sou · GRB3113 · 2004-01-01 00:00:00 — Föreskrifter om i detta saknas i Statens energimyndighets föreskrifter och allmänna råd om redovisning och revision av verksamhet avseende överföring och av naturgas och lagring av naturgas för annans räkning (STEMFS 2001:1). Föreskrifterna bör därför kompletteras med detta. Mer om detta i avsnitt 8.9. och rådets direktiv /55/EG. 7.4.6Kapitel VI, Organisering av tillträdet till systemet Kapitel VI, organisering av tillträdet till systemet innehåller sju artiklar, nämligen artiklarna 18 till 25. Artikel 18 innehåller bestämmelser om tillträde för tredje part. Enligt första punkten skall medlemsstaterna se till att det införs en ordning för tredjeparts tillträde till överförings- och distributionssystem och LNG-anläggningar som grundas på offentliggjorda tariffer. Tillträdet skall gälla alla berättigade kunder och skall tillämpas objektivt och utan att någon diskriminerande åtskillnad görs mellan systemanvändarna. Medlemsstaterna skall se till att dessa tariffer, eller de metoder som använts för att beräkna dem, godkänns av en sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 25.1 innan de träder i kraft samt att tarifferna – och metoderna om endast dessa har godkänts – offentliggörs innan de träder i kraft. Den svenska naturgaslagstiftningen bygger på att berättigade kunder har rätt till anslutning till naturgasnätet på skäliga villkor och att de därefter har rätt till transport av naturgas på skäliga villkor. Den som innehar en naturgasledning kan dock vägra anslutning om ledningen saknar kapacitet för den begärda anslutningen eller om det annars finns särskilda skäl. Detta är tillåtet enligt artikel 21 och den frågan behandlas närmare nedan. Av 3 kap. 7 § naturgaslagen framgår vidare att den som innehar en naturgasledning skall offentliggöra sin transporttariff. Lagstiftningen uppfyller således i princip kraven i den första punktens första del, bortsett från att vi saknar regler om LNG och att det i vissa fall kan ske en diskriminerande åtskillnad av systemanvändarna, se nedan. Lagstiftningen behöver därför kompletteras med bestämmelser om LNG. Mer om detta i avsnitt 8.10. När det sedan gäller den diskriminerande åtskillnaden mellan systemanvändarna som kan möjliggöras enligt naturgaslagen så beror detta förhållande på följande. Med transport av naturgas avses, enligt 1 kap. 6 § naturgaslagen överföring av naturgas till anslutningspunkten hos ett naturgasföretag eller en berättigad kund som innehavaren av en och rådets direktiv /55/EG. naturgasledning gör för ett annat naturgasföretags räkning. Med transporttariff, avses enligt 1 kap. 7 § naturgaslagen, avgifter och övriga villkor för transport av naturgas. Eftersom transporttariffer endast omfattar transport av naturgas för annans räkning, och den svenska naturgaslagstiftningen tillåter att överföring av naturgas och försäljning av naturgas sker inom samma juridiska person, så utgör inte överföring av naturgas för egen räkning per definition transport av naturgas. I och med detta så ingår inte heller denna överföring i tillsyn eftersom den egna överföringen inte omfattas av en transportariff så länge överföringen sker i en egen naturgasledning. Om överföringen däremot övergår till en annan ledningsinnehavare blir det fråga om transport för annans räkning och en transporttariff skall gälla. För det fall att överföringen sedan återigen övergår till en ledning som ägs av samma ägare som till det första ledningsnätet blir det återigen fråga om transport för egen räkning varför en transporttariff åter kommer att saknas. I och med att transport av naturgas kan ske för egen räkning, och att denna överföring då inte har någon transporttariff som kan bli föremål för tillsyn, kan den svenska lagstiftningen inte sägas tillförsäkra att det inte sker någon diskriminerande åtskillnad mellan systemanvändarna. Naturgaslagen behöver därför ändras för att tillförsäkra detta. Mer om detta i avsnitt 8.7. När det sedan gäller den första punktens andra