sou · GRB372d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Om ett fartyg påstås ha brutit mot internationella regler och normer åligger det flaggstaten att på en stats begäran inleda utredning och, om tillräckliga bevis finns, inleda rättsprocess beträffande den påstådda överträdelsen. Andra stater är skyldiga att på begäran bistå flaggstaten i dess utredning. Kuststater har på motsvarande sätt som flaggstater getts förhål- landevis omfattande befogenheter att ingripa när dess suveräna rät- tighet hotas. Hamnstater får, i enlighet med internationella regler, företa un- dersökningar av fartyg som frivilligt anlöpt hamn för att på så sätt säkra bevisning. Hamnstater får också inleda rättsliga förfaranden beträffande utsläpp som inträffat utanför statens jurisdiktion. Om föroreningen har skett inom en annan stats sjöterritorium eller ekonomiska zon får det dock endast ske på begäran av flaggstaten, kuststaten eller annan stat som skadats eller löper risk att skadas. Den nu beskrivna hamnstatsjurisdiktionen utgör ett komple- ment till flagg- och kuststatjurisdiktionen och ger uttryck för en form av global jurisdiktion, som konkurrerar med flaggstatens ju- risdiktionsrätt och ibland också med kuststatens. Havsrättskon- ventionens regelsystem innebär att kuststater getts en vidare rätt att ingripa mot utländska fartyg som endast är under genomfart än vad som tidigare ansetts följa en folkrättslig sedvanerätt, då ingri- pande endast fick ske vid avsiktliga och allvarliga föroreningar i ter- ritorialhavet. skall betonas att det fortfarande råder stor osäkerhet kring den egentliga innebörden av bl.a. flera av de artiklar i det kapitel i konventionen som benämns Verkställighet (Enforce- ment). Regelsystemet enligt havsrättskonventionen är uppbyggd på ett sådant sätt att om alla flaggstater uppfyllde konventionens be- stämmelser skulle det inte behöva förekomma att ansvariga på ett utländskt fartyg, som bevisligen gjort sig skyldiga till oljeutsläpp i svenskt vatten, undgick ansvar bara därför att flaggstaten underlät agera. Problemet är att långt ifrån alla flaggstater lever upp till de krav som konventionen ställer. Rent praktiskt kan det också vara svårt för flaggstaten att få till stånd en lagföring. Bl.a. mot denna bakgrund finns ett starkt intresse för kuststaten, som har ett sär- skilt intresse att värna sin miljö och som främst berörs av ett oljeutsläpp i dess vatten, att agera mot de som misstänkts för brott. Indelning i olika vattenområden En stats inre vatten utgörs av de vattenområden som ligger innan- för de s.k. baslinjerna, vilka dras i vattenområdet närmast kusten. Varje stat har enligt havsrättskonventionen rätt till ett territorial- hav på högst räknat från baslinjen. En stats inre vatten och territorialhav bildar statens sjöterrito- rium. Enligt havsrättskonventionen har kuststater dessutom rätt till en till territorialhavet angränsande zon eller tilläggszon (conti- guous zone) på som längst från den s.k. baslinjen. Inom den angränsande zonen kan kuststaten utöva kontrollrätt för att hindra och bestraffa överträdelser av lagar och författningar rö- rande tullar, skatter, invandring eller hälsoskydd inom dess territo- rium eller territorialhav. Den kanske viktigaste nyskapelsen i havsrättskonventionen är kuststaters rätt att inrätta en exklusiv ekonomisk zon. Zonen får inte sträcka sig längre än från baslinjen. I den eko- nomiska zonen har kuststaten vissa suveräna rättigheter, t.ex. att utforska och utnyttja levande och icke-levande tillgångar, samt rätt till jurisdiktion med avseende bl.a. på skydd och bevarande av den miljön. Kuststatens jurisdiktion är emellertid begränsad och den ekonomiska zonen är i flera avseenden internationell. Således gäller i princip den för det fria havet gällande rätten till fri sjöfart. För att de särskilda befogenheterna skall kunna utnyttjas i den angränsande respektive ekonomiska zonen krävs att staten inrättar sådana zoner. har inrättat en ekonomisk zon, däremot har ännu inte inrättat någon angränsande zon. Regeringen ut- talade sig i