sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — En sådan fråga får tas upp även av rätten i en annan ort än som följer av reglerna i detta kapitel, om beslut i frågan bör fattas utan dröjsmål eller om det annars är lämpligt med hänsyn till kostnader eller andra omständigheter. Frågan om behörig domstol vid bl.a. häktning har behandlats i av- snitt 12. Det bör påpekas att vi i betänkandet Snabbare lagföring 2Förenklad brottsutredning (SOU 2001:93) har föreslagit en änd- ring av paragrafen i förhållande till den nu gällande lydelsen, av den innebörden att inte bara beslut under förundersökningen utan ock- så beslut under en förenklad brottsutredning skall omfattas. I paragrafen slås fast att i fråga om domstolarnas befattning med förundersökning och användning av tvångsmedel skall vad som i övrigt sägs i 19 kap. RB gälla. Detta innebär att det är samma dom- stol som skall handlägga ett senare åtal som har att fatta beslut om denna typ av frågor. I paragrafens andra mening görs ett undantag för de s.k. jour- domstolarna, dvs. de domstolar som har att fatta beslut under veckoslut och vissa . En förutsättning för att kunna åberopa undantagsregeln är att beslut måste fattas utan dröjsmål. Ingen ändring är avsedd såvitt gäller jourdomstolarnas verksamhet. Genom det föreslagna tillägget i andra meningen möjliggörs av- steg från de övriga bestämmelserna i 19 kap. RB även på den grun- den att det är lämpligt med hänsyn till kostnader och andra om- Tillämpningsområdet är detsamma som gäller för jourdomstolarna enligt paragrafens nuvarande lydelse. Härmed avses all befattning med förundersökning och användning av tvångsmedel (se prop. 1999/2000:26 s. 137). Bestämmelsen skall tillämpas i de fall en anhållen eller häktad person förvaras på annan ort än den där en häktningsförhandling eller annan förhandling som omfattas av bestämmelsen skall äga rum enligt befintliga forumregler. En anhållen eller häktad person transporteras inte sällan längre sträckor till och från exempel- vis en häktningsförhandling, genom polisens, kriminalvårdens eller tullens försorg. Med den föreslagna bestämmelsen kan den nu ak- tuella typen av frågor i stället prövas vid en domstol i den ort där den anhållne eller häktade tillfälligt befinner sig, t.ex. på ett häkte eller i en arrestlokal. Rättens behörighet grundas på en lämplighetsprövning där alla relevanta omständigheter vägs samman. Syftet med bestämmelsen är att minska behovet av transporter av anhållna och häktade. De kostnader som framför allt skall beaktas är därför de kostnader som uppstår på grund av att en anhållen eller häktad person måste transporteras kortare eller längre sträckor till och från en förhandling inför rätten. Utgångspunkten är att det i de flesta fall torde vara mest kostnadseffektivt att en anhållen eller häktad person inställer sig inför rätten på den ort där han eller hon förvaras vid tiden för förhandlingen. Även kostnader för andra par- ter kan emellertid beaktas, t.ex. kostnaderna för försvarare, åklagare eller målsägande. Den vinst som kan göras genom att minimera be- hovet av transport av en anhållen eller häktad person måste därvid vägas mot eventuella kostnadsökningar för andra parter. Andra omständigheter som kan beaktas är exempelvis säkerhets- skäl. Även sådana skäl kan tala för att en förhandling äger rum på den ort där en anhållen eller häktad person förvaras tillfälligt. Det kan finnas skäl att i vissa fall undvika onödiga transporter, t.ex. på grund av risk för fritagningsförsök eller mot bakgrund av en hot- bild mot personen. Även i de fall där den anhållne eller misstänkte inte närvarar vid rättens prövning, exempelvis i samband med rättens beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning, kan det finnas skäl att ärendet handläggs av annan domstol än den där åtal skall väckas. Ett exempel är om åklagaren i ett sådant fall annars måste inställa sig inför rätten i en ort långt ifrån den egna verksamhetsor- ten. Frågan kan då i