sou · GRB318d1 · 2004-01-01 00:00:00 — resignerade inför den sovjetiska samman- kopplingen av de bägge ärendena och föreslog inför UD att Makarova borde sändas till . Emellertid övergav man från sovjetisk sida plötsligt denna linje och sände hem af Sandeberg utan att Makarova behövde sändas tillbaka. De bakomliggande orsakerna till det oväntade sovjetiska frisläppandet av känner vi inte till. Av tillgängliga sovjetiska dokument framgår att oroades över ett tilltagande anglo-amerikanskt inflytande i . Man vidtog härvid en rad åtgärder avsedda att förbättra relationerna till (bland annat upptagande av förhandlingar rörande handels- och kreditavtalet och stöd åt en svensk ansökan om medlemskap i ). Det är också värt att erinra om att 146 av de 167 s.k. militärbalterna utlämnades av till . togs också ett beslut om utlämning av 500 ingermanlänningar till (något som dock sedermera revi- derades). Det kan inte uteslutas att dessa beslut, från sovjetisk sida, kan ha satts i samband med kravet om frigivning av de svenska medborgarna utan att detta varit avsikten från svensk sida eller ens föresvävat den att det kunde uppfattas så. Vid ett möte kort därefter, , med Abramov kunde emellertid konstatera dels att man från sovjetisk sida använde fallet sig av fallet af Sandeberg (som fick ett lyckligt slut) som en analogi för att åskådliggöra fallet , dels att man från sovjetisk sida börjat koppla samman den, i ögon, döde med fallet Makarova. slutsats, som han också formulerade i en officiell skri- velse till utrikesminister , var att kanske trots allt finns i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. Någon skriftlig reaktion från utrikesministern kom dock inte. samma vecka for till och träffade därvid utrikesminister . Vad som av- handlades under mötet mellan och är inte känt, men det synes mycket troligt att frågorna rörande och var föremål för diskussion. hade endast sammanträffat med det sovjetiska sändebudet i som då bl.a. tagit upp frågan om Makarova. förde också sannolikt med sig sin rapport från mötet med Abramov för att personligen kunna överlämna denna till utrikesministern. hade emellertid inte längre förtroende för . Beslut hade fattats att ersätta med och det förefaller troligt att observation om Abramovs sammankoppling av ären- dena och inte vann gehör hos utrikesminis- tern. Under alla omständigheter är det ett faktum att härefter aldrig återkom till denna tanke samt att han, vid sin avskedsaudiens hos , , sade sig vara personligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller för rövare. handläggning av ärendet har kritiserats i tidigare utredningar, och det finns egentligen ingen anledning att på nytt påpeka det uppenbart olämpliga i att delge Dekanozov, Abramov och den personliga övertygelsen om död. Denna utredning kan egentligen endast bekräfta tidigare utredningars resultat härvid. Bilden av som levande i sovjetisk fångenskap skulle emellertid också framgent komma att vinna anhängare hos vissa tjänstemän inom den svenska utrikesförvaltningen. uppgav den från hemkomne att han under sin fångenskap mött två perso- ner som sagt sig ha träffat och hans chaufför . Den svenska legationen i överlämnade med anledning av detta en démarche hos det sovjetiska utrikes- ministeriet och tog chargé d'affaires , som förestod beskickningen i väntan på den nye chefens ankomst, upp Wallenberg-ärendet med Abramov. Av den sovjetiska samtalsuppteckningen, som denna utredning efter begäran har fått tillgång till ur ryska utrikesministeriets arkiv, framgår att Abramov gjorde ett i det närmaste identiskt uttalande som han gjort vid mötet med . Abramov påpekade för att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersök- ningar, och påminde om fallet med af Sandeberg, som också hade hittats efter långvarigt sökande och repatrierats till . Han frågade också om status i frågan om repatriering. rapporterade i ett telegram till UD vad Abramov sagt under mötet. Någon reaktion kom dock inte från UD:s led- ning. publicerades en bok av den i bosatte österrikiske journalisten och författaren , vars huvudbudskap var att fanns i livet i sovjetisk fångenskap. I boken riktades också stark kritik mot UD:s hand- läggning av ärendet. Detta föranledde riksdagsmannen att rikta en interpellation till statsministern som besvarades . I samband härmed instruerades legationen i () att verkställa en démarche i med begäran om ett bestämt besked beträffande resultatet av de undersök- ningar, som vid upprepade tillfällen utlovats av de ryska myndig- heterna. betonade med kraft under sina möten med sovjetiska diplomater att Wallenberg-ärendet hotade medföra en allvarlig försämring av relationerna. ciella skrivelser till utrikesminister (dels rörande ett samtal med avdelningschefen vid utrikesministeriet . Sysojev, dels