sou · GRB3113 · 2004-01-01 00:00:00 — Punkten fem anger vidare att medlemsstaterna får vidta åtgärder för att skydda slutförbrukare i avlägsna områden och att de skall garantera en hög konsumentskyddsnivå, särskilt i form av klara och begripliga avtalsvillkor, allmän information och mekanismer för tvistlösning. Vidare skall medlemsstaterna se till att berättigade kunder i praktiken kan byta till ny leverantör. Åtminstone när det gäller hushållskunder skall dessa åtgärder bland annat omfatta dem som anges i direktivets Bilaga A. I denna bilaga anges bl.a. att det i konsumentens avtal med elleverantören skall anges leverantörens namn och adress, de tjänster som tillhandahålls, tjänstekvalitet och tidpunkt för den ursprungliga inkopplingen. Vidare skall avtalet innehålla uppgift om hur information om t.ex. aktuella tariffer kan erhållas. Slutligen skall bl.a. avtalets löptid anges. Den svenska ellagen möjliggör som ovan anförts att samtliga elanvändare fritt kan byta elleverantör. Enligt reglerna i 8 kap. 5 § ellagen är samtliga elleverantörer leveransskyldiga gentemot sina kunder. Leveransskyldigheten upphör om abonnemanget upphör, om en annan elleverantör tar över leveransen eller om överföringen av el får avbrytas på grund av att elanvändaren har försummat sina skyldigheter gentemot elleverantören. Särskilda bestämmelser om överföring och leverans till konsumenter finns vidare i 11 kap. ellagen. Här regleras bl.a. när överföringen av el får brytas. Av 4 kap. 11 § ellagen framgår också att nätkoncessionären på begäran och utan dröjsmål skall lämna skriftlig information om sin nättariff. Tariffen skall också offentliggöras i den del som avser avgifter och övriga villkor för överföring av el. Ytterligare regler om publicering finns i Närings- och teknikutvecklingsverkets och rådets direktiv /54/EG föreskrifter NUTFS 1999:1. Någon skyldighet för en elleverantör att publicera sina priser finns däremot inte. När det gäller mekanismer för tvistlösning mellan nätkoncessionärer och elanvändare finns särskilda regler i 3 kap. ellagen. I 6 och 7 §§ regleras tvister om nätkoncessionärens anslutningsskyldighet och i 11 § återfinns regler för tvister när det gäller kostnaden för mätare och dess installation i uttagspunkten. Förutom ellagens bestämmelser om tvistlösning i det enskilda fallet utövar tillsyn över lagens bestämmelser enligt 12 kap. 1 § andra stycket. Tillsynen avser ellagens bestämmelser och föreskrifter och villkor som meddelats med stöd av lagen med undantag av frågor om el- och driftsäkerhet samt elleverantörernas skyldigheter enligt 8 kap. och bestämmelserna i 7, 10 och 11 kap. samma lag. Vidare kan pröva tvister mellan konsumenter och elleverantörer. Nämnden kan däremot inte pröva tvister som avser mängden av förbrukad el. Därtill måste värdet av det som yrkas överstiga . Med hänsyn till de mekanismer för tvistlösning som redan finns både när det gäller nättjänster och leverans av el behöver några särskilda åtgärder för att införa direktivet i svensk rätt inte vidtas i denna del. Ellagstiftningen saknar bestämmelser om villkoren i elhandels- och nätföretagens avtal med konsumenter. Avtalens utformning regleras inte heller av annan konsumentlagstiftning. Konsumentköplagen (1990:932) är t.ex. inte tillämplig på köp av el eftersom el inte är en lös sak. Elbranschen tillämpar generellt standardavtal gentemot konsumenter. Detta gäller både avtalen mellan konsumenter och nätföretag och avtal mellan konsumenter och elleverantörer. Konsumentskydd i form av klara och begripliga avtalsvillkor faller inom ramen för och verksamheter och de standardavtal som elbranschen tillämpar gentemot konsumenter har utarbetas av elbranschen tillsammans med . En sådan ordning bör därmed innebära att avtalsvillkoren gentemot konsumenter blir klara och begripliga. De delar i bilaga A som avser information bör kunna uppfyllas genom att nät- och elhandelsföretagen publicerar sådan information på t.ex. en webbsida eller liknade. bör