stället prövas av rätten i den ort där åklagaren normalt är verksam. Vad gäller den närmare tillämpningen av den föreslagna bestäm- melsen bör i tillämpliga delar samma principer gälla som vid den handläggning som äger rum i samband med jourdom- stolarnas verksamhet (se prop. 1986/87:112 s. 68 ff.). Om åklaga- ren anhängiggör en fråga vid en annan domstol än den som skall pröva ett senare åtal, ankommer det därvid på åklagaren att ta initi- ativ till vid vilken domstol målet skall handläggas fortsättningsvis. Åklagaren bör i enlighet med 19 kap. 7 § RB begära att den domstol som har fattat beslut i en häktningsfråga eller en annan fråga under förundersökningen överlämnar målet till den domstol där åtal skall väckas. Den tingsrätt som har beslutat i häktningsfrågan eller en annan fråga skall fram till dess att ett överlämnande av målet har skett ha ansvaret för bevakning av frister för åtals väckande och för omför- handlingar. Beslut som har fattats av en domstol med tillämpning av be- stämmelsen överklagas på vanligt sätt, dvs. till den hovrätt inom vars domkrets den beslutande tingsrätten finns. 23 kap. 6 § Under förundersökningen får förhör hållas med envar, som antas kunna lämna upplysning av betydelse för utredningen. Den som förhörs enligt första stycket får vid förhöret biträdas av en för ändamålet lämplig person. I fråga om lämpligheten gäller vad som föreskrivs för försvarare i 21 kap. 3 §. Andra stycket i bestämmelsen är nytt. Där regleras rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning. Frågan har be- handlats i avsnitt 8. Förslaget innebär att det blir tillåtet för alla som förhörs under förundersökning att ha ett juridiskt biträde närvarande vid förhö- ret. Enligt 21 kap. 3 § RB är det formellt möjligt för den som är skäligen misstänkt under en förundersökning att anlita försvara- re. Genom tillägget i 23 kap. 6 § RB kommer det att vara möjligt även för andra, som potentiella misstänkta, målsägande, vittnen och andra, att ha ett juridiskt biträde närvarande vid förhöret. Kva- lifikationskraven för ett sådant biträde kommer genom hänvisning- en till 21 kap. 3 § RB att vara desamma som för försvarare. Den fö- reslagna bestämmelsen innebär att det aktuella biträdets behörighet omfattar rätten att vara närvarande vid förhöret. När det gäller rät- ten att yttra sig vid förhöret gäller 23 kap. 11 § RB. tillstånd av undersökningsledaren för att det juridiska biträdet skall få ställa frågor. Skulle biträdet inte respektera undersökningsleda- rens instruktioner i det avseendet, kan biträdet bedömas vara icke lämplig för uppgiften. Det juridiska biträdet kommer också att om- fattas av ett eventuellt beslut av undersökningsledaren om tyst- nadsplikt enligt 23 kap. 10 § sista stycket RB rörande det som före- kommit vid förhöret. 23 kap. 18 § RB Då förundersökningen kommit så långt att någon skäligen misstänks för brottet, skall han, då han hörs, underrättas om misstanken. Den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. De har vidare rätt att ange den utredning de an- ser önskvärd och i övrigt anföra vad de anser nödvändigt. Underrät- telse härom skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans för- svarare, varvid skäligt rådrum skall beredas dem. Åtal får inte beslu- tas, innan detta har skett. På begäran av den misstänkte eller hans försvarare skall förhör eller annan utredning äga rum, om detta kan antas vara av betydelse för undersökningen. Om en sådan begäran avslås, skall skälen för detta anges. Innan åklagaren beslutar i fråga om åtal, får han hålla ett särskilt sammanträde med den misstänkte eller hans försvarare, om detta kan antas vara till fördel för åtalsbeslutet eller för sakens fortsatta hand- läggning i övrigt. Den misstänktes och hans försvarares rätt att ta del av vad som har förekommit vid undersökningen gäller inte uppgift som hänför sig till sådan identitet som avses i 36 kap. 6 § andra stycket 2 och 3. Bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB innehåller regler om den misstänk- tes insyn i och inflytande över förundersökningen. Den misstänkte och hans försvarare har enligt första stycket rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av vad som har förekommit vid undersökningen. Bestämmelsen har kompletterats med ett nytt fjärde stycke som innebär en begränsning i den rätt till insyn i materialet som till- kommer den misstänkte och dennes försvarare enligt första styck- et. Begränsningen gäller i första hand uppgifter som hänför sig till identiteter hos de brottsbekämpande myndigheternas informatörer (se förslaget till 36 kap. 6 § andra stycket 3 RB). handlats i avsnitt 5. För den misstänkte och hans försvarare kom- mer därigenom samma regler att gälla som för andra avseende rät- ten att ta del av de aktuella uppgifterna. Det blir med andra ord frå- ga om en prövning enligt sekretesslagen, främst enligt 5 kap. 1 § och 9 kap. 17 §. Skulle det i förundersökningen förekomma uppgift om skyddsidentitet skall rätten till insyn vara begränsad även i det avseendet. Det sker genom hänvisningen till 36 kap. 6 § andra stycket 2 RB (se förslaget nedan och avsnitt 4.7.3). 24 kap. 9 § Då någon grips eller anhålls eller då ett anhållningsbeslut enligt 8 § första stycket verkställs, skall den frihetsberövade få besked om det brott som han är misstänkt för samt grunden för frihetsberövandet. Någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga eller någon annan person som står den frihetsberövade särskilt nära skall underrättas om frihetsberövandet så snart det kan ske utan men för utredningen. Om den frihetsberövade inte önskar att någon underrättas om frihetsberö- vandet, får en sådan underrättelse lämnas bara om det finns synnerli- ga skäl. I bestämmelsen har ändringar gjorts när det gäller underrättelser till närstående. Frågan om utvidgning av underrättelseskyldigheten har behandlats i avsnitt 10. Skyldigheten att underrätta närstående om frihetsberövandet, vilket innefattar uppgift om var den frihetsberövade befinner sig, har utvidgats så att skyldigheten inträder redan vid gripandet. Jäm- fört med dagens ordning där underrättelseskyldighet föreskrivs vid anhållande, innebär det att underrättelse i de flesta fall kommer att lämnas tidigare. Det kan, t.ex. vid s.k. skrivbordsgripanden, också innebära att en ny underrättelse måste lämnas trots att underrättel- se enligt 17 a § polislagen (se nedan) har skett. Det anges också att underrättelse skall lämnas när ett anhållningsbeslut som har medde- lats i personens frånvaro har verkställts. Den krets av personer som kan komma i fråga för underrättelse är densamma som . Den enda förändring som föreslås i den delen är att det är tillräckligt att någon av de närstående underrät- tas. Det finns alltså ingen skyldighet att underrätta fler än en per- son. I övrigt är bestämmelsen oförändrad. Det innebär att underrät- telsen skall lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Den frågan får avgöras av undersökningsledaren med hänsyn till utredningsläget (kollusionsfaran). Om den frihetsberövade inte önskar att någon underrättas om frihetsberövandet, får underrättel- se lämnas bara om det finns synnerliga skäl. Sådana skäl kan exem- pelvis vara att den frihetsberövade är underårig, har efterlysts som saknad eller lider av en allvarlig psykisk störning. 27 kap. 11 § Om den från vilken beslag sker inte är närvarande vid beslaget, skall han så snart det kan ske utan men för utredningen underrättas om det och om vad som har skett med det beslagtagna. Har en försändelse hos ett befordringsföretag tagits i beslag, skall underrättelsen lämnas till mottagaren och även till avsändaren, om denne är känd. Paragrafen reglerar underrättelseskyldigheten för de brottsutre- dande myndigheterna sedan föremål har tagits i beslag. Någon änd- ring i sak har inte skett för det fallet att en försändelse hos ett be- fordringsföretag har tagits i beslag. Även i fortsättningen skall mottagaren och en känd avsändare underrättas om åtgärden så snart det kan ske utan men för utredningen. Genom den föreslagna ändringen av bestämmelsen skall underrättelse lämnas vid den tid- punkten även i andra fall. Om den från vilken beslag sker inte är närvarande vid beslaget skall han, så snart det kan ske utan men för utredningen, underrättas om åtgärden. fanns ingen möj- lighet att ta hänsyn till kollusionsfaran, dvs. risken för att det upp- kommer men för utredningen, eftersom underrättelsen skulle läm- nas utan dröjsmål. Frågan har behandlats i avsnitt 7. 