samband med ratificeringen av havsrättskonventionen för att inrätta en angränsande zon och har för avsikt att tillsätta en utredning som skall se över baslinjesystemet och gränslagstiftningen i allmänhet samt även utreda frågan om inrät- tande av en s.k. angränsande zon runt Sveriges kuster. Det fria havet är den del av havet som ligger utanför territorial- haven och, i förekommande fall, de ekonomiska zonerna (inklusive de s.k. fiskezonerna). Det finns inte något fritt hav som gränsar till ekonomiska zon. Enligt havsrättskonventionen och allmän folkrätt får det fria havet utnyttjas för sjöfart av alla nationer och ingen stat får lägga någon del av det fria havet under sin överhög- het. Detta innebär att en stat generellt sett inte kan utöva sin makt över en annan stats fartyg som befinner sig på det fria havet. Utgångspunkten för folkrätten är att varje stat är suverän och såle- des har exklusiv jurisdiktion, både lagstiftande och verkställande, över sitt territorium. Till en stats territorium räknas inre vatten samt territorialhavet, vilka vattenområden utgör en stats sjöterrito- rium. Jurisdiktionen begränsas dels av att alla stater måste respek- tera andra staters suveränitet, dels av att staten måste respektera folkrättsliga regler. Jurisdiktionen över territorialhavet inskränks främst genom principen om utländska fartygs rätt till s.k. oskadlig genomfart. Inre vatten anses däremot utgöra en integrerad del av kuststatens territorium där staten har full suveränitet. Särskilda regler gäller beträffande sund som utnyttjas för inter- nationell sjöfart, s.k. internationella sund. Här föreligger en ovill- korlig rätt för utländska fartyg till s.k. transitpassage och de stater som gränsar till internationella sund har endast begränsad rätt att ingripa mot utländska fartyg vid överträdelser under passagen. Bestämmelserna om internationella sund inverkar dock inte på rättsreglerna i sund där genomfarten helt eller delvis är reglerad genom sedan gammalt gällande internationella konventioner som särskilt rör sådana sund s.k. historiska sund. har i samband med ratificeringen av havsrättskonventionen avgett förklaring var- igenom klargjorts att sunden mellan och (Öre- sund) respektive () skall betraktas som s.k. historiska sund. Principen om territorialjurisdiktion ligger till grund för två andra inom havsrätten och den internationella sjörätten förekommande jurisdiktionsbegrepp, nämligen kuststatsjurisdiktion och hamn- statsjurisdiktion. Enligt principen om hamnstatsjurisdiktion har en stat full jurisdik- tion över sina hamnar. Någon generell rätt för utländska handels- fartyg att anlöpa en hamn anses inte föreligga. Rätt till hamnanlöp kan emellertid föreligga p.g.a. avtal mellan stater, t.ex. har länderna inom EU rätt att anlöpa varandras hamnar. Om en hamn stängs eller om särskilda villkor ställs för att anlöpa en hamn måste det emellertid ske enligt grunder som inte diskriminerar någon viss stat. Sådana villkor för hamnanlöp som ställs för att förhindra, be- gränsa eller kontrollera förorening av den miljön skall offentliggöras och IMO skall underrättas. Har ett utländskt fartyg anlöpt en hamn kan jurisdiktionen självklart utövas beträffande överträdelser som begås på fartyget medan det befinner sig i hamn. Med hamnstatsjurisdiktion avses emellertid i vissa sammanhang även statens rätt att – beträffande fartyg i hamn – vidta åtgärder med anledning av överträdelser som skett i statens territorialhav eller ekonomiska zon. I andra fall avses med hamnstatsjurisdiktion en stats generella befogenhet att i vissa avseenden utöva jurisdiktion, t.ex. genom inspektion och andra administrativa åtgärder. Hamnstatsjurisdiktionen enligt havsrättskonventionen har en speciell innebörd och reglerar hamnstaters befogenhet att utföra undersökningar samt vidta rättsliga åtgärder beträffande utsläpp som skett från utländska fartyg utanför statens sjöterritorium eller ekonomiska zon. Utsläpp som skett i hamnstatens sjöterritorium eller ekonomiska zon faller under kuststatsregimen. Med utgångspunkt från