också, inom ramen för sitt arbete med elbranschens standardvillkor, övervaka att elbranschens aktörer i uppfyller de krav som framgår av Bilaga A gentemot konsumenterna. och rådets direktiv /54/EG inte kan säkerställas genom frivilliga överenskommelser måste lagstiftning övervägas. Punkten sex innehåller bestämmelser angående märkning av el. Medlemsstaterna skall se till att elleverantörerna på eller i samband med fakturorna och i reklam som riktar sig till slutförbrukare anger följande. a)Varje enskild energikällas andel av den genomsnittliga bränslesammansättningen som företaget använt . b)Åtminstone hänvisning till befintliga referenskällor, t.ex. webbsidor, där information finns tillgänglig för allmänheten om den inverkan på miljön som elframställningen från den sammanlagda bränslesammansättningen som elleverantören använt under det föregående året har åtminstone i form av utsläpp av CO2 och radioaktivt utsläpp. För el som anskaffats på en elbörs eller importerats från ett företag som är beläget utanför gemenskapen kan aggregerade uppgifter som börsen eller företaget tillhandahållit under föregående år användas. Medlemsstaterna skall vidta nödvändiga åtgärder för att se till att den information som leverantörer tillhandahåller sina kunder är tillförlitlig. När det gäller angivande av elens ursprung finns i svensk rätt vissa bestämmelser som gäller el från förnybara energikällor. Lagen (2003:437) om ursprungsgarantier avseende förnybar el, som trädde i kraft , föreskriver en rätt för de producenter som producerar el från förnybara energikällor att få sin el certifierad. Lagstiftningen är baserad på EG-direktivet, 2001/77/EG av , om främjande av el producerad från förnybara energikällor. Genom lagen (2003:113) om elcertifikat har också ett system som strävar efter att främja el som producerats från förnybara energikällor introducerats i . Lagen innebär en skyldighet för alla elanvändare att skaffa en viss mängd elcertifikat. Något system som innebär en skyldighet för en elleverantör att ange elens ursprung finns inte i svensk lagstiftning. och rådets direktiv /54/EG Elleverantörerna har visserligen självmant kunnat certifiera ursprunget av den el som säljs genom t.ex. märkning Bra miljöval och genom systemet för certifierade miljövarudeklarationer, EPD (Declaration). De frivilliga systemen är emellertid endast avsedda för el som producerats av s.k. förnybara energikällor. För att uppfylla direktivet i denna del bör därför ellagstiftningen kompletteras med regler som innebär en skyldighet att ange ursprunget av den el som säljs. Frågan behandlas vidare i avsnitt 3.1. Enligt artikelns åttonde punkt får en medlemsstat besluta att inte tillämpa bestämmelserna i artikel 6, 7, 20 och 22 i direktivet i den utsträckning som tillämpningen av dessa bestämmelser rättsligt eller i praktiken skulle hindra elföretagen från att fullgöra de allmännyttiga tjänster som de har blivit ålagda. En förutsättning för att en medlemsstat skall få använda möjligheten att inte tillämpa de ovan angivna artiklarna är att handelns utveckling inte påverkas i en sådan utsträckning att det strider mot gemenskapens intressen, vartill räknas bl.a. konkurrens när det gäller berättigade kunder samt artikel 86 i fördraget. Artiklarna 6, 7, 20 och 22 reglerar möjligheterna att anlägga ny produktionskapacitet, skyldigheten att lämna tillträde till elsystemet och slutligen rätten att bygga direktledningar, dvs. en ledning som förbinder två kunder vid sidan av det gemensamma elsystemet. För svenskt vidkommande är det inte aktuellt att, under hänvisning till allmännyttiga tjänster, inte tillämpa dessa artiklar i direktivet. I den nionde punkten regleras medlemsstaternas skyldighet att informera kommissionen om de åtgärder som vidtagits för att fullgöra förpliktelserna om samhällsomfattande och allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgärder. Medlemsstaterna skall vidare ange åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internationell