sou · GRB391d6 · 2004-01-01 00:00:00 — Det vore brutalt att inte se till att människors behov kan tillfredsställas. Men när vi närmare skall klargöra vad vi menar med behov och vad det konkret handlar om, kan självklarheten övergå i en viss osäkerhet. Det finns en omfattande diskussion om behovsbegreppets inne- börd. En vanlig distinktion är att skilja mellan absoluta och relativa behov. Till de absoluta behoven hör då främst mat, vätska, husrum 5 SoL 1 § resp. LSS 5 §. Etik för politik med äldrepolitik som exempel och skydd för kyla och hetta. Det är behov som inte är förhand- lingsbara, de gäller alla människor . Vi lider påtaglig skadahotas till livet om dessa behov inte tillfredsställs. De relativa behoven är en brokig uppsättning av sådant som vi kan behöva, beroende på sådant som social och kulturell miljö, livshistoria, personlighet och ålder. En del av dessa relativa behov framstår dock som mycket vanliga, närmast universella. Det gäller sådant som behov av omsorg, kärlek och uppskattning, tillgång till en konstruktiv social miljö. Av samma relativa, men närmast uni- versella karaktär, är behovet av att finna sammanhang eller mening i sitt liv. I den typ av samhälle vi lever i har vi också ett icke för- handlingsbart behov av ekonomiska resurser. En mycket känd behovsbedömning har utvecklats av . Han identifierar fem behovsnivåer: (1) fysiologiska behov (de vi kallat absoluta behov), (2) behov av säkerhet och trygghet, (3) kärleks- och tillhörighetsbehov, (4) behov av uppskattning och (5) behov av självförverkligande. Dessa behov utvecklas vanligtvis också i denna ordning. När de fysiologiska behoven är tillgodo- sedda frågar vi efter säkerhet och trygghet, efter en ordnad tillvaro. När sedan detta behov är uppfyllt, uppmärksammar vi vårt behov av kärlek och social tillhörighet, och så vidare. behovs- trappa har fått en omfattande användning, men den har också kri- tiserats. En vanlig kritik gäller idén att behoven aktualiseras i denna bestämda ordning. Kan vi inte känna behovet av till exempel kärlek och självförverkligande ?6 De behovsbedömningar som är aktuella inom vård, omsorg och socialt arbete kan ha olika karaktär. Handlar det om ekonomiskt bistånd uppmärksammas främst relativa behov av mera prosaisk och påtaglig karaktär. En utredning om huruvida ett barns behov tillgodoses i en viss miljö kan handla om mera svårhanterliga be- hovsbedömningar. Bedömningen avser behov, vars tillfredsställelse vi bedömer som avgörande för barnets livskänsla och framtid. Det handlar om barnets behov av omsorg, uppskattning och kärlek, om barnet har tillgång till en konstruktiv social miljö. En utredning inom äldreomsorgen, om en person skall få tillgång till hemtjänst- insatser, färdtjänst eller ett nytt boende, handlar om en bedömning utifrån en serie specifika behov, som både kan ha en absolut och en relativ karaktär. En bakgrund till sådana behovsbedömningar är Etik för politik med äldrepolitik som exempel också ett ideologiskt val av vilka behov som är legitima och bör omfattas av offentliga insatser.7 Om vi strävar efter ett (mera) rättvist samhälle kan vi alltså avse ett samhälle där en serie legitima mänskliga behov tillgodoses. Det innebär inte lika tilldelning till alla, utan att vi ger mer resurser och insatser till dem som har störst behov av denna tilldelning. Vi strävar då efter en större nettolikhet vad gäller vissa behovsbestäm- da livsvillkor. I en genomgång av rättvisebegreppets användning för socialt arbete, beskriver två generella behovskriterier, som avgörande för en bred uppslutning för att det är rättvist och legi- timt att ge en person ett offentlig samhälleligt stöd. Det ena är att personen i fråga kommer att hamna på en mycket låg levnadsnivå om ingenting görs och det andra är att personen saknar förmåga eller förutsättningar att nå en rimlig levnadsnivå av egen kraft.8 I många sammanhang utgår vi från att rättvisa avser belöningar för utförda prestationer. Fackliga krav – i synnerhet om löner – avser att skapa större rättvisa utifrån olika prestationskriterier. Lika lön för lika arbete tycks vara en självklarhet. Men vad är lika arbete? Rimligtvis är det att arbeta lika med likadana arbets- moment och åstadkomma samma resultat. Men skall vi premiera den som får mer gjort eller som gör ett bättre jobb, med