsstorleken ett litet hjärta jämfört med andra djur Relationen mellan hjärtats och kroppens vikt hos svin är 0,3 vilket är avsevärt mindre än hos andra djur ((Stünzi o medförf. 1959; o medförf. 1975)). Vid stress löper därför svinet större risk drabbas av cirkulationsrubbning genom akut hjärtkollaps än andra djur (van Logtestijn 1969). Akuta insjuknanden och dödsfall samt patolog-anatomiskt påvi- sade förändringar, betecknade som plötslig hjärtdöd och vax- artad muskeldegeneration blev vanliga (Ludvigsen 1954; 1957). Lannek (1967) betonade att de föränd- ringar som ses vid slakt måste betecknas som en klinisk sjukdom och föreslog beteckningen transport muscular degeneration (TMD). Sedermera infördes begreppet porcine stress syndrome (PSS). Det första kliniska tecknet på PSS (Topel o medförf.. 1968; Fraser o medförf. 1975) är snabba svansdarrningar när djuret exciteras. Ökad andningsfrekvens (dyspne) uppträder och blir allt häftigare så att djuren andas med öppen mun (Haase & Steinhauf 1971) som kroppstemperaturen stiger till (Sybesma 1969). Färgförändringar i form av hudrodnader uppträder, grisen blir oförmögen röra sig och döden brukar inträda . Efter slakt påvisas hos djur med subkli- nisk eller klinisk PSS förändringar i muskulaturen som betecknas som PSE. Studier av (1982) indikerar att PSE- frekvensen underskattades i samband med köttbesiktning i varje fall . Von Mickwitz såg PSE som ett kliniskt pro- blem där tre faktorer är medverkande, genetisk disposition, djurens behandling i samband med transport, samt bedövningsmetoden. Olämpliga transporter i kombination med hunger och blandning av olika grisar ökar frekvensen magsår (Muggenburg o medförf. Infångning, fixering; Svin som skall infångas måste hanteras mycket lugnt och all skräm- sel måste undvikas. Risken för cirkulationskollaps, särskilt om svin utsätts för stress vid hög yttertemperatur, måste alltid beaktas. Om svin måste fixeras för åtgärd som innebär smärta, t.ex. märkning eller injektion, eller för undersökning av sår e.d., kan det vara lämpligt applicera en trynbrems. Denna består av en stark lina i vars ände en snara lagts. Snaran förs försiktigt in i munnen bakom hörntänderna så att den omsluter överkäken, dras åt uppåt varefter man drar linan framåt. Därvid söker grisen backa och genom att skötaren då håller emot i linan kan avsedd åtgärd utföras utan att grisen kan skada sig. Några definitioner och begrepp; Man anser att nötkreaturen domesticerades för mer än 6 (Zeuner 1963, Zimmer 1994). Med kalv avses ett nötkreatur upp till och med 6 månaders ålder. Med kviga avses ett hondjur och till och med första kalvningen. Många använder begreppet kviga, eller oftare förstakalvskviga om ett hondjur från det djuret blivit sex måna- der ända fram tills den skall kalva . Stut är en kastrerad tjur äldre än . Vuxna stutar, som fram till tidigt 1900- tal användes som dragare, betecknades förr oxe, oxar. Socialt beteende; Kommunikation; Dominansförhållanden; Agonistiskt beteende Visuella men också akustiska signaler är en viktig del av nötkreatu- rens kommunikation och bestämmer därigenom deras sociala bete- ende. Kunskapen om minnesfunktion och minneskapacitet hos nöt- kreatur är begränsad. Det har dock antagits att kor förmår minnas utseendet på 50–70 andra kor vilket skulle kunna förklara varför det i större besättningar på bete bildas undergrupper. Det är väl- känt att kor har en specifik förmåga att visuellt och sannolikt olfaktoriskt känna igen sin skötare. En ko är vidare istånd att känna igen sin kalv endast efter förlossningen. Dominansförhållanden hos nötkreatur följer flera mönster. En ko markerar dominansbeteende mot en annan genom att sänka huvudet mot denna, ibland enbart genom ett kast med huvudet riktat mot den andra. Underkastelsebeteendet visas genom att böja huvudet åt sidan och, hos lösgående kor, genom att gå undan. Kroppsvårdsbeteende kan signalera dominansförhållande då en ranghögre ko aldrig slickar en ranglägre men ranglåga kor ofta slickar ranghögre. Kor lika i rang slickar varandra och ofta ser man att samma ko-par ägnar sig åt att slicka varandra. Ålder inom grup- pen ger i regel högre dominans än t.ex. kroppsvikt och styrka. Slagsmål är sällsynt mellan kor som länge vistats inom samma grupp eftersom de visuella signalerna är tillräckliga för att bekräfta dominansförhållandet mellan enskilda individer. efter