en allmän rapport om sovjetisk förhandlingstaktik i Wallenberg- ärendet) av den 12 respektive noterade Barck- att Sysojev kopplat samman ärendet med bl.a. ärendet Makarova, och att man från sovjetisk sida försökt använda Wallenberg-fallet [] såsom ett slags för- handlingsbasis. Han rekommenderade också att utrikesministern borde ta upp Wallenberg-ärendet med utrikes- minster och det sovjetiska sändebudet i Tjernysjev. Någon reaktion från utrikesministern på Barck-Holsts skrivelse kom aldrig. översände chefen för en orientering rörande bl.a. Wallenberg-ärendet till som befann sig på ett i där också Molotov var närvarande. hade träffat Molotov utan att ta upp Wallenberg- ärendet. träffade han på nytt Molotov men tog, trots påminnelse och trots att lovat att saken skulle bli undersökt och uppklarad, inte upp frågan om . Wallenberg-ärendet rann ut i sanden utan att något svar inkommit från sovjetiska myndigheter. framställde Håstad ytterligare en interpellation i med anledning av , varefter den nytillträdde legationschefen i träffade den likaledes nytill- trädde sovjetiske vice utrikesministern (som sade sig inte känna till ärendet). Kort därefter, , över- lämnade vice utrikesminister . Vysjinskij sin note vari fastslogs att icke finns i och han är okänd för oss. Utredningen kan inte ge något entydigt svar på frågan varför den diplomatiska offensiven inte fick önskat resultat. Huruvida den svenska sidans agerande överhuvudtaget hade någon påverkan på den sovjetiska statsledningens avsikter vad gäller kan inte sägas med säkerhet. Det är dock möjligt att urskilja ett antal faktorer som kan ha påverkat den svenska utrikesledningens agerande i ärendet. En sådan faktor utgörs av sändebudet uppfattning att Wallenberg-ärendet i praktiken var omöjligt att driva, eftersom tagit upp det med . I ett brev till UD konstaterade att såsom saken nu ligger till, tror jag att det inte är mycket vi kunna göra utom att avvakta den högstes besked – om ett sådant över huvud taget kommer att lämnas. Denna syn på ärendet föranledde honom att överhuvudtaget inte beröra ärendet med sovjetiska diplomater . Kontakterna med sovjetiska diplomater i Wallenberg-ärendet sköttes närmast uteslutande av legationsrådet (som stod lägre i rang). obenägenhet att ta upp fallet med sov- jetiska företrädare är anmärkningsvärd. Av tillgängliga sovjetiska dokument att döma förefaller det därtill möjligt att hade fel i sin bedömning av ärendets läge. När uttalade sin förmodan om död, var man på sovjetisk sida väl medveten om att man från den svenska utrikesledningens sida saknade förtroende för honom och att han skulle återvända till . Det förtjänar också att anmärkas att det andra tillfället då Abramov sammankopplade fallet med fallet Makarova (och använde sig av af Sandeberg-analogin för att åskådliggöra Wallenberg-ärendet) skedde , alltså mer än efter möte med . En ytterligare och viktigare faktor utgörs av utrikesminister , av allt att döma, totala brist på engagemang och intresse för Wallenberg-ärendet . Ansvaret för att tjänstemännens rapporter om sovjetiska inviter till förhand- lingar om inte anammades av utrikesledningen faller tungt på Undéns axlar. Det är i efterhand, alla motsägande vittnesmål till trots, svårt att tänka sig att den omfattande rapporte- ringen från legationerna i , och , skulle ha kunnat uppfattas på annat sätt än att kunde finnas i livet i sovjetisk fångenskap. Orsaken till att utrikesministern, trots det stora antalet officiella skrivelser och telegram vari tjänstemän inom utrikesförvaltningen manade till handling, konsekvent vägrade att vidta några egentliga åtgärder förrän , kan vi egentligen endast ha hypoteser om. Vi kan aldrig med bestämdhet veta vilka de djupt liggande bevekelsegrunderna för passiviteten egentligen var. Det förefaller dock möjligt att Undéns förhoppningar om ett svenskt- sovjetiskt närmande, främst manifesterat genom handels- och kre- ditavtalet 1946, samt ett juridiskt präglat synsätt på hur relationer stater emellan borde gestalta sig, kan ha bidragit till hans ovilja att engagera sig i ärendet. Oavsett skäl framstår bristen på ett aktivt agerande som ytterst olycklig. Utredningen genomför ett försök till analys av den sovjetiska sidans bevekelsegrunder för dess agerande i fallet . Brist på material gör det dock omöjligt att dra några helt entydiga slutsatser. Det förefaller emellertid troligt att den sam- mankopplingsstrategi av ärendet med ärendet Maka- rova, som vid åtminstone tre dokumenterade tillfällen tillämpades från sovjetisk sida, tillkommit med den sovjetiska ledningens goda minne. Det sovjetiska agerandet i det här sam- manhanget kan möjligen tolkas som en medveten invit till någon typ av förhandlingar med den svenska sidan om öde. Agerandet från svensk sida var på