resultat av högre kvalitet? Många frågor måste besvaras vid en närmare granskning av vad som är en rättvis lön för en arbetsinsats. Kanske bör slitsamma eller enahanda arbetsprestationer premieras extra, i synnerhet om arbetet utförs på tider när de flesta lever ett komfor- tabelt hemmaliv eller ligger och sover? Eller är det utbildnings- tidens längd som är avgörande? Lång utbildning indikerar att det arbete man har är komplicerat, det kräver skicklighet. Dessutom måste man få kompensation för studieårens inkomstbortfall. Eller är det arbetets ansvarsgrad som är det avgörande? Men hur skall olika ansvarsroller viktas, har till exempel en flygplansmekaniker mer ansvar är ett vårdbiträde och en varuhuschef mer ansvar än en trafikpolis? Etik för politik med äldrepolitik som exempel Ett vanligt exempel på en hänvisning till prestationer före- kommer i diskussionen om omsorg och sjukvård för äldre. Den generation som byggt upp det här landet – utan att ordentligt ha fått skörda frukterna av detta under sitt eget yrkesverksamma liv – skall ha bra villkor på ålderns höst. Det kan uppfattas som en rättvis belöning efter ett hårt arbetsliv, liksom för insatser i fack- föreningar och politiken. En god vård och omsorg för äldre skulle då ses som en belöning eller kompensation för de uppoffringar man gjort för hela landets bästa. Resonemang av det slaget kan möjligen ha en viss relevans för satsningar som gäller äldre som kollektiv. Frågan är dock vilken ålderskohort av äldre vi avser. Skall också den stora gruppen 40-talister kunna använda detta argument framöver? På individnivå blir det direkt absurt att motivera vård och omsorg med att vård- tagaren haft ett krävande och långvarigt arbetsliv med beskedlig lön. Den principen skulle innebära att vissa medborgare knappast skulle få del av vård och omsorg. Men även en äldre anhöriginvand- rare eller den som varit arbetslös under långa perioder av sitt liv eller den som inte kunnat arbeta på grund av svåra funktionshinder, skall ha samma tillgång som alla andra till den vård och omsorg man behöver. Här är det relevant med ett rättvisebegrepp som utgörs av en kombination av likhets- och behovskriterier, det kan inte vara fråga om att belöna en samlad livsprestation. Prestationskriterier för rättvisa har dock en betydande roll inom vårt socialförsäkringssystem. En stor del av samhällets offentliga stödinsatser har en prestationsbaserad grund. Ersättningsnivån vid arbetslöshet och sjukdom bestäms av en modifierad inkomstbort- fallsprincip och utgör en intjänad rättighet, relaterad till avgifter och skatter. Samma princip gäller för det samlade utfallet av pensionen. Idén bakom sådana stödsystem kan beskrivas som en rättviseprincip utifrån prestationskriterier. Det är fråga om en samhällelig återbetalning av det som medborgaren tidigare betalt in. Uttrycket samhällelig återbetalning kan också knytas till idéer om kompensation för lidande och oförrätter. Enligt en sådan återbetal- ningsprincip får man kompensation om man blivit oskyldigt straffad eller medicinskt felbehandlad. Rättvisa utifrån kompensa- tionskriterier är en variant av prestations- och meritbaserad rätt- Etik för politik med äldrepolitik som exempel Det handlar dock inte om något man utfört, utan något man varit utsatt för. Skadeståndsanspråk riktade till företag, institu- tioner eller privatpersoner förutsätter en kompensatorisk rättvise- tanke. Det finns också rättvisebegrepp som utgår från specifika rättigheter som människor antas ha i relation till staten och de offentliga resurserna. Rättvisa är att låta dessa rättigheter styra politiken och agerandet inom det offentliga systemet. Till rättvisa utifrån rättig- heter kan vi räkna sådant som att få ta emot ett arv, att få en hyfsad utdelning om man hittat ett värdefullt fornföremål och att få god ersättning om den gamla släktgården måste rivas för att ge plats för en ny trafikled. Längre fram i detta kapitel skall vi behandla rättighetstänkandet mera utförligt. Ett rättviseideal relaterat till rättigheter består av be- stämda kombinationer av de kriterier vi redan berört: likhet, behov, prestation och kompensation. En mycket inflytelserik teori av det slaget har utvecklats av den amerikanske filosofen . Det finns en mängd fasta åsikter om hur politik och samhällsliv skall