sou · GRB3116 · 2004-01-01 00:00:00 — Några länsstyrelser har anfört att fäbodbruket tycks visa en uppåt- gående tendens , dvs. i samband med inträde i EU. Möjligheten att erhålla EU-stöd till bl.a. fäbodbete har sannolikt spelat en viss roll. Enligt uppgift från Jordbruks- verket fanns det i hela landet 194 åtaganden rörande fäbod- bete, som ingår i miljöersättningen för bevarande av betesmarker och slåtterängar. Här bör dock noteras att en del fäbodbrukare av olika skäl avstår från att söka EU-stöd, varför enbart uppgifterna om sökta eller beviljade bidrag inte ger en exakt bild av antalet fäbodar med djurhållning och bete. Dessutom finns det också fäbodar utan djurhållning där innehavarna genom slåtter och sly- röjning medverkar till att bibehålla det öppna odlingslandskapet. Det är av flera skäl svårt att ange en exakt och dagsaktuell siffra för antalet levande fäbodar. Med utgångspunkt i uppgift angående stöd till fäbodbete (194 åtaganden) och den in- formation som lämnats av berörda länsstyrelser är det möjligt att göra en rimlig uppskattning. Adderar man siffrorna från (ca 75–90 levande fäbodar, varav 64 med EU-stöd), (77 med EU-stöd), (20 med EU-stöd) och (7 med EU- stöd) torde det totala antalet fäbodar med någon form av traditionell djurhållning kunna beräknas till omkring 200. Det finns av naturliga skäl en viss osäkerhet i beräkningen av de fäbodar som inte är registrerade som mottagare av EU-stöd. Vidare förekommer enligt uppgift från bl.a. en viss nyetablering av fäbodar. Länsstyrelserna i de angivna länen har även lämnat uppgifter om antalet betesdjur som omfattas av miljöersättningarna för bevarande av betesmarker och slåtterängar. Det totala antalet djur- enheter för de fyra länen kan beräknas till ca 2 200. Den ojämförligt största djurgruppen består i detta sammanhang av nötkreatur, men även hästar, får och getter ingår. Begreppet djurenhet innebär i detta sammanhang att hästar samt nötkreatur motsvarar en djurenhet per djur, medan nötkreatur från sex månaders till motsvarar 0,6 djurenheter per djur. Motsvarande siffra för får och getter är 0,15. Vissa uppgifter om fäbodbruket, m.m. har på min förfrågan lämnat uppgifter om bl.a. vilka jordbrukspolitiska stödformer som är tillgängliga för fäbod- brukare. Sådana brukare kan enligt verket framför allt söka miljö- ersättningen för bevarande av betesmarker och slåtterängar, där den särskilda ersättningen fäbodbete finns. På fäboden kan även finnas värdefulla kulturelement i anslutning till vilka kan ge rätt till stöd för bevarande av värdefulla natur- och kulturmiljöer i odlingslandskapet. Har brukaren djur på fäboden kan möjlighet finnas att söka ersättning för bevarande av utrotningshotade hus- djursraser. Grundersättningen för skötsel av betesmarker och slåtterängar är per hektar. Tilläggsersättning kan lämnas för särskild skötsel av objekt med höga natur- eller kulturhistoriska värden (per hektar). Ersättning för kompletterande åt- gärder kan lämnas för mark med tilläggsersättning där lövtäkt, lieslåtter eller efterbete krävs. För skogsbete och fäbodbete fast- ställer den areal som skall omfattas av åtagandet. För fastställandet av fäbodbete tar hänsyn till antalet djur, djurslag, fäbodens läge och andra uppgifter som har betydelse för åtagandet. Djuren räknas om till djurenheter och varje djurenhet kan ge upp till fäbodbete. För bevarande av värdefulla natur- och kulturmiljöer i odlings- landskapet kan ersättning lämnas när det gäller skötsel av vissa landskapselement belägna på eller i anslutning till . Ersätt- ningen lämnas för viss typ av landskapselement såsom t.ex. fägator (per ), traditionella hässjor (per hektar) och brunnar (per styck). Ett åtagande beviljas endast om det sammanlagda ersättningsbeloppet överstiger . Stödformen bevarande av utrotningshotade husdjursraser gäller endast för hållande av renrasiga djur. Renrasigheten skall styrkas med härstamningsintyg från officiell husdjurskontroll eller med ett genbanksintyg. Exempel på några stödberättigade