del, nämligen att medlemsstaterna skall se till att tarifferna för de berättigade kunderna, eller de metoder som använts för att beräkna dem, godkänns av en sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 25.1 innan de träder i kraft samt att tarifferna – och metoderna om endast dessa har godkänts – offentliggörs innan de träder i kraft, står det klart att den svenska naturgaslagstiftningen inte uppfyller kraven i denna del. Den ordning som gäller i bygger på en fri prissättning, där naturgasföretagen sätter sina transporttariffer efter vissa generella riktlinjer i naturgaslagen. Transporttarifferna fastställs således inte av tillsynsmyndigheten i förväg utan myndigheten har endast möjlighet att pröva dessa i efterhand. Om myndigheten efter denna prövning inte finner att tarifferna är skäliga skall företaget föreläggas att ändra dessa. Enligt 3 kap. 6 § naturgaslagen skall transporttariffer vara skäliga och utformade på sakliga grunder. Vid bedömningen av en tariffs och rådets direktiv /55/EG. skälighet skall det beaktas att ledningshavaren får en rimlig avkastning av verksamheten. Vidare skall transporttariffer utformas så, att den avgift ett naturgasföretag eller en berättigad kund betalar för transporten till sin anslutningspunkt innefattar avgift för transporten i samtliga naturgasledningar, genom vilken transporten sker. Med hänsyn till att den svenska tillsynsmyndigheten () varken godkänner tarifferna för berättigade kunder eller de metoder som använts för att beräkna tarifferna innan dessa träder i kraft måste den svenska naturgaslagstiftningen ändras för att uppfylla kraven i artikel 18. Denna fråga behandlas också i artikel 25.2 samt i avsnitt 8.16.1. I de fall ett och samma företag säljer naturgas och transporterar den till en kund, oavsett om det är en berättigad kund, så sker överföringen i naturgasledningen för företagets egen räkning fram till dess att den levereras till kunden. Bestämmelserna om transporttariffer och offentliggörande av transporttariffer i 3 kap. 6 § naturgaslagen omfattas därför inte av denna överföring. Den svenska lagstiftningen måste därför ändras även i denna del, dvs. alla berättigade kunder måste ha rätt till en tariff för överföringen, oberoende av vilket företag naturgasen köps från. Mer om detta i avsnitt 8.7. I andra respektive tredje punkten anges att systemansvariga för överföringssystem, vid behov och för att kunna utföra arbetsuppgifter, skall ha tillträde till nät som tillhör andra systemansvariga för överföringssystem samt att bestämmelserna i direktivet inte skall hindra att långsiktiga avtal ingås i den mån de överensstämmer med konkurrensreglerna. Enligt 3 kap. 2 § är den som innehar en naturgasledning skyldig att på skäliga villkor transportera naturgas. Genom denna bestämmelse är systemansvarig för överföringssystem tillförsäkrade rätt till tillträde till andra naturgasföretags nät. Den svenska naturgaslagstiftningen tillåter också att långsiktiga avtal ingås. Några särskilda åtgärder för att införliva direktivet krävs därför inte i denna del. SOU 2003:113 och rådets direktiv /55/EG. Artikel 19 innehåller bestämmelser om tillträde till lagringsanläggningar. Enligt första punkten får medlemsstaterna, vad gäller organiseringen av tillträdet till lagringsanläggningar och lagring av gas i rörledning samt stödtjänster, om detta är tekniskt och/eller ekonomiskt nödvändigt för ett effektivt tillträde till systemet för leverans till kunderna, välja att organisera tillträdet enligt två olika förfaranden, vilka regleras i punkterna 3 och 4. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inga bestämmelser om tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar. En första fråga är därför om denna punkt innebär att sådana bestämmelser måste införas. I texten anges det att medlemsstaterna får välja mellan två olika förfarande, förhandlat eller reglerat tillträde eller båda, för tillträde, om det är tekniskt och/eller ekonomiskt nödvändigt för ett effektivt tillträde till systemet för leverans till kunderna. För det fall att en tredje part begär tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar bör det redan av en sådan begäran stå klart att det får anses vara ekonomiskt nödvändigt med sådant tillträde för att verka på den svenska naturgasmarknaden. Övervägande skäl talar därför för att det skall införas en ordning som reglerar tredjeparts tillträde till lager eller lagring av gas i ledningar. Mer om denna fråga i avsnitt 8.12. I den tredje respektive den fjärde punkten återfinns de krav som ställs på ett förhandlat respektive ett reglerat tillträde. Artikel 20 innehåller bestämmelser om tillträde till tidigare led i rörledningsnätet. Med tidigare led i rörledningsnätet avses, enligt definitionerna i artikel 2, varje rörledning eller nät av rörledningar som drivs och/eller byggs som en del av en anläggning för olje- eller gasproduktion, eller som används för att överföra naturgas från en eller flera sådana anläggningar till en bearbetningsanläggning eller terminal eller slutlig landningsterminal vid kusten. och rådets direktiv /55/EG. I det svenska naturgassystemet finns inga tidigare led i rörledningssystemet. Artikeln saknar därför relevans för svensk del. Artikel 21 innehåller bestämmelser om vägrat tillträde Enligt första punkten får naturgasföretag vägra tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet, eller om tillträde till systemet skulle hindra dem från att tillhandahålla sådana allmännyttiga tjänster som de åläggs i enlighet med artikel 3.2, eller på grundval av allvarliga ekonomiska och finansiella problem med take-or-pay-avtal som har att göra med kriterierna och förfarandena i artikel 27 och det alternativ som valts av medlemsstaterna i artikel 27.1. Enligt 3 kap. 1 § naturgaslagen är den som innehar en naturgasledning skyldig att på skäliga villkor ansluta en annan naturgasledning som innehas av ett naturgasföretag eller en berättigad kund. Skyldighet att ansluta föreligger inte om ledningen saknar kapacitet för den begärda anslutningen eller om det annars finns särskilda skäl. Denna bestämmelse står i överensstämmelse med artikel 21. Någon åtgärd krävs därför inte i denna del. Av 3 kap. 3 § naturgaslagen framgår vidare att innehavaren av en naturgasledning som gjort inköpsåtaganden i avtal om köp av naturgas får, efter ansökan, av regeringen beviljas ett tillfälligt undantag från skyldigheten i 3 kap. 2 § att transportera naturgas. Ett sådant undantag får bara beviljas om ledningsinnehavaren får eller kan antas få allvarliga eller finansiella svårigheter till följd av skyldigheten i 3 kap. 2 §. Även denna bestämmelse står i överensstämmelse med artikel 21. Det krävs dock även att bestämmelsen i 3 kap. 3 § står i överensstämmelse med artikel 27. En närmare genomgång av detta förhållande sker därför senare under artikel 27. och rådets direktiv /55/EG. Den andra punkten ger medlemsstaterna möjlighet att införa bestämmelser som ålägger naturgasföretag som vägrar tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet att genomföra nödvändiga förbättringar. Den svenska naturgaslagstiftningen innehåller inga bestämmelser som ålägger naturgasföretag som vägrar tillträde till systemet på grund av bristande kapacitet att genomföra nödvändiga förbättringar. Direktivet kräver inte heller att sådana bestämmelser införs. Artikel 22 innehåller bestämmelser om ny infrastruktur. Större gasinfrastrukturprojekt får på begäran undantas från bestämmelserna i artiklarna 18, 19, 20 och artikel 25.2, 25.3 och 25.4 med vissa närmare angivna villkor. I artikeln regleras vidare hur och av vem beslut om sådana undantag skall fattas. I artikeln anges under vilka förutsättningar större gasinfrastrukturprojekt, efter begäran, kan beviljas undantag från ett antal av bestämmelserna i direktivet. Artikelns bestämmelser kan komma att aktualiseras om större infrastrukturprojekt startas i . Skäl kan därför finnas att införa en möjlighet i den svenska naturgaslagstiftningen att söka undantag i enlighet