konkurrens, oavsett om dessa kräver undantag från direktiv eller inte. Enligt samma punkt skall medlemsstaterna underrätta kommissionen om och rådets direktiv /54/EG eventuella ändringar av ovanstående åtgärder, oavsett om de kräver undantag från detta direktiv eller inte. Utredningen redovisar i avsnitt 3.5 samlat sina förslag angående de rapporteringar som krävs enligt direktivet. Artikel 4 innehåller bestämmelser om övervakning av försörjningstryggheten. Övervakningen skall i synnerhet omfatta balansen mellan tillgång och efterfrågan på den inhemska marknaden, förväntad framtida efterfrågan, ytterligare kapacitet som planeras eller håller på att anläggas, samt nätens kvalitet och underhållsnivå samt åtgärder för att täcka efterfrågetoppar och hantera brister i leverans från en eller flera leverantörers sida. Övervakningen får överlåtas på de tillsynsmyndigheter som avses i artikel 23.1. De behöriga myndigheterna skall vidare offentliggöra en rapport i vilken resultaten av övervakningen av dessa frågor och de åtgärder som vidtagits eller planerats skall anges. Rapporten skall överlämnas till kommissionen. När det gäller frågor som rör sådan försörjningstrygghet som avses i direktivets artikel 4 ansvarar för upprätthållande av den momentana balansen mellan tillgång och efterfrågan av el enligt 8 kap. 1 § ellagen. Myndigheten är tillsynsmyndighet över driftsäkerheten hos det nationella elsystemet enligt 12 kap. 1 § ellagen och skall också ansvara för att en effektreserv om högst finns tillgänglig enligt lagen (2003:436) om effektreserv. skall vidare, enligt sitt regleringsbrev, i samverkan med andra aktörer inom området verka för att det finns en god grundförmåga inom elförsörjningen. Tillsynsansvaret över nätens underhållsnivå och leveransens kvalitet faller emellertid enligt ellagen på . Av Energimyndighetens regleringsbrev framgår också att myndigheten ansvarar för att energiförsörjningssituationen i (på lokal, regional och nationell nivå) och i omvärlden och dess utveckling analyseras och redovisas ur ett beredskapsperspektiv genom en årlig rapport till regeringen. Med hänsyn till att bevakningen av den svenska försörjningstryggheten redan åvilar flera myndigheter behöver och rådets direktiv /54/EG en reglering i ellagen inte övervägas. Frågan uppstår emellertid om rapporteringsskyldigheten enligt artikel 4 skall överlåtas till en sådan tillsynsmyndighet som avses i artikel 23.1. Utredningen redovisar i avsnitt 3.5 samlat sina förslag och bedömningar angående de rapporteringar som krävs enligt direktivet. I artikel 5 föreskrivs att medlemsstaterna skall se till att tekniska säkerhetskriterier definieras och att det utarbetas och offentliggörs tekniska regler, som anger lägsta tekniska konstruktions- och driftkrav för anslutning till systemet av produktionsanläggningar, distributionssystem, direktanslutna konsumenters utrustning, länkutrustning och direktledningar. Kraven skall anmälas till kommissionen. Enligt 9 kap. 1 § ellagen skall elektriska anläggningar, elektriska anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel och elektriska installationer vara så beskaffade och placerade samt brukas på sådant sätt att betryggande säkerhet ges mot person- eller sakskada eller störning i driften vid den egna anläggningen eller vid andra elektriska anläggningar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får, i den mån det behövs från elsäkerhetssynpunkt, meddela föreskrifter om kontroll, provning eller besiktning samt andra föreskrifter som rör elektriska anläggningar, anordningar avsedda att anslutas till sådana anläggningar, elektrisk materiel eller elektriska installationer. Av 1 § förordning (1992:1139) med instruktion för framgår att är förvaltningsmyndighet för tekniska säkerhetsfrågor. Enligt instruktionen är de övergripande målen för verksamheten att förebygga skada orsakad av el på person och egendom samt störningar på radiokommunikation och näringsverksamhet