raser är fjällko, rödkulla, svensk lantrasget och linderödssvin. Ersättningen är per djurenhet för nötkreatur, får och getter samt per djurenhet för linderödssvin. fanns enligt totalt 194 åtaganden för fäbodbete, och 57 av dessa hade även åtaganden för ersättning för utrotningshotade husdjursraser. Vissa uppgifter om fäbodbruket, m.m. Det är brukaren av marken som är berättigad till ersättning. Gemensamt för ersättningarna för miljövänligt jordbruk är att åtag- andet är femårigt, och den sökande förbinder sig därmed att upp- fylla de krav som ställs för respektive ersättningsform . Det är därför viktigt att brukaren, om han inte äger betesmarken, har t.ex. arrendeavtal som gäller för hela åtagandeperioden. Utöver den rätt till gemensamt bete som ägo- fredslagen reglerar och som gör det möjligt för många fäbod- brukare att bedriva fäbodbete har ingen insyn i hur bete på annans mark regleras mellan fastighetsägare och djur- hållare. Ett fåtal telefonsamtal har inkommit till verket angående konflikter mellan fäbodbrukare och fritidsboende eller liknande problem. I ett fall har en fäbodbrukare velat bryta sitt åtagande på grund av en konflikt med fritidshusägare. En stödform som kan utnyttjas för t.ex. olika samarbetsprojekt på landsbygden är EU:s gemenskapsinitiativ Leader II som ger stöd till utvecklingsprojekt, entreprenörskap och nya idéer på den svenska landsbygden. Ett exempel på hur stödet kan utnyttjas ges i yttrandet från i , se avsnitt 5. Det kan tilläggas att det finns vissa andra stödformer som främst avser bevarandet av kulturhistoriskt värdefulla byggnader bland fäbodarna. Dessa berörs inte närmare i denna utredning. 4.3Fjällnära jordbruk, fjällägenheter Först bör några företagsbegrepp och definitioner klargöras. Begreppet fjällnära jordbruk har ingen entydig administrativ eller juridisk definition. Detta framgår bl.a. av en genomförd utredning av angående jordbrukets utveckling i det fjällnära området åren 1995–2002 (JoV Rapport 2003:16, daterad ). använder i rap- porten olika alternativ till avgränsning av det fjällnära jordbruket. En utgångspunkt är fjällkedjans östra gräns med tillägg för en buff- ertzon på 20–. Jordbruket i området väster om denna gräns skulle därvid definieras som fjällnära. En vidare avgränsning av det fjällnära jordbruket är enligt rapporten att använda den gräns som gäller för stödområde 1. Man får då med stora delar av inland som har i genomsnitt bättre produktionsförutsättningar än vad som gäller vid den snävare gränsdragningen. Vissa uppgifter om fäbodbruket, m.m. Utifrån direktiven till min utredning finns ingen anledning att gå närmare in på dessa definitionsfrågor. Det kan konstateras dels att det fjällnära jordbruket är ett vidare begrepp som också innefattar fjällägenheterna (varom mera nedan), dels att det i viss omfattning förekommer ett traditionellt fäbodbruk, med eller utan skogsbete, i anslutning till de nu berörda företagsformerna. Fjällägenheterna är ett i viss mån historiskt begrepp som har an- knytning till kolonisationen av inland och framåt. Kolonisationen ledde ibland till svåra konflikter mellan nybyggare/jordbrukare och samer. För att skydda rennäringen drog staten en gräns (odlingsgränsen) som skulle skilja fjällområdet från odlingsbar mark i och . Ovanför eller väster om odlingsgränsen skulle jordbruk egent- ligen inte få förekomma. I praktiken blev odlingsgränsen inte det skydd för samerna som man avsett, utan kolonisationen fortsatte även bortom odlingsgränsen. För att skapa legitimitet åt dessa etableringar inrättade man fjällägenheterna. Denna upplåtelseform har sin grund lagstiftning om upplåtande av odlings- lägenheter m.m. i trakterna ovan odlingsgränsen i och läns lappmarker. Dessa lägenheter tilldelades ingen egen mark, utan brukandet och nyttjandet av jakt och fiske reglerades genom arrende. Till fjällägenheterna är knutna särskilda ömsesidiga åtaganden. Fjällägenheterna var ursprungligen avsedda för jordbruksdrift med jakt och fiske som komplement. De