den första betessläppningen av kor i bundna besättningar ses dock konfrontationer förekomma, särskilt mellan yngre kor. Dessa konflikter upprepas emellertid i regel inte . Motsvarande ses inte vid betessläppning av besättningar i lösdrift där djuren gått samman . Aggression mellan individer uppträder emellertid lätt i trånga passager och liknande, där individualdistans inte kan upprätthållas och de sociala signalerna mellan individerna inte kan utväxlas på ett normalt sätt. Vid aggression sänks huvudet, ibland skrapar kon med fram- fötterna i marken. Tjurar river ibland med hornen i marken och kröker ryggen kraftigt före anfall. Anfallet sker genom att kon hastigt rusar mot sin motpart och söker denna. När tjurar anfaller sker det med långt större kraft än när kor anfaller. På bete och speciellt när djuren går från och till ladugården fun- gerar i regel en och samma ko som ledarko. Denna ko är inte alltid den mest dominanta i den sociala hierarkin. Kor långt ner i den sociala hierarkin i gruppen återfinns emellertid alltid bland de sista när djuren förflyttar sig i grupp. Vid sådan förflyttning går djuren oftast i en rad. Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Ko med kalv går ofta till anfall mot människor eller djur som upp- fattas som predatorer. Då sänks huvudet, ibland skrapar kon med framfötterna i marken. Anfall sker ofta blixtsnabbt genom att kon rusar mot den hotande och söker individen ifråga. Om kon anfalls från sidan, t.ex. av hund, söker den även åt sidan samt sparkar med bakbenen mot den anfallande. När det gäller hundar går kor ofta till anfall även om de ej har kalv vid sidan. När en flock kor registrerar angrepp, t.ex. från hund, kan de bilda ring med sänkta huvudena utåt. Nötkreatur är jämte fåren de mest utpräglat beteendesynkronise- rade flockdjuren bland husdjuren. Dygnsrytmstudier har bekräftat den empiriskt väl kända kunskapen att kor uppvisar en påtaglig beteendesynkronisering. Nötkreaturens dygnsrytm anses ursprungligen bestå av två betes- perioder, en före solnedgången och en . Mellan dessa perioder idisslar och vilar djuren. Hos högmjölkande djur på bete är dessa två perioder inte så påtagliga utan där är dygnet uppdelat i ytterligare korta betesperioder. Stu- dier på (Hancock 1950, 1954) indikerar att djuren betar till under den ljusa delen av dygnet och under den mörka delen av dygnet. Nötkreatur förhåller sig som de flesta andra djur generellt avvak- tande och mycket försiktigt inför allt för dem okänt. De tvärstan- nar inför förändringar av t.ex. markbeskaffenhet när de vistas på okända ytor men går obehindrat över olika underlag där de går och är förtrogna med dessa. Men en bit papper som ligger i en drivgång eller en orm eller en groda på en betesstig kan få en ko att vägra gå vidare. I okända drivgångar vägrar kor ofta korsa såväl mycket ljusa fält som mörkskuggade partier. I likhet med andra bytesdjur kan de råka i vild flykt om de skräms av något nytt eller okänt, t.ex. ett fladdrande klädesplagg. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Den unga kalven börjar äta hö eller, om den är på bete, noppra gräs. När kor hålls på naturbeten med olika vegetation uppvisar de ett anmärkningsvärt varierande foderuppta- gande. De kan efter att ha betat i en klöverrik del välja en helt annan markflora och de kombinerar gärna om tillfälle bjuds dieten med att ta några kvistar från lövträd, som asp, ek eller björk. Nötkreatur har behov av födosöksbeteende under i princip även om själva aktiva födosöket pågår under sammanlagt . Detta beteende föreligger alltså även om en ko fått sitt näringsbehov tillfredsställt på t.ex. i form av en koncen- trerad foderstat. Därför måste nötkreatur som hålls inomhus eller inte hålls på bete alltid ha tillgång till stråfoder. Nyfödda kalvar dricker långt hellre mjölk från en hink med arti- ficiell spene än direkt ur en hink trots att den i det senare fallet får i sig större mängd per tidsenhet. I det senare fallet blir dess digiv- ningsreflex inte tillgodosedd varför den ofta söker suga på olika objekt, alltifrån andra kalvar till delar i inredningen. Kalven kräver råmjölk från modern, eller, om detta av någon anledning inte är möjligt, helst förstadagsråmjölk från annan ko, av livet. Den har behov av mjölk, naturlig eller mjölk- ersättning, fram till åtminstone sex veckors ålder, därefter kan mjölken ersättas med vatten