inom området elektromagnetisk kompabilitet. har även utfärdat föreskrifter om tekniska säkerhetsfrågor vilka publicerats i (ElsäkFS). har i enlighet med uttalanden i förarbetena ingått standardiserade avtal om anläggningar, utnyttjande av stamnät, utlandsförbindelser och systemtjänster samt balanstjänst. Anläggningsavtal tecknas för individuella anläggningar där och rådets direktiv /54/EG anslutning till stamnätet sker av regionnät eller produktionsanläggningar. Avtalet, som bl.a. innehåller en rad standardiserade tekniska villkor, tecknas normalt för som motsvarar anläggningens livslängd. Nyttjandeavtal reglerar villkoren för att nyttja stamnätet och systemtjänstavtal reglerar villkoren för att särskilda systemtjänster ställs till Svenska kraftnäts förfogande. I 8 kap. 1 § tredje stycket ellagen finns även ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen utser att meddela föreskrifter i de hänseenden som behandlas i artikel 5. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen bemyndigat att meddela sådana föreskrifter. Bemyndigandet finns intaget i 16 § förordningen (1994:1806) om systemansvaret för el. Med stöd av bemyndigandet har utfärdat föreskrifter och allmänna råd om utrustning för förbrukningsfrånkoppling, vilka publicerats i Svenska kraftnäts författningssamling (SvKFS). tillbaka pågår också ett arbete med att ta fram föreskrifter om driftsäkerhetsteknisk utformning av produktionsanläggningar, vilka också grundar sig på nämnda bemyndigande i förordningen om systemansvar för el. Dessa frågor har delvis reglerats i civilrättsliga avtal vars standardiserade innehåll bl.a. publiceras på . Med hänsyn till ovanstående föranleder artikel 5 inga åtgärder från svensk sida. Kapitel III, Produktion, innehåller två artiklar nämligen artikel 6 och 7. Artikel 6 består av sex punkter och innehåller föreskrifter om tillståndsförfarande för ny kapacitet. I artikeln stadgas bl.a. att medlemsstaterna skall använda ett tillståndsförfarande som skall genomföras enligt objektiva, klara, begripliga och icke- diskriminerande kriterier vid anläggning av ny produktionskapacitet. Förfarandena och kriterierna för beviljande av tillstånd skall offentliggöras, och den sökande skall ha möjlighet att överklaga ett beslut. och rådets direktiv /54/EG Den svenska lagstiftningen innehåller inget krav på ett specifikt tillstånd för att uppföra en produktionsanläggning med undantag för kärnkraftsreaktorer. För att uppföra en sådan krävs det tillstånd av regeringen enligt 5 § lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Enligt 5 a § nämnda lag får dock numera sådant tillstånd inte meddelas. Det kan emellertid krävas tillstånd enligt ett antal andra lagar om man vill uppföra en produktionsanläggning, nämligen (1998:808) och (1987:10). De kriterier som ligger till grund för tillståndsprövningen och de förfaranden som tillämpas enligt lagarna framgår av respektive lagtexter. Samtliga dessa texter har publicerats i . Alla beslut som innebär avslag på ansökan om tillstånd kan överklagas enligt närmare föreskrifter i dessa lagar. Detta gäller dock inte i de tillståndsärenden som prövas av regeringen som första instans. Beträffande sådana ärenden kan sökanden vid ett avslag begära rättsprövning hos Regeringsrätten enligt lagen (1988:205) om rättsprövning av vissa förvaltningsbeslut. En myndighet eller kommun som i ett ansökningsärende meddelar ett beslut, som medför att en sökande inte får möjlighet att anlägga en elproduktionsanläggning, skall enligt förordning (1999:9) om underrättelseskyldighet beträffande vissa avslagsbeslut tillställa en kopia av beslutet. Den svenska lagstiftningen uppfyller kraven i direktivets artikel 6. Artikel 7 innehåller fem punkter och föreskriver regler för anbudsförfarande för ny kapacitet för att trygga försörjningen. I första punkten stadgas att medlemsstaterna, genom anbudsförfarande eller ett likvärdigt förfarande i fråga om öppenhet och icke-diskriminering, skall se till att det