är till ytan mellan 5 och . Det är vanligt att fjällägenheterna har mellan 10 och ängs- och betesmark samt brukad åker. När Fjällägenhets- utredningen gjorde en inventering var antalet lägenheter 287. Därefter har antalet successivt minskat. I budgetpropositionen för /96 anförde regeringen att bl.a. statsfinansiella skäl talade för att systemet med fjällägenheter avvecklades (se 1994/95:BoU16). Eftersom många intressenter fram- hållit lägenheternas värde från naturvårdssynpunkt och kulturhistorisk synpunkt beslöts att en inventering av fjällägenheternas natur- och kulturmiljövärden skulle göras som underlag för fortsatta överväg- anden. Inventeringen genomfördes av , och i samarbete med berörda länsstyrelser. Den redovisar totalt 110 objekt i , Väster- bottens och . I skrivelse 2002/03:111 om vissa lands- bygdsfrågor anför regeringen () att det fanns totalt 83 fjällägenheter. Vissa uppgifter om fäbodbruket, m.m. Utifrån syftet med min utredning kan noteras att förekomsten av aktivt jordbruk i det fjällnära området har spelat en stor roll vid klassningen av lägenheternas natur- och kulturvärden. över hela fjällområdet har och fler fjällägenheter med högsta värdeklass än . En avgörande orsak till detta är att det i de förstnämnda länen finns avsevärt fler brukare och ett ännu levande fjälljordbruk. På ett ganska stort antal av fjällägen- heterna har dock det aktiva jordbruket upphört, och många fung- erar som fritids- eller permanentbostäder, ibland som jakt- stugor eller liknande. I t.ex. finns endast en fjällägenhet där det bedrivs ett aktivt jordbruk och skogsbete. Sammanlagt redovisades inventering för hela området drygt ett tiotal fjällägenheter som åsatts ett klassningskriterium med hänvisning till förekommande fritt skogsbete. Jordbruksverkets ovannämnda rapport om det fjällnära jord- brukets utveckling innehåller inga uppgifter om betesförhållanden m.m. utan redovisar i första hand strukturdata och den ekonomiska utvecklingen för jordbruket. Det framgår att antalet jordbruks- företag och åkerarealens omfattning genomgått en kraftig minsk- ning, som knappast är avslutad. Även antalet nötkreatur, särskilt mjölkkor, har minskat påtagligt i bl.a. stödområde 1. Enligt rap- porten har dock framkommit att det södra fjällområdet, och , i viss mån har lyckats bromsa den ogynnsamma utvecklingen. Som skäl till detta anges lyckade satsningar inom turismnäringen som smittat av sig till bl.a. jordbruket genom att ingjuta tillförsikt som i sin tur lett till olika nysatsningar. Sammanfattningsvis vill jag under denna rubrik understryka att det visserligen är svårt att få fram mer exakta och dagsaktuella upp- gifter om betesförhållandena i hela det fjällnära området men att många uppgifter tyder på att det fria skogsbetet alltjämt är av stor betydelse för den småskaliga djurhållningen i området. Det om- dömet gäller särskilt för och . Läns- styrelsen i har härvidlag anfört att rätten till fritt bete är helt avgörande för fjälljordbrukets existens. I fråga om fjäll- lägenheterna är det viktigt att framhålla att skogsbete, där sådant förekommer, så gott som uteslutande sker på statlig mark. Det får givetvis förutsättas att staten som skogsägare också i fortsättningen har en positiv inställning till det fria skogsbetet. Statens fastighets- verk har under hand framfört att man inte ser skogsbetet som något problem. Några rättsregler som särskilt tar sikte på fjäll- lägenheternas betesförhållanden anser jag inte nödvändiga. 