27 kap. 17 a § Vid förundersökning angående brott på vilket fängelse kan följa får, för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet, åtgärder vidtas som kan föranleda någon att begå brottslig gärning, om det kan antas att denne skulle komma att begå samma eller liknande gärning även om åtgärderna inte vidtas. Beslut om åtgärderna meddelas av undersökningsledaren eller åkla- garen. Protokoll skall föras över användningen av åtgärderna enligt vad som föreskrivs i 13 § första stycket. Paragrafen är ny och reglerar vissa provokativa åtgärder som straff- processuellt tvångsmedel. Frågan har behandlats utförligt i avsnitt För en bakgrund till bestämmelsens utformning hänvisar vi till det avsnittet. Av första stycket framgår i vilka fall tvångsmedlet skall få använ- das av de brottsutredande myndigheterna. Det skall kunna följa fängelse på det brott som förundersökningen avser. Det förhållan- det att behovs- och proportionalitetsprinciperna skall beaktas av myndigheterna (se 27 kap. 1 § RB och 8 § polislagen) innebär en ytterligare begränsning av tillämpningen, bl.a. såvitt avser arten styrkan, räckvidden och varaktigheten av åtgärden. Syftet med tvångsmedlet skall vara att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Samma eller liknande uttrycks- sätt används för att uttrycka syftet bakom husrannsakan, beslag, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (27 kap. 1 § samt 28 kap. 1, 11 och 12 §§ RB). Som framgår innebär tvångsmedlet att åtgärder får vidtas som kan föranleda någon att begå brottslig gärning, om det kan antas att denne skulle komma att begå samma eller liknande gärning även om åtgärderna inte vidtas. Vad som därmed inte omfattas av tvångsmedlet är åtgärder som kan betraktas som så passiva att det inte kan sägas bli fråga om så- dana provokativa åtgärder över huvud taget. Många av de åtgärder som polisen och tullen genomför vid interimistisk passivitet faller under denna kategori. Följande exempel på situationer kan nämnas (kategori 1). Polisen blir utan att själv ha tagit initiativ till det erbjuden att köpa narkotika eller stöldgods av en person som själv- mant visar upp narkotikan eller godset för denne Polisen lyder en utpressares villkor och lägger ut ett ku- vert med pengar på en plats som denne anvisar med syftet att gripa personen när denne hämtar pengarna Polisen spelar in ett telefonsamtal med en misstänkt gär- ningsman för att få bevisning om brott, där initiativet till telefonsamtalet och aktiviteten ligger på den misstänktes sida En butiksägare misstänker att hans butik kommer att bli utsatt för stöld eller rån eftersom han upptäckt att några personer riktar en onormal uppmärksamhet mot butiken och personalen. Polisen sätter butiken under bevakning för att kunna gripa eventuella gärningsmän vid stölden eller rå- net. Inga rutiner ändras i butiken och inga särskilda åtgär- der vidtas för att underlätta ett eventuellt planerat brott Polisen misstänker att stöldgods finns hos en viss person men avvaktar med ingripande för att se om personen över- lämnar godset till någon annan Polisen och tullen bevakar en försändelse av narkotika ge- nom kontrollerad leverans Vad som heller inte omfattas av tvångsmedlet är åtgärder som vis- serligen kan betraktas som provokativa men där åtgärderna inte bedöms kunna föranleda någon att begå brottslig gärning. Här kan följande exempel nämnas (kategori 2). Polisen får erbjudande om att köpa vapen