finns möjlighet att erbjuda ny kapacitet eller styrning av energieffektiviteten/energiefterfrågan. Förfarandet skall vara grundat på offentliggjorda kriterier. Den andra punkten anger att medlemsstaterna kan se till att det finns möjlighet att upphandla ny kapacitet genom ett anbudsförfarande grundat på offentliggjorda kriterier för att skydda miljön och gynna nya tekniska lösningar. I tredje och fjärde punkterna finns regler för förfarandet. Närmare uppgifter om anbudsförfarandet skall bl.a. offentliggöras i och rådets direktiv /54/EG Europeiska unionens officiella tidning. Den femte punkten föreskriver att medlemsstaterna skall utse en särskild myndighet eller ett offentligt eller enskilt organ för att ansvara för tillsynen av förfarandet. Den tillsynsansvarige måste även uppfylla kriterierna för tillsynsmyndighet enligt stadgandet i 23.1. Om den systemansvariga för överföringssystemet inte har ägarsamband med andra verksamheter utanför överföringssystemet får den systemansvariga utses till det organ som ansvarar för organisation, övervakning och kontroll av anbudsförfarandet. På en konkurrensutsatt marknad kan det uppstå effektknapphet eftersom en del av de produktionsresurser som existerade innan konkurrensutsättningen kan komma att läggas ner på grund av olönsamhet. Regeringen anser att frågan om att upprätthålla effektbalansen måste lösas av marknadens aktörer. Under en övergångstid skall emellertid den systemansvariga myndigheten, , enligt lagen (2003:436) om effektreserv, ansvara för att en effektreserv om högst finns tillgänglig. Effektreserven skapas genom att ingår avtal med dels elproducenter för att ställa produktionskapacitet till godo dels med elanvändare om rätt att begränsa deras elförbrukning. Närmare föreskrifter om insamlingen av de uppgifter som behövs för att fullgöra uppgifterna enligt lagen får föreskrivas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. De avtal som sluter med producenterna föregås av ett upphandlingsförfarande enligt lagen (1992:1528) om offentlig upphandling () vilket innebär att såväl objektivitet som icke- diskriminering och sekretess garanteras. Den totala kostnaden för effektreserven /2004 beräknas bli ca . Detta innebär att Svenska kraftnäts upphandling av effektreserv enligt effektreservslagen alltid torde överstiga de tröskelvärden som enligt innebär att upphandlingen måste annonseras i Europeiska unionens officiella tidning. Den svenska lagstiftningen uppfyller med hänsyn till ovanstående direktivets artikel 7. och rådets direktiv /54/EG Kapitel IV, Drift av överföringssystemet, omfattar fem artiklar nämligen artikel 8, 9, 10, 11 och 12. Artikel 8 och 9 innehåller regler om utseende av systemansvariga för överföringssystemet och de uppgifter som åligger dessa. En systemansvarig skall enligt artikel 9 säkerställa systemets långsiktiga förmåga att uppfylla rimliga krav på överföring av elenergi och bidra till försörjningstryggheten genom lämplig överföringskapacitet och systemtillförlitlighet. Den systemansvarige skall vidare styra energiflödena i systemet och förse systemansvariga för andra system med vilka överföringssystemet är sammanlänkat med tillräcklig information för säker och effektiv drift m.m. Vidare skall den systemansvarige se till att ingen diskriminerande åtskillnad görs mellan olika systemanvändare och förse dem med den information som behövs för ett effektivt tillträde till systemet. Med överföringssystem avses för svenskt vidkommande stamnätet som ägs av staten och förvaltas av . Direktivets begrepp systemansvarig har delvis en annan innebörd än begreppet har i 8 kap. 1 § andra stycket ellagen. I den svenska ellagen är systemansvar det övergripande ansvaret för att elektriska anläggningar samverkar driftsäkert så att balans inom hela eller delar av landet kortsiktigt upprätthålls mellan produktion och förbrukning av el. Uppgiften som systemansvarig för det svenska överföringssystemet fullgörs av . Direktivets innebörd av begreppet