5 Resultat av enkäter m.m. Som redan nämnts ovan har många länsstyrelser i meddelat att ägofredslagen inte tillämpas eller att dess tillämpning inte förorsakat några särskilda problem, alternativt att man inte känner till några sådana problem eller att bete på ostängslad mark inte förekommer i länet (, , , , , , , , Västman- lands och län). Några länsstyrelser har endast anmält att de inte har några synpunkter att framföra i ärendet (, och ). i län instämmer i vad som anförs i promemorian Ds 2002:33 och anser att de aktuella bestämmelserna kan utgå och ersättas av annan lagstiftning. Några länsstyrelser har anfört att reglerna om stängselskyldighet i ägofredslagen bör bibehållas i någon form. Enligt i län är det viktigt att stängselskyldighet utmed järnväg inte överförs på djurägarna. I några yttranden framhålls att bete på annans mark är vanligt förekommande och vanligtvis regleras mellan djurhållare och mark- ägare genom enskilda avtal (, , m.fl. län). i anser att dessa enskilda avtal alltför ofta utgörs av muntliga överenskommelser som ger dålig stadga åt parternas inbördes förhållande. Vidare framhålls att ägo- fredslagen borde moderniseras med hänsyn till ändrade bruknings- förhållanden och ny teknik men behållas som speciallag för bl.a. tillsyns-, stängsel- och skadeståndsfrågor. i lyfter fram djurhälso- och djurtillsynsaspekterna och framhåller att man vid sambete med djur från olika besättningar inte bör blanda djur från smittfria och smittade gårdar. Vid inrättande av större betesområden måste det beaktas att den dagliga tillsynen av djuren kan ske på ett lämpligt sätt. Om området är stort bör det med stängsel delas upp i mindre delar så att djuren kan räknas och Resultat av enkäter m.m. observeras på ett tillfredsställande sätt. Sjuka djur måste kunna tas om hand och undersökas och behandlas. För detta krävs tillgång till stall inom räckhåll för betesmarken. Det finns ett 90-tal levande fäbodar i länet enligt uppgifter från . De flesta brukarna har djuren fritt betande. Ett fåtal har djuren inhägnade. I de allra flesta fall fungerar fäbodbruket utan konflikter med andra intressen. Dock kommer några klagomål till , oftast från fritidsboende, om att djuren på ett eller annat sätt irriterar. I de flesta fall rör klagomålen fäbodar där djurhållning återupptagits . De fritidsboende är i dessa fall inte vana vid fäbodväsendet, och samförståndet mellan djurhållare och boende saknas. Vid ett av länets finntorp släpps djuren att beta fritt på skogen. Detta orsakar missnöje eftersom djuren går in i den närbelägna byn. Andra fall av fri betning i nordvästra orsakar såvitt känt inga bekymmer. fanns i länet 64 fäbodar med EU-stöd (77 personer sökande). Bidragen omfattar 895 djurenheter på totalt betesmark. har antalet sökande ökat till 79, avseende 1 098 djurenheter med betesmark. bifogar till sitt yttrande uppgifter om vissa privata initiativ för att motverka igenväxningen av jordbrukslandskapet. Det framgår t.ex. att tio byar i södra med stark ägo- splittring bildat en betesförening med 120 medlemmar som bevil- jats EU-stöd (Leader II) till utbildning, markägarkontakter och stängsel. Flera andra betesföreningar nämns i yttrandet. Vidare anförs att både och kommuner sköter värdefulla om- råden genom att stängsla och upplåta betesmark till intresserade djurhållare. I länet finns ett 70-tal fäbodbrukare med djurhållning. Statistiken över miljöersättningar visar att antalet fäbodställen med djurhållning är 77. I fråga om djurbesättningarna nämns att 22 brukare har mjölkkor (220 mjölkkor plus ca 100 ungdjur), 21 Resultat av enkäter m.m. brukare har dikor (220 dikor plus ca 100 ungdjur), 4 brukare har getter (150 totalt), 11 brukare har får (300 totalt), 10 brukare har bara ungnöt (110 totalt), 3 brukare har hästar (40 totalt). Samman- lagt omfattar stödet till fäbodbete 730 djurenheter, och det totala stödbeloppet uppgår till , vilket motsvarar per brukare. Antalet brukare med stöd till fäbodbete har ökat –2003. Huvuddelen av länets fäbodbrukare har sina djur på fritt bete och huvudsakligen på andra markägares marker. Betet är reglerat genom sedvana, nyttjanderätt, servitut e.d. Ett antal av de traditionellt brukade fäbodarna har mjölkgets- besättningar. Utöver dessa finns ytterligare ett antal getbesätt- ningar i länet. Getskötseln i står för ca hälften av landets getproduktion och är av stor betydelse för ett antal företag inriktade på småskalig livsmedelsförädling. Det förekommer även fritt skogsbete utan koppling till fäbod- bruk. Det gäller