många sätt mot- satsen till agerandet närmast efter försvin- nande. Trots Vysjinskijs deklaration av att Wallen- berg icke finns i och att han är okänd för oss, drev man från svensk sida mycket konsekvent linjen att fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Mycket tyder dock på att det nu var . Utredningen kan inte i någon allvarligare utsträckning erinra mot utrikesledningens agerande efter 1952. I några fall finns dock skäl till kritik. Det gäller bl.a. Moskvasändebudet och Undéns inför sovjetiska diplomater uttalade spekulationer om motiv med att internera . Dessa spekulationer förefaller i efterhand både onödiga och riskabla. Det kan inte uteslutas att det svar som avgavs från sovjetisk sida 1957 åtminstone delvis var anpassat efter just dessa resonemang. Andemeningen i Gromyko-memorandumet (till vilket om död var bifogat) var just att arresterats och internerats mer eller mindre bakom ryggen på den sovjetiska ledningen av chefen för kontra- spionaget Smersj, . sändes ut på ett synnerligen riskabelt uppdrag. Utan tidigare erfarenhet av arbete inom utrikesförvalt- ningen, sändes han till ett land i krig, i uppdrag att ägna sig åt en verksamhet som ligger bortom erkänd diplomatisk praxis. Att rädda de ungerska judarna var tvivelsutan en inblandning i inre angelägenheter, och själva verksamheten i sig utsatte för risken att de ungerska och tyska myndigheterna skulle vägra erkänna hans diplomatiska status och helt enkelt mörda honom. kunde dock hantera dessa risker med uppdraget. Uppdragets oortodoxa och riskabla natur borde emellertid ha motiverat en hög grad av ansvarstagande för hans säkerhet från UD:s och War Refugee Boards sida. Detta gäller i synnerhet kabi- nettssekreterare och den amerikanske ministern i som bägge varit direkt delaktiga i förhandlingarna kring uppdragets riktlinjer. Bohemans engagemang i arbetet med att fastställa öde förefaller, av existe- rande dokumentation att döma, ha varit försumbart. Detta är anmärkningsvärt. De bägge utrikesministrarna nåddes av information som, om den tagits på allvar, hade kunnat medföra ett annat agerande från svensk sida. Även om det är omöjligt att veta vilket utfall detta skulle medfört för , är det ytterst beklagligt att man inte undersökte vad man från sov- jetisk sida egentligen ville få sagt genom budskapet från Kollontaj och de framförda antydningarna om att Wallen- berg-ärendet var beroende av t.ex. fallet Makarova. Dessa exempel på ett olyckligt svenskt agerande kan dock inte fria från sitt ansvar för öde. Ansvaret att fastställa hela sanningen om låg på den sovjetiska statsledningen, och ligger hos statsledning. Denna utredning finner det mindre troligt att all relevant information rörande verkligen har frisläppts ur f.d. sovjetiska arkiv. Den svensk-ryska arbetsgruppen lyckades åstadkomma stora framgångar i sökandet efter sanningen. Mycket arbete kvarstår dock. 's American Assignment was essentially a Swedish diplomat on an Ameri- can assignment. He had been selected by the American government agency, , to carry out a programme to res- cue Jews in from the Holocaust. The programme had come about on U.S. initiative and received funding from . In addition, during the summer and autumn of 1944, received a number of instructions from the lea- dership of the U.S. State Department regarding the implementa- tion of the programme. The Swedish government issued no equi- instructions to . This circumstance may have contributed to the Swedish foreign policy leadership's palpable lack of interest in the security of during the critical months after his disappearance in January 1945. On 17 January 1945, the Swedish Minister in Mos- cow, , was informed by the Soviet Vice Commis- sar of Foreign Affairs, . Dekanozov, that had been found by the Soviet military authorities in and taken under their protection. The Swedish Ministry for Foreign Affairs did not issue any instructions to on how to handle the case of the Swedish diplomat. Neither did the Ministry issue any instructions to himself. However, the Ministry for Foreign Affairs did immediately notify the American and British embassies in of the news from . On the U.S. State Department had presented instructions for delivery to in via the Swedish Foreign Ministry. At this point, the Ministry was unable to com- municate with the Swedish legation in due to the Soviet Red 's encirclement of the Hungarian capital. Consequently, the instructions could not reach their destination. On receiving the message from Dekanozov, however, the Ministry advised the U.S. government to forward the instructions to through the American embassy in , via the Soviet Commissariat for Foreign Affairs (NKID). This Swedish request is puzzling. It is unclear why was not asked to forward the American instructions. It