territorialprincipen har en kuststat juris- diktion över sitt territorialhav, s.k. kuststatsjurisdiktion. Denna jurisdiktion kan endast inskränkas genom avtal eller folkrättsliga regler. Som ovan angetts begränsas jurisdiktionen i territorialhavet av principen om utländska fartygs rätt till oskadlig genomfart. I den ekonomiska zonen är kuststatsjurisdiktionen inte huvud- regel utan snarare undantag. Havsrättskonventionen ger dock sta- terna möjlighet till en begränsad jurisdiktion över dessa zoner. Således har kuststaten i den ekonomiska zonen vissa suveräna rät- tigheter, t.ex. rörande fisket. Därutöver har kuststaten jurisdiktion med avseende bl.a. på skydd och bevarande av den miljön. Generellt sett har kuststaten en omfattande befogenhet att – i enlighet med allmänt erkända internationella regler och normer – utfärda lagar och andra författningar för att förhindra, begränsa och kontrollera föroreningar från fartyg i den ekonomiska zonen. Rät- ten att ingripa mot utländska fartyg p.g.a. överträdelser av lagstift- ningen är däremot begränsad. Mot principerna om hamnstats- och kuststatsjurisdiktion står prin- cipen om flaggstatsjurisdiktion, enligt vilken flaggstaten har juris- diktion över ett fartyg som för statens flagg oavsett var fartyget befinner sig. Ett fartyg som befinner sig på det fria havet är i prin- cip endast underkastat flaggstatens jurisdiktion. Fartygets flaggstat är den stat i vilket fartyget är registretat. Vill- koren för fartygs registrering samt villkoren för rätten att föra en stats flagga fastställs av varje enskilt land. Enligt havsrättskonven- tionen måste det föreligga ett verkligt samband mellan fartyget och den stat vars flagga fartyget för. Så är emellertid inte alltid fallet. I de flesta länder krävs för registrering och rätten att föra landets flagga en anknytning mellan fartyget och det land (eller region som landet är medlem i, t.ex. EU) i vilket fartyget är registrerat. Så är t.ex. fallet med . Andra länder medger emellertid registre- ring i nationella register trots att fartyget saknar egentliga berör- ingspunkter med registerlandet, s.k. öppna fartygsregister. En del av dessa länder har varken vilja, makt eller en uppbyggd administ- ration för att upprätthålla internationella krav rörande fartygens standard, bemanning och sociala förmåner för de ombordanställda. Allmänt gäller att dessa länder tillåter att fartyg bemannas med sjöfolk från andra nationer än registerlandet. Vidare kan fartygen operera under mycket förmånliga skattevillkor. Det förekommer också att landet garanterar fartygsägaren anonymitet. I allmänt språkbruk talar man om att fartyg, registrerade i länder som tilläm- par ovan beskrivna principer, för bekvämlighetsflagg. Andelen bekvämlighetsflaggade fartyg i procent av världstonna- get uppgick till . De olika principerna för jurisdiktion medför inga problem så länge ett fartyg befinner sig inom flaggstatens sjöterritorium eller ekonomiska zon eller då fartyget befinner sig på det fria havet. Problemen uppstår när fartyget befinner sig inom en annan stats sjöterritorium eller ekonomiska zon, eftersom flera stater då sam- tidigt kommer att ha mer eller mindre långtgående jurisdiktion över samma fartyg. Denna konflikt mellan olika staters rätt till jurisdiktion har då det gäller föroreningar från fartyg lösts genom att främst flaggstaten och kuststatens intressen balanserats mot varandra. I ena vågskålen finns kuststatens intresse att kunna kon- trollera verksamheten i kustnära områden inklusive ekonomiska zoner och i den andra alla staters rätt att nyttja det fria havet utan onödiga begränsningar. För att balansen skall upprätthållas förut- sätts det att alla flaggstater fullt ut tar det ansvar för fartyg som för dess flagg som konventionen påbjuder. Konventionen om biologisk mångfald I slöt många av världens regeringar en bindande över- enskommelse kallad konventionen om biologisk mångfald (Con- vention of Biological Diversity, CBD). Konventionen syftar till att bevara livets variationsrikedom på jorden och är ett gemensamt försök från