framför allt det fjällnära jordbruket. saknar uppgifter om antal besättningar, djurslag och djurantal för denna form av skogsbete. Även här gäller att betet till stor del sker på andra markägares marker. erinrar i sitt yttrande om att har uttalat att det är angeläget att fäbodkulturen bevaras. Man hänvisar även till miljömålet Ett rikt odlingslandskap som innefattar bevarande av traditionellt brukade odlingslandskap med höga natur- och kulturmiljövärden. Bevarandet av fäbodarna och fäbodkulturen är även särskilt utpekat som ett delmål i de regionala miljömålen för . Att bevara möjligheten till fritt skogsbete även är en förutsättning för att skall klara de internationella åtaganden som bildandet av 2000 medför. Flera fäbod- miljöer och andra brukningsformer med delar av sitt naturvärde kopplat till fritt skogsbete ingår i Natura 2000-nätverket. Här har ett internationellt ansvar enligt habitatdirektivet för att de svenska områden som ingår i nätverket får det skydd och den skötsel de behöver. Det fria fäbodbetet och rätten till gemensamt fritt bete är en förutsättning för bevarande av fäbodkulturen. Brukningsformer med djurhållning som nyttjar rätten till fritt fäbodbete/skogsbete är fortfarande av betydelse inom länet. Framför allt gäller detta det småskaliga fjällnära jordbruket i kom- munerna och , men det är också aktuellt i andra Resultat av enkäter m.m. delar av länet. För fortsatt fäboddrift är det nödvändigt med rätt till fritt skogsbete, men även regler som klarlägger frågan om stängsel- skyldighet samt ansvarsfrågan vid påkörning av tamdjur. Antalet fäbodar som brukas aktivt tycks ha ökat , vilket torde vara EU-stödets förtjänst. Det finns också fäbodar som brukas på traditionellt sätt men som saknar djurhållning. På dessa hålls fäboden i skick genom bl.a. slåtter och röjning. En del fäbodar tillhör kategorin fjällägenheter eller fjällnära jordbruk. Det finns viss djurhållning även på fjällägenheterna. Dessa brukare har arrendekontrakt som avser den statliga marken runt lägenheterna. I länet finns 20 brukare som har miljöersättning för fäbodbete. Det är främst inom fäbodbruket som bete på annans mark eller bete med frigående djur (ostängslade betesmarker) förekommer. Denna typ av betesdrift kan eventuellt även förekomma vid andra typer av skogsbete. Genom bl.a. förfrågningar till de 20 lantbrukare som söker ovannämnda miljöersättning har fått fram att betesdriften i de flesta fall sker med stöd av muntliga avtal eller enligt sedvanerätt. Nio brukare bedriver fäbodbruk med frigående djur. 16 brukare har betesdrift helt eller delvis på annans mark Sammanlagt omfattar miljöstödet ca 250 nötkreatur, ca 10 hästar, ca 80 getter och ca 70 tackor plus lamm. Av de 16 brukarna har 13 angett att ägoslaget som betas är skog eller delvis skog. Av fäbodbrukare med frigående djur har åtta av nio angett att ägoslaget som betas är skog. Den areal som sammanlagt beräknas ingå i fäbodbetet är ca för . Utöver de fäbodar som drivs av de 20 brukarna med miljö- ersättning bedrivs bete vid ytterligare ett antal fäbodar. Enligt en fäbodinventering gjord av fanns då drygt 50 fäbodar med betesdjur. I de flesta av dessa fall är det troligt att det inte handlar om bete med frigående djur. framhåller att fäbodbruket i är viktigt att bevara av kulturhistoriska skäl och miljöskäl. Det är mycket betydelsefullt att det kan fortsätta att bedrivas ett tradi- tionellt fäbodbruk i länet. Att bevara levande fäbodmiljöer och återuppta brukandet av fäbodar ingår som en viktig del i de regio- nala miljömålen för länet. Rätten till gemensamt bete (fritt Resultat av enkäter m.m. skogsbete) är viktig att slå fast för att ett traditionellt fäbodbruk skall kunna bevaras. Där bete sker på gemensamma marker är det fråga om fäbod- skötsel. I länet finns 7 företag som bedriver fäbodverksamhet i varierande grad. Djuren betar på skogen eller på inägor. En av fäbodarna har t.ex. ca 30 djurenheter som uteslutande betar på ge- mensamma skogar. Totalt finns 60 djurenheter