eller narkotika och får personen att avslöja innehavet men gör ingen ansats till att vilja köpa sakerna Polisen spelar in ett telefonsamtal med en misstänkt gärningsman för att få bevisning om brott, där initiativet till telefonsamtalet kommer från polisen och genomförs med instruktioner av polisen Polisen får kontakt med en misstänkt hälare, uppträder som spekulant och frågar om hälaren har gods till försäljning En paketförsändelse som har innehållit narkotika levereras enligt befordringsföretagets rutin till den angivna adressa- ten men med en tulltjänsteman som chaufför De åtgärder som omfattas av paragrafen måste ha en innebörd av frestelse, initiativ, uppmuntran eller annan starkare påverkan, dvs. vara till viss utsträckning aktiva. Det skall också bedömas att åt- gärderna kan föranleda personen att begå en brottslig gärning sam- tidigt som det kan antas att denne skulle komma att begå samma eller liknande gärning även om åtgärderna inte vidtas. Exempel på sådana fall är följande (kategori 3). Polisen får erbjudande om att köpa narkotika, visar sig in- tresserad och får sakerna överlåtna till sig Polisen sätter på det sätt som anges i avsnitt 4.7.1 in en be- gravningsannons i en tidning för att kunna gripa personer som gör inbrott i hem när de boende är på begravning Polisen sätter på det sätt som anges i avsnitt 4.7.1 ut en mo- torcykel för att den skall tillgripas av personer som begår sådana brott Polisen får kontakt med en misstänkt hälare, uppträder som spekulant, frågar om hälaren har godset till försäljning och får godset överlåtet till sig på de villkor hälaren själv, utan övertalning eller liknande, bestämmer I spaningarna efter en våldtäktsman får kvinnliga poliser uppdraget att locka fram honom genom att uppträda som civila och gå omkring i vissa kvarter, utan att genom klädsel eller på annat sätt avvika från hur kvinnor som befinner sig i området annars kan se ut och uppträda En person blir erbjuden att köpa gods som han vet eller misstänker är stulet. Personen kontaktar polisen som ger honom instruktioner om hur överlåtelsen skall genomföras för att de misstänkta hälarna skall kunna gripas och godset tas i beslag En person misstänks för att ta betalt för att överlåta eller förmedla hyresrätter. Polisens spanare visar för den perso- nen att han är intresserad av en hyresrätt och genomför förvärvet utan att ha varit pådrivande eller aktiv i kontak- terna med den misstänkte På en arbetsplats har flera stölder begåtts och slutsatsen kan dras att det är någon ur personalen som gjort sig skyl- dig till brotten. I samråd med arbetsgivaren placerar polisen ut gods som hålls under bevakning i syfte att avslöja gär- ningsmän till stölderna En kvinnlig polis utger sig för att vara prostituerad men uppträder passivt så att initiativet helt ligger på kunden i kontakten med henne Polisen har fått anmälningar mot en restaurangägare om olaga diskriminering bestående i att mörkhyade personer vägras att komma in i lokalen. Polisens spanare med ut- ländskt ursprung uppträder som gäst för att få bevisning om att den formen av beteende förekommer Polisen söker och får kontakt med en person som kan misstänkas för koppleri och får denne att förmedla en kon- takt med en prostituerad som polisen planerar att använda som vittne Den föreslagna bestämmelsen har den begränsningen att åtgärderna inte får vara så aktiva att de kan föranleda någon att begå en brottslig gärning som personen annars inte skulle ha begått. Här kan följande exempel ges (kategori 4). Polisen får kontakt med en narkotikahandlare, säger sig vara intresserad av narkotikaaffärer och förmår denne att anskaffa ett parti narkotika för polisens eller annans räk- ning Polisen får genom en informatör veta att en person är in- tresserad av att begå stöldbrott mot ett företag. Polisen underlättar brottet genom att lämna upplysningar till den personen, via informatören, om när, var och hur stölden kan genomföras i syfte att gripa personen när brottet begås