systemansvarig är att denne bl.a. skall ansvara för drift och underhåll och, om nödvändigt, utveckling av överföringssystemet och dess länkar till andra system för att garantera försörjningstrygghet. Några särskilda åtgärder för att uppfylla direktivets krav vad avser utseendet av systemansvarig och de uppgifter som åligger en sådan krävs emellertid inte. Artikel 10 föreskriver regler om åtskillnad av systemansvariga för överföringssystemet och innehåller två punkter. Punkten ett anger att om den systemansvarige för överföringssystemet utgör en del av ett vertikalt integrerat företag skall denna åtminstone vad avser och rådets direktiv /54/EG juridisk form, organisation och beslutsfattande vara oberoende av annan verksamhet utan samband med överföring. Detta krav skall varken innebära eller leda till ett krav på att ägandet av tillgångar i överföringssystemet skiljs från det vertikalt integrerade företaget. I punkten två anges vissa minimikriterier för sådant oberoende som avses i punkten ett. Av 3 kap. 1 § ellagen följer att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva produktion av eller handel med el annat än för att täcka nätförluster eller för att täcka tillfälliga behov genom mobila reservkraftaggregat. bedriver inte självt elhandel eller elproduktion. förvaltar däremot aktierna i ett av staten helägt bolag . Företaget äger tio gasturbiner med en total effekt om 640 MW. Bolaget bildades för att långsiktigt skall kunna säkra resurser för att hantera störningar i kraftsystemet. Med hänsyn till att bl.a. utser styrelsen i får anses ha en sådan kontroll över företaget, enligt definitionen i artikel 3.3 i rådets förordning (EEG) nr 4064/98 om kontroll av företagskoncentrationer, som innebär att är ett sådant vertikalt integrerat företag som bedriver annan verksamhet än överföring av el. Några särskilda regler om åtskillnad mellan elnätsverksamhet och annan verksamhet förutom bestämmelserna om juridisk åtskillnad och särredovisning för nätverksamheten finns inte i den svenska lagstiftningen. Bestämmelser om detta måste därför införas. Den närmare regleringen av frågor om åtskillnad för systemansvariga för överföringssystemet redovisas tillsammans med frågor om åtskillnad för systemansvariga för distributionssystem, som följer av direktivets artikel 15, i avsnitt 3.3 och 4.3. Artikel 11 innehåller regler för produktionsanläggningarnas inmatningsordning och balansering och består av sju punkter. Punkterna ett och två fastställer att det är den systemansvarige för överföringssystemet som skall ansvara för inmatningsordningen mellan produktionsanläggningar och utnyttjandet av sammanlänkningar. Inmatningsordningen skall fastställas på och rådets direktiv /54/EG grundval av objektiva och offentliggjorda kriterier som tillämpas på ett icke-diskriminerande sätt. Punkterna tre och fyra innehåller bestämmelser om möjlighet till prioritering av vissa energikällor vid inmatning i överföringssystemet. Punkten fem anger att medlemsstaterna får kräva att de systemansvariga för överföringssystem uppfyller vissa minimikriterier i fråga om underhåll och utveckling av överföringssystemet, inklusive sammanlänkningskapacitet. Av punkten sex framgår vidare att den systemansvarige skall anskaffa den energi som behövs för att täcka nätförluster och reservkapacitet i enlighet med öppna, icke- diskriminerade och marknadsorienterade förfaranden. I punkten sju föreskrivs att villkoren för balansering vilket också gäller de regler som den systemansvarige fastställer skall fastställas på grundval av objektiva och offentliggjorda kriterier som tillämpas på ett icke- diskriminerande sätt. Dessa skall också vara förenliga med den metod som fastställs enligt direktivets artikel 23.2. Svensk lagstiftning innehåller inga uttryckliga regler om inmatningsordning på stamnätet. En produktionsanläggning är emellertid ansluten på en viss effektnivå och inom den effektgränsen föreligger rätt att mata in all el som det finns avsättning.