may possibly be an indication that the Swedish government saw as primarily being a concern for the . Spring 1945: Disorientation It was not until 8 1945 that was instructed by the Ministry for Foreign Affairs to request information from the NKID regarding . , however, did not act in accordance with these instructions; instead he forwarded them to the Swedish legation in . On 12 1945 he informed the Foreign Ministry that the enquiry regarding was now with the Swedish minister in , . At the beginning of 1945, had received infor- mation from the Swedish legation in to the effect that had disappeared by car for an unknown destination on 17 January. From this point on, regarded the Wallen- berg case as a concern for the legation. 's unwillingness to pursue the case in must be seen in the light of a series of setbacks in his contacts with Soviet diplomats during . Among other things, the NKID had brusquely dismissed 's enquiries regarding protection of Swedish economic interests in the East European war zones and in territories controlled by the Red . After this considered it pointless and even dangerous to continue pursuing such issues from . The case was only one in a whole series of issues which , in accordance with this policy, wanted to remove from the agenda of his legation. According to a broadcast from the Soviet-controlled Hungarian radio station in mid-March 1945, had been taken away and murdered by the . By now, the Swedish Foreign Ministry was anxious to establish what had really hap- pened to . New instructions were sent to at the end of . Once again, failed to comply with the Ministry's orders. Instead, on 26 he informed the NKID by mail that had disappeared by car for an unknown destination. A similar request for news of was sent by the Foreign Ministry to the legation in . On 28 , Reuterswärd replied that he had no news regarding . On the following day (29 ), the Foreign Ministry informed by telegram that the entire staff of the lega- tion had arrived in except for , about whom there was no precise information. Despite unambiguous proof that hade received a message from Dekanozov stating that had been placed under Soviet military protection, the Foreign Ministry had thus, more than two months later, accepted the image of Wallen- berg disappearing by car for an unknown destination. Rather than saying that had been placed under Soviet protection, according to information received from the Vice Commissar for Foreign Affairs of the , the Foreign Ministry stated that there was no precise information regarding . This Commission has located a dossier in the archive of the Swedish legation, which was not known to previous inquiries. The letters, telegrams and memoranda discovered in this dossier shed new light on the early phases of the Foreign Ministry's handling of the case. It may now be concluded that the telegrams Reuterswärd sent to the Foreign Ministry and to Söder- blom contained only a fragment of the information on available to him. In the dossier there are several documents written by colleagues of in indicating that had been taken prisoner by the Soviets. After the Red 's invasion of , the Soviet intelli- gence services began intercepting telephone and telegram commu- nications. They also exercised censorship. Reuterswärd was there- fore unable to forward any information regarding the actions of the Soviet in or . His sending of fragmentary information to the Foreign Ministry and is thus under- standable. Nevertheless it helped mislead the Foreign Ministry. Rather than sending incomplete information, without comment, Reuterswärd should have abstained from forwarding the testimony of witnesses whose credibility was unclear. It is also remarkable that the dossier mentioned above was not sent to once there were renewed opportunities for in the autumn of 1945. 's obvious readiness to uncritically accept confused information, which allowed him to refer the case to the jurisdiction of another Swedish mission, severely hampered the efforts of the Foreign Ministry on 's behalf. We do not know the extent to which was informed of 's unorthodox mission to . Possibly he was not informed at all. This cannot, however, excuse him from his partly successful attempt to refer the case to the legation, in spite of Dekanozov's note. It is clear that the instructions and information sent by the Foreign Ministry to were inadequate. How- ever, there is no escaping the fact that a Minister should also see to it that he acquires information from his leadership on current problems and issues. This never did. The Swedish Minister for Foreign Affairs, , however, also bears a substantial responsibility for the early super- seding of Dekanozov's note by the confused story about Wallen- berg disappearing