ingående i de före- tag som har del i stödsystemet för bevarande av fäbodar. Detta innebär att ca mark berättigar till stöd. Några konflikter mellan djurhållare och andra delägare eller med skogsbruket har såvitt känner till inte förekommit. Det är enligt läns- styrelsen av största vikt att en förändring av ägofredslagen sker på ett sådant sätt att inte driften vid fäbodar/sätrar äventyras. Fritt klövbete utan stängsel förekommer framför allt ovan odlings- gränsen men även i mindre omfattning i andra delar av länet. Som allmän praxis gäller att man stängslar in de områden man själv vill freda när djuren släpps på bete. framhåller att rätten till fritt bete är helt avgörande för fjälljordbrukets existens. Många jordbrukare har sina djur stängslade, men det förekommer att djuren betar fritt eftersom kostnaden för att stängsla marker med dålig avkastning annars skulle bli mycket hög. För dem som bebor/arrenderar fjällägenheter är rätten att beta fritt inskriven i arrendekontraktet. Där föreskrivs också att lägenheternas jord skall hävdas för att bibehålla markens natur- och kulturvärden. Rätten till fritt bete är också av stor betydelse för den biologiska mång- falden. anser att ägofredslagens tillämpning skall vara kvar ovan odlingsgränsen samt för fäbodar och arealer som om- fattas av skogsbete i övriga delar av länet. I en lista som biläggs yttrandet redovisar ett tjugo- tal djurhållare med fritt bete, huvudsakligen med kor och ungdjur men även hästar, får och getter. Listan omfattar jordbrukare som med några undantag uppges ha företag ovan odlingsgränsen. Resultat av enkäter m.m. har inte kännedom om mer än ett företag som i någon omfattning utnyttjar bete på annans mark. Det gäller ett fårföretag i som har fäbodbete för mer än 200 tackor. Betet sker i huvudsak på skogsmark som ägs av andra personer och av skogsbolag. Enligt vad känner till förekommer i länet inget tradi- tionellt fäbodbruk där djuren går på ostängslad mark. I enstaka fall förekommer traditionellt skogsbete där djuren går fritt i skogen. Den enda skillnaden mellan traditionellt skogsbete och fäbodbete är att skogsbetet utgår från hemgården/brukningscentret. Bete på annans mark är vanligt och sker till förmån för enskilda jord- brukare eller sambetesföreningar. I de fall djurägaren inte äger marken finns antingen arrendeavtal eller muntliga överens- kommelser mellan markägare och djurägare. Bete utan stängsling sker endast på öar och i de fåtal skogsbeten som förekommer. har under hand framfört som sin uppfattning att skogsbetesmarkerna är vårt lands äldsta och tidsmässigt och areellt viktigaste naturbetesmarker (jämte renbeteslanden). Från biologisk mångfaldssynpunkt finns bara ett fåtal undersökningar rörande skogsbetes- respektive fäbodsmiljöer. Resultatet visar att skogs- betesmarkerna utöver det mycket stora kulturhistoriska värdet också har ett mycket stort värde från biologisk mångfaldssynpunkt. Skogsbetets betydelse från angivna synpunkter är så stor att alla åtgärder som försvårar en kvantitativ ökning och kvalitativ för- bättring bör undvikas. Detsamma gäller för vårt lands fäbodmiljöer. De stora skogsbolagen som anfört synpunkter till utredningen har i huvudsak den inställningen att skogsbetet med den omfatt- ning det har inte har några nämnvärda positiva eller negativa effekter. anför att den fäboddrift som bedrivs mest har karaktären av kulturminnesvård i kombination med vissa turistiska inslag. Det ligger här ett värde i att kunna visa upp hur ett lantbruk historiskt sett bedrevs i skogsbygderna, som Resultat av enkäter m.m. verksamheten kan ge ett ekonomiskt bidrag till djurägarna och till lokalt utvecklad turism. Dagens fäboddrift torde inte innebära vare sig skada eller intrång i skogsbruket. Från naturvårdssynpunkt har den ofta ett värde genom att skogsbetesmiljöer som är mycket sällsynta upprätthålls. En förstärkning av skogsbetesrätten på det fåtal fäbodvallar där verksamhet nu förekommer torde inte inne- bära någon olägenhet för skogsbruket.