jämte specialfoder. Kalvar skall ha fri tillgång till fint välbärgat hö från slutet av första levnadsveckan. När nötkreatur betar sker det alltid med ena frambenet framför det andra. Djuren kan inte beta normalt när de står med fram- fötterna tillsammans. När nötkreatur utfodras vid foderbord måste detta därför vara upphöjt över båspallens eller foderplatsens yta. Nötkreatur vägrar beta där gödsel fallit, ett beteende som rim- ligen innebär ett visst skydd mot smittöverföring. Sådana fläckar, s.k. rator, utmärks av riklig gräsvegetation och förblir orörda även på hårt betad mark. På samma sätt söker kor rata beten som flyt- gödslats och där strövar djuren omkring och söker finna icke kon- taminerade ytor varigenom deras foderupptagande begränsas. Där- emot ratas inte gräsytor där urin fallit. Nötkreatur betar gräs genom att ta det i munnen och pressa det mot gommen med tungan och underkäkens framtänder. Gräset slits sedan av genom att kasta huvudet uppåt och kon går på detta sätt betande framåt rörande huvudet från sida till sida. När kon inte betar utan utfodras användes tungan i större utsträckning för att manipulera in fodret i munnen. Kon dricker genom att sänka mulen under vattenytan men näsborrarna ovanför varefter hon suger in vattnet i munnen. Vattenbehovet varierar med ålder och om djuret mjölkar. Vuxna nöt behöver normalt ca vatten och mjölkande kor kan behöva 100 till . Om kor utsätts för höga temperaturer ökar också behovet av vatten. Man har beräknat att en ko som mjölkar per dag behöver ca vatten men . Om kor får välja dricksvattentemperatur anses även vattentemperatur föredras. En ko dricker avsevärt snabbare, flera liter per tidsenhet, från ett vatten- drag eller en större vattenbehållare än från en vattenkopp. Nötkreatur idisslar oftast i liggande ställning men idissling sker också stående. En förutsättning för idissling är att djuret är avslap- pat och lugnt. En orolig ko eller en ko som blivit störd förmår inte idissla. Detta innebär att kor inte ses idissla under t.ex. transport. Enligt studier av kor på bete sker idissling sker under mer än (Hancock 1950, 1954), andra uppgifter anger att idisslingstiden varierar mellan 4 och (1975). Nötkreaturens bett är komplett med permanenta tänder först vid 3,5–ålder. Resnings- och läggningsbeteende; Att kor kan utföra resningsbeteendet och läggningsbeteendet på ett fysiologiskt korrekt sätt i liggbåset eller på båsplatsen är av stor betydelse för främst juverhälsan. Resningsakten från liggande på sidan går så till att kon först kastar huvudet åt sidan varefter den med en knyck går upp på bröstben och armbågsleder, därefter lyfter den huvud och hals (snett) framåt-uppåt och går upp på carpus, därefter sträcker den huvudet (ofta snett) framåt utefter marken och reser sig på bak- benen, därefter ställer den sig först på det ena, sedan det andra frambenet. Sedan kon ställt sig på alla fyra benen kröker den ofta ryggen uppåt (och tar, om den så kan, ofta ett eller ett par steg framåt) varefter den mestadels defekerar och ev. urinerar. Läggningsakten går så till att kon först undersöker underlaget varvid den sänker huvudet mot marken, varefter den ofta sätter fram ena bakbenet något framför det andra, går ned på först ena, sedan andra frambenets carpus varefter kon låter bakdelen sjunka ned på den sida vars bak ben satts framför det andra. I detta läge vilar kon fortfarande på carpus. Den går därefter ned på bröstbenet och armbågarna, låter bakkroppen sjunka ytterligare ned på ena sidan för att slutligen sjunka ned från armbågarna och vila genom att fördela tyngden på undre bakben, lår och bål och med stöd av frambenen. Liggplatsen för ett nötkreatur måste vara så utforma att djuret kan genomföra en normal resningsakt och läggningsakt men också vila normalt, t.ex. med ena benet framsträckt eller med huvu- det bakåtsträckt utefter bålen mot flanken. Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; I viloläge har kon av tiden endera frambenet sträckt framåt. Vid fullständig vila är huvudet sträckt bakåt utefter bålen mot flanken. Nötkreaturens vilotid är ca , något längre för kalvar och unga djur, något kortare för lakterande kor. Kor kan inte, som hästar, vila stående. När kor ligger ned på ett bete iakttar varje djur en viss individu- aldistans, dvs. inga djur ligger alldeles intill varandra. Undantag utgör kalvar och tvillingkvigor.