in a car. At about the end of February or begin- ning of , his wife was told by the Soviet Ambassador in , , that was under Soviet protection. This information confirmed Dekano- zov's note. Most likely due to sheer negligence on the part of the Foreign Minister, the senior civil servants at the Foreign Ministry were not informed of Kollontay's message. It must, however, be underlined that the Second World War was entering its critical final phase during these weeks. That Kollontay's message, which was an essen- tially reassuring message, was forgotten is therefore understand- able. Nevertheless this was an inexcusable error that most likely had devastating consequences for the Foreign Ministry's subse- quent handling of the case. As early as February 1945, Soviet authorities had decided to evacuate the Swedish diplomatic representation in . At the end of the Swedish diplomatic staff began their journey back to , which proceeded via and . During their stay in , four members of the staff read a letter from the Swedish Red Cross Representative in , . In this letter, presented a theory according to which had been taken away from some time after 18 January and murdered by disguised Hungarian fascists, members of the Arrow Cross. Whether this information, as well as the theory about Wallen- berg being murdered by the , presented on a few weeks earlier, was part of wider Soviet disinformation cam- paign, cannot be said. It seems, however, fully possible. When the Swedish diplomats arrived in on , the Minister had a lengthy conversation with . On the following day, the , notified the Swedish Foreign Ministry that appears to have left by car for Debrecen and it is feared he did not survive the journey. There are various theories: a car accident (very likely), murder and robbery, ambush by the Arrow Cross, etc. I am afraid it will never be known for certain. Although we cannot say with absolute certainty that 's information on stemmed from , it seems likely that this was the case. In a letter of , also confirmed that he, after having spoken to the staff of legation, had reached the conclusion that was dead. On , informed Dekanozov in the course of a meeting that he had access to witness testimonies sta- ting that , after having been found, had died in a car accident. The scenario of having disappeared by car towards an unknown destination had thus been replaced (or com- plemented) by the notion that was dead. This impression was to set its stamp on the Foreign Ministry's handling of the case for the next seven years (until 1952). reasses the image of 's fate On , reported that, in view of the fact that a new Swedish diplomatic representation had been estab- in , he considered himself to be no longer con- cerned with issues regarding Swedish-Hungarian relations. Shortly thereafter, on , he told the departmental head of the NKID . Abramov, that it would be splendid if the legation were to be given a reply in this spirit, that is to say, that is dead. On 9 1946 he told Abramov that he had once more reached the conclusion that appar- ently was no longer alive. 's opinion of the case was, however, soon to undergo a change. At least for a limited period of time, his view that was dead was to be replaced by a new image – alive in a Soviet prison camp. The underlying reasons for this reassessment are to be found partly in 's general experience of Soviet diplomatic negotiating tactics, partly in more specific experiences from a number of parallel cases to the case. At the beginning of his tenure in , , when negotiating with Soviet diplomats, maintained a policy of dealing with different issues separately. During 1945, however, he came more or less unwillingly to the conclusion that the Soviet side con- sistently made the solving of one issue dependent on other issues on the agenda. bowed in the face of this Soviet bar- gaining method and became successively more pragmatic in his approach to negotiations with the Soviet Union. During the summer of 1945, the Soviet Union detained three Swedish citizens, , and , in the Soviet occupation zone in . They were brought to the Soviet Union. In 1945 a number of newly released Danish prisoners notified the Swedish legation in that the Swedes had been placed in the prison camp outside . In spite of large number of enquiries and démarches, the NKID gave evasive answers akin to those given in the case of . was released in late 1945 and in January 1946. af Sandeberg, however, was held in cap- tivity until 1946. In the period from February to 1946, the Soviet side began to link the af Sandeberg case to the case of an underage Estonian refugee in , Lidiya Makarova, who had come to in 1944. The Soviet side was very anxious to have Maka- rova extradited to the Soviet Union.