En kvinnlig polis utger sig för att vara prostituerad och uppträder själv aktivt genom sälja sig och ta initiativet i kontakten med män på gatan Vi vill påpeka att exemplen ovan är mycket schematiska där de närmare omständigheterna i varje enskilt fall måste övervägas nog- grant såväl före det att åtgärderna vidtas som i samband med ge- nomförandet av tvångsmedlet. Det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar om provokativa åtgärder. Det anges i andra stycket. Frågan om vem som leder förundersökningen när tvångsmedlet blir aktuellt att an- vända följer av 23 kap. 3 § RB. Användningen av provokativa åtgärder skall dokumenteras. I tredje stycket föreskrivs i likhet med vad som gäller för beslag enligt 27 kap. 13 § första stycket RB att protokoll skall föras i vilket än- damålet med åtgärden och vad som har förekommit vid denna skall anges. 27 kap. 17 b § Kontrollerad leverans får genomföras, om det finns anledning att anta att brott har förövats på vilket fängelse kan följa. Med kontrollerad leverans avses att en försändelse som kan antas innehålla föremål som får tas i beslag eller som har innehållit sådana föremål får fortsätta in i eller ut ur landet utan ingripande för att utröna vem mottagaren eller förmedlaren av föremålet är eller vem som i övrigt har medverkat till brott som har samband med för- sändelsen. Beslut om kontrollerad leverans meddelas av undersökningsleda- ren eller åklagaren. Protokoll skall föras över kontrollerad leverans enligt vad som fö- reskrivs i 13 § första stycket. Paragrafen är ny och reglerar kontrollerad leverans som straffpro- cessuellt tvångsmedel. Frågan har behandlats i avsnitt 4.7.2. Av första stycket framgår i vilka fall kontrollerad leverans skall få användas av de brottsutredande myndigheterna. Det skall kunna följa fängelse på det brott förundersökningen avser. Det förhållan- det att behovs- och proportionalitetsprinciperna skall beaktas av myndigheterna (se 27 kap. 1 § RB och 8 § polislagen) innebär en ytterligare begränsning av tillämpningen. Vad som avses med kontrollerad leverans framgår av andra stycket. Kontrollerad leverans skall få användas när en försändelse kan antas innehålla föremål som får tas i beslag vid misstanke om brott (jfr 27 kap. 1 § RB), t.ex. narkotika, alkohol- och tobaksva- ror, vapen och dopningsmedel. Enligt den föreslagna bestämmelsen utgör det dock inget hinder för tillämpningen att en brottsutredan- de myndighet (i landet eller utomlands) redan har avlägsnat före- målet eller har bytt ut detta mot något ofarligt sådant. Av defini- tionen följer också att tvångsmedlet innebär att leveransen får fort- sätta in i eller ut ur landet i syfte att myndigheterna skall få reda på vem mottagaren eller förmedlaren av föremålet är eller vem som i övrigt har medverkat till brott som har samband med försändelsen. Det är undersökningsledaren eller åklagaren som beslutar om kontrollerad leverans. Det anges i tredje stycket. Frågan om vem som leder förundersökning i fall när kontrollerad leverans blir ak- tuell följer av 23 kap. 3 § RB och 19 § lagen om straff för smugg- ling. Användningen av kontrollerad leverans skall dokumenteras. I fjärde stycket föreskrivs i likhet med vad som gäller för beslag enligt 27 kap. 13 § första stycket RB att protokoll skall föras i vilket än- damålet med åtgärden och vad som har förekommit vid denna skall anges. 28 kap. 7 § Vid husrannsakan skall såvitt möjligt ett av förrättningsmannen an- modat trovärdigt vittne närvara. Förrättningsmannen äge anlita er- forderligt biträde av sakkunnig eller annan. Den, hos vilken husrannsakan företages, eller, om han ej är tillstä- des, hans hemmavarande husfolk skall erhålla tillfälle att övervara förrättningen så ock att tillkalla vittne, dock utan att undersökningen därigenom uppehålles. Har varken han eller någon av hans husfolk eller av dem tillkallat vittne närvarit, skall han, så snart det kan ske utan men för utredningen, underrättas om den vidtagna åtgärden.