med bestämmelserna i artikeln. Mer om detta i avsnitt 8.14. Artikel 23 innehåller bestämmelser om öppnande av marknaderna och ömsesidighet. Enligt den första punkten skall, fram till , de berättigade kunder som avses i artikel 18 i direktiv /30/EG vara berättigade kunder. Senast skall samtliga icke-hushållskunder vara berättigade kunder och skall samtliga kunder vara berättigade kunder. Medlemsstaterna skall offentliggöra kriterierna för fastställandet av vilka dessa berättigade kunder är. och rådets direktiv /55/EG. I 1 kap. 5 § naturgaslagen anges kriterierna för vilka som är att anse som berättigad kund. Definitionen för berättigad kund uppfyller kraven på berättigad kund i direktiv /30/EG. måste dock bestämmelsen ändras så att samtliga icke- hushållskunder blir berättigade kunder. Mer om detta i avsnitt 8.15. I och med att det anges i naturgaslagen vilka som är att anses som berättigade kunder uppfylls kraven på offentliggörande av kriterierna för fastställandet av vilka dessa berättigade kunder är. Några åtgärder krävs därför inte i denna del. I den andra punkten finns den s.k. reciprocitetsklausulen. Den innebär att om en leverans vägras beroende på att den aktuella kunden är berättigad bara i den ena medlemsstaten kan kommissionen på visst sätt framtvinga leveransen. Vidare får avtal om leverans inom en annan medlemsstats system inte förbjudas om kunden är berättigad i båda de berörda systemen. Bestämmelsen kräver ingen åtgärd i svensk lagstiftning. Artikel 24 innehåller bestämmelser om direktledningar. I artikeln ges vissa föreskrifter om rätten att bygga s.k. direktledningar, dvs. en ledning som förbinder ett visst naturgasföretag med en viss berättigad kund. Rätten att bygga ledningar före en mät- och reglerstation regleras i naturgaslagen. De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen står i överensstämmelse med de krav som anges i artikel 24. Rätten att bygga direktledningar för en mät- och reglerstation kan alltså prövas inom ramen för den nuvarande naturgaslagstiftningen. När det gäller ledningar efter en mät- och reglerstation krävs inte koncession för att bygga dessa. Det är således därför redan nu möjligt att bygga sådana direktledningar. och rådets direktiv /55/EG. Artikel 25 innehåller bestämmelser om tillsynsmyndigheter. Enligt första punkten skall medlemsstaterna utse en eller flera behöriga organ som kan fungera som tillsynsmyndigheter. Dessa myndigheter skall vara helt oberoende av gasindustrins intressen. De skall svara för att säkerställa icke-diskriminering, effektiv konkurrens och att marknaden fungerar genom att särskilt övervaka: a)Bestämmelser om förvaltning och tilldelning av sammanlänkningskapacitet, tillsammans med tillsynsmyndigheten eller tillsynsmyndigheterna i de medlemsstater med vilka sammanlänkning förekommer. b)Alla mekanismer avsedda att åtgärda överbelastning i det nationella gasnätet. c)Den tid som systemansvariga för överförings- eller distributionssystemen behöver för att genomföra sammanlänkningar och reparationer. d)Offentliggörande av information av de systemansvariga för överförings- och distributionssystemen, om sammanlänkningar, nätanvändning och kapacitetsfördelning till berörda parter, med beaktande av behovet av att icke sammanfattande information behandlas som kommersiellt konfidentiellt. e)Effektiv särredovisning enligt artikel 17 för att förhindra korssubventionering inom verksamhetsgrenarna överföring, distribution, lagring, LNG och försörjning. f)Villkoren för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar och andra stödtjänster enligt artikel 19. g)I vilken utsträckning systemansvariga för överförings- och distributionsnät fullgör sina uppgifter i enlighet med artiklarna 8 och 12. h)Graden av insyn och konkurrens. De myndigheter som inrättas i enlighet artikeln skall offentliggöra en årsrapport om resultatet av övervakningsverksamheten i enlighet med bestämmelserna i a–h. och rådets direktiv /55/EG. I är , enligt 18 § naturgasförordningen (2000:673) tillsynsmyndighet enligt naturgaslagen. Detta innebär att utövar bl.a. tillsyn över naturgasföretagens tariffer och övriga villkor. Enligt direktivet åligger det att införliva bestämmelser i den svenska lagstiftningen som bl.a. beaktar de uppgifter som finns angivna i bestämmelserna a-g. Under förutsättning att dessa förs in i den svenska naturgaslagstiftningen kommer tillsyn också att omfatta dessa bestämmelser. Någon ytterligare åtgärd behövs därför inte i denna del. I förordning (1996:353) med instruktion för framgår att är den centrala förvaltningsmyndigheten för konkurrensfrågor och att verket skall fullgöra de uppgifter som bl.a. följer av konkurrenslagens (1993:20) bestämmelser. uppgifter överlappar till viss del de uppgifter som åligger enligt bl.a. naturgaslagen. I detta sammanhang är det viktigt att peka på att bara kan ingripa mot beteenden som står i strid med konkurrenslagstiftningen, såsom konkurrensbegränsande samarbete enligt bestämmelserna i 6 § konkurrenslagen, missbruk av dominerande ställning enligt 19 § konkurrenslagen och företagskoncentrationer som skapar eller förstärker en dominerande ställning som väsentligt hämmar en effektiv konkurrens enligt 34 § konkurrenslagen. tillsyn omfattar således bestämmelsen i artikel 25.1.h. Någon åtgärd krävs därför inte i denna del. Det finns däremot inte någon skyldighet för tillsynsmyndigheterna att offentliggöra sådana årsrapporter som avses i artikel 23.1 andra stycket. Särskilda åtgärder bör därför vidtas för att uppfylla direktivet i denna del. Denna fråga behandlas vidare under avsnitt 8.17.3. I den andra punkten anges att tillsynsmyndigheten, innan dessa träder i kraft, skall ansvara för att fastställa eller godkänna metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för anslutning och tillträde till nationella nät, inklusive överförings- och distributionstariffer och för tillhandahållande av balanstjänster. och rådets direktiv /55/EG. Som tidigare angivits under artikel 18 har vi i en ordning som bygger på en fri prissättning, där naturgasföretagen sätter sina tariffer efter vissa generella riktlinjer i naturgaslagen. Varken tarifferna eller de metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren fastställs således av tillsynsmyndigheten i förväg, utan myndigheten har endast möjlighet att pröva dessa i efterhand. Med hänsyn till att tillsynsmyndigheten i således varken godkänner tarifferna, eller de metoder som använts för att beräkna tarifferna, innan dessa träder i kraft uppfyller den svenska naturgaslagstiftningen inte kraven i denna del. Frågan behandlas närmare i avsnitt 8.16.1. När det sedan gäller balanstjänsten innehåller naturgaslagen inte några bestämmelser om detta. För att uppfylla direktivets krav är det därför, som tidigare angivits under artikel 8.2, nödvändigt att införa sådana bestämmelser i naturgaslagen. För att uppfylla direktivets krav att tillsynsmyndigheten, innan dessa träder i kraft, skall ansvara för att fastställa eller godkänna metoder som används för att beräkna eller fastställa villkoren för tillhandahållande av balanstjänster är det dessutom nödvändigt att införa sådana bestämmelser. Frågan behandlas närmare i avsnitt 8.16.3. Punkten tre ger medlemsstaterna rätt att föreskriva att tillsynsmyndigheten skall underställa de tariffer eller åtminstone metoder som sägs i punkt 2 samt ändringar i punkt 4 till ett relevant organ för ett formellt beslut. Bestämmelsen i denna punkt ger medlemsstaterna en möjlighet att låta ett annat organ än tillsynsmyndigheten att fatta det formella beslutet om godkännande av de tariffer eller åtminstone de metoder som sägs i punkt 2 samt de ändringar som sägs i punkt 4. Eftersom såväl den nu gällande svenska naturgas- och ellagstiftningen inte innehåller något sådant förfarande kan bestämmelsen lämnas utan åtgärd från svensk sida. och rådets direktiv /55/EG. I den fjärde punkten anges att tillsynsmyndigheterna skall ha befogenhet att vid behov begära att de systemansvariga för