världssamfundet att komma till rätta med det stora problem som förlust av ekosystem, arter och gener utgör. Sedan konventionen trädde i kraft har drygt 170 stater, inklusive EG, ratificerat konventionen. Konventionen har tre över- gripande mål: bevarande av biologisk mångfald hållbart nyttjande av mångfaldens beståndsdelar rättvis fördelning av den nytta som kan utvinnas ur genetiska resurser Konventionen är mycket viktig för arbetet med biologisk mångfald på lokal, regional och nationell nivå, samt har med sin breda ansats möjligheter att få en samordnande och ledande roll inom det inter- nationella naturvårdsarbetet. Konvention för att skydda internationellt värdefulla våtmarker har fått namn efter den iranska staden där konventionen antogs . har 132 stater antagit konventionen och Ram- sarlistan består av 1178 skyddade områden, totalt runt om i världen. Till att börja med koncentrerades skyddet till våtmarker och fågelområden, men ingår också viktiga vattensystem, som grunda sjöar och vikar vilka har stor betydelse för fiskreproduktionen. Ramsarkonventionen skall verka för att bevara de speciella biologiska värden som finns i grunda vegeta- tionsrika områden och lära ut att hushålla med resurserna från de skyddsvärda områdena. Länsstyrelserna lägger fram förslag till , som gör en bedömning av varje område, innan regeringen slutligen tar ställning till vilka områden som vill föra upp på den internationella Ramsar-listan. handlar om skydd av europeiska vilda djur och växter samt deras naturliga livsmiljöer, den undertecknades och trädde 1982. Ett antal arter är klassade som särskilt skyddsvärda i konventionens förteckning vilken uppdateras. De länder, däribland , som ratificerat konven- tionen, dvs. slutligt godkänt undertecknandet, har ett särskilt ansvar att skydda dessa arter. På listorna finns en rad av de hotade svenska arterna t.ex. utter, tumlare och stör. Bonnkonventionen är inriktad på skydd av flyttande arter och deras särskilda krav på livsmiljöer exempelvis rast- och övervintringslo- kaler. Konventionen undertecknades , trädde 1983 och rådet har sedan uppdaterat förteckningen över särskilt hotade arter exempelvis tumlare, för vilka länderna ska vidta särskilda åt- gärder för att skydda. gäller konventionens allmänna för- pliktelser för alla flyttande arter. Food and agriculture organisation (FAO) FAO är organisation för jordbruk, skogs- bruk, fiske och landsbyggdsutveckling. För fisket har FAO ut- arbetat en uppförandekod (Code of Conduct For Responsible Fisheries) med syfte att utgöra grunden för medlemsländernas fiskeripolitik. Koden innebär principer för hur ansvarsfullt fiske skall bedrivas med avseende på bevarande, utveckling och förvalt- ning av akvatiska resurser och hänsyn till biologisk mångfald på art- och ekosystemnivå. De internationella regler för fartyg som utarbetas och antas sker i (International Organisa- tion). har IMO 162 medlemmar. Regler på miljö- området arbetas fram i MEPC (). IMO:s syfte är att tillhanda- hålla mekanismer för samarbete mellan stater vad avser regelgivning och praktiska tillvägagångssätt då det gäller sjöfart som har sam- band med internationell handel. IMO skall uppmuntra och under- lätta praktiskt användbara standarder såvitt gäller frågor om sjösä- kerhet, effektiv navigering samt kontroll och förebyggande av mil- jöförstöring från fartyg. IMO skall vidare behandla administrativa och rättsliga frågor som gäller de angivna syftena. Inom IMO har utarbetats ett stort antal globala konventioner med regler för sjöfart och skydd för den miljön mot förore- ningar från fartyg. Den effektiva tillämpningen av konventionerna är emellertid beroende av de enskilda medlemsländernas vilja och förmåga att implementera dessa i nationell rätt. IMO har ingen makt i detta avseende. De globala konventionerna kompletteras för svenskt vidkommande av ett antal regionala konventioner och överenskommelser rörande skyddet av olika vattenområden samt samarbete mellan stater i fråga om åtgärder vid föroreningar. Regel- verket kompletteras även av EG:s regelgivning.