överförings-, LNG-, och distributionssystemen ändrar de villkor som avses i punkterna 1-3 för att säkerställa att de är proportionella och tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt. Enligt 6 kap. 1 § naturgaslagen har tillsyn över att naturgasföretagen efterlever bestämmelserna i naturgaslagen och de föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av lagen. får, enligt 6 kap 3 § naturgaslagen, meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. De villkor som avses i punkterna 1-3 är villkor för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar, stödtjänster för lagring, anslutning och tillträde till nationella nät( inklusive överförings- och distributionstariffer) och för tillhandahållande av balanstjänster. Villkoren för tillträde till nationella nät( inklusive överförings- och distributionstariffer) ingår i nuvarande tillsyn och myndigheten har således redan befogenhet att förelägga företagen att ändra dessa i den mån villkoren strider mot bestämmelserna i naturgaslagen. När det däremot gäller villkor för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar, stödtjänster för lagring och tillhandahållande av balanstjänster finns inte några bestämmelser om detta i naturgaslagen. Som tidigare redovisats under artiklarna 8.2 och 19.1 kommer genomförandet av direktivet att kräva att sådana bestämmelser införs i naturgaslagstiftningen. Under förutsättning att så sker kommer också villkoren för tillträde till lagring, lagring av gas i rörledningar, stödtjänster för lagring och tillhandahållande av balanstjänster att ingå i tillsyn. Myndigheten kommer därigenom även att få befogenhet att förelägga företagen att ändra dessa villkor i den mån de strider mot bestämmelserna i naturgaslagen. Under denna förutsättning krävs ingen åtgärd i denna del. och rådets direktiv /55/EG. I den femte punkten anges att varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för ett överförings-, LNG-, eller distributionssystem på de områden som avses i punkterna 1, 2 och 4 och i artikel 19 får inge klagomålet till tillsynsmyndigheten. skall därefter, i egenskap av tvistlösande myndighet, fatta ett beslut från det att klagomålet mottagits. får förlängas om tillsynsmyndigheten begär ytterliggare upplysningar. Om den klagande samtycker till det får perioden förlängas ytterligare. beslut skall vara bindande såvida det inte upphävs vid ett överklagande. I denna punkt regleras rätten till klagomål och den tid inom vilken tillsynsmyndigheten skall behandla ett inkommet klagomål. Enligt 6 kap. 1 § naturgaslagen utövas tillsyn över efterlevnaden av naturgaslagen och av föreskrifter eller villkor som meddelats med stöd av lagen av den myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen har i 18 § naturgasförordningen (2000:673) bestämt att skall utöva tillsyn enligt 6 kap. 1 § naturgaslagen. Av 6 kap. 3 § framgår vidare att tillsynsmyndigheten får meddela de förelägganden som behövs för att trygga efterlevnaden av de föreskrifter och villkor som omfattas av tillsynen. tillsyn omfattar, som ovan angivits, efterlevnaden av naturgaslagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Eftersom det åligger att införliva naturgasmarknadsdirektivet i svensk rätt kommer de områden som anges i artikel 25.5 (artikel 25.1-2 och 4 samt artikel 19) att omfattas av bestämmelser i naturgaslagstiftningen. Härigenom kommer dessa delar även att omfattas av tillsyn. I den remiss som skickades till lagrådet innan regeringen lämnade sin proposition 1999/2000:72, Ny naturgaslag, föreslogs bland annat att tvister om anslutning skulle prövas av tillsynsmyndigheten. Lagrådet anförde i sitt yttrande i denna del i huvudsak följande. Enligt sista stycket skall tvister om skyldigheter enligt paragrafen för den som innehar en naturgasledning prövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Ordet tvister för närmast tankarna till att det och rådets direktiv /55/EG. skulle vara fråga om sådana tvistemål som i normala fall handläggs av allmän domstol.