utformas. När vi skall formulera en rättviseidé, riskerar vi därför att bara schablonmässigt uttrycka våra tids- och klassbundna uppfattningar. För att undvika detta föreslår Rawls att vi skall försöka skapa ett slags ursprunglig och fri reflexionssituation, där vi är ideala bedömare av samhällslivet, fria från vårt omedelbara egenintresse och våra invanda åsikter. För att nå en sådan ideal bedömningssituation kan vi göra en tankeövning som förenklat kan beskrivas på följande sätt: Vi före- ställer oss att vi har en mycket omfattande kunskap om villkoren i världen och om människors liv i olika samhällsmiljöer. Men vi har drabbats av en total minnesförlust och okunnighet på en punkt: vi vet inte i vilket samhälle och i vilken ställning vi själva lever. Vi kan till exempel vara ett föräldralöst barn i , en gammal kvinna i , en uteliggare i eller en advokat i . Frågan är nu: Hur menar vi att samhällslivet skall vara utformat, vilka villkor Etik för politik med äldrepolitik som exempel skall gälla när inte vet vilken position vi själva har? Det som en kunnig och rationell bedömare i en sådan situation ser som önsk- värt om samhällets förhållanden, det utgör en rättvis ordning. Rawls menar att sådana ideala betraktare främst kommer fram till två rättviseprinciper. Den första principen kan formuleras så att var och en har rätt till så stor omfattning av frihet och resurser, som är förenligt med att alla människor kan få denna tillgång på samma sätt. Vår tillgång till frihet och resurser skall alltså bara begränsas om den hindrar denna tillgång för någon annan. Utifrån den principen kan vi till exempel inte förbruka mera naturtillgångar eller ha en högre levnadsstandard, än vad som är praktiskt möjligt också för alla andra. Det tycks innebära en mycket radikal jämlik- hetsidé. Den andra principen som våra ideala betraktare kommer fram till innebär en viss inskränkning i denna jämlikhetsidé. Denna modi- fierande princip formuleras på följande sätt:9 Alla sociala värden – frihet och möjligheter, inkomst och välstånd, och förutsättningar för självrespekt – bör fördelas lika om inte en olik för- delning av något eller alla värden gynnar den sämst ställde. Den första principen är överordnad den andra. Olika tilldelning kan bara motiveras om de mest utsatta på något sätt tjänar på det. Utifrån den principen kan vi arbeta för en tilldelning efter behovs- kriterier – mer åt den som har störst behov. Men utifrån samma princip kan vi också godta att vissa personer kan få en högre lön eller göra andra förtjänster – så länge detta är insatt i ett samman- hang som ger bra konsekvenser för dem som är mest utsatta. Denna beskrivning ger naturligtvis bara en grovskiss av grund- idéerna i Rawls rättviseteori. Inte minst idén om den ideala opar- tiska bedömningen är en attraktiv tanke. Principerna handlar om vilken grundläggande samhällsordning vi bör ha och kan möjligen bilda en bakgrund till exempelvis bedömningar som gäller vård och omsorg om äldre. Det finns dock en kritik mot Rawls teori som bland annat går ut på att den är alltför rigorös och dessutom oklar. Hur skall vi avgränsa gruppen sämst ställda? Och kan det inte tänkas att en olikhet i tilldelning kan vara motiverad, även om den kanske inte direkt påverkar läget för dem som har det sämst, men ändå är till 9 Rawls 1971 (svensk översättning 1999). Citatet från Rawls är hämtat via 1996. Etik för politik med äldrepolitik som exempel fördel för stora befolkningsgrupper, kanske för dem som har det näst sämst? Uttrycket rättvisa förekommer inte sällan i kombination med ordet social: social rättvisa. Ordet social tycks i det sammanhanget ha lite olika betydelsenyanser. En betydelse är rent formell och innebär att social rättvisa är detsamma som distributiv, till skillnad från ret- ritubiv rättvisa. Men social rättvisa kan också kontrasteras mot social orättvisa. En sådan orättvisa uppfattas då som svårigheter en person utsatts för genom en förtryckande samhällsstruktur eller genom agerandet hos offentliga samhällsaktörer. Även förtryckan- de mönster i civilsamhällets sociala liv eller i familj och släkt, kan uppfattas som att man utsatts för en social orättvisa. Till en sådan orättvisa kan dock inte rimligtvis räknas sådant som olyckor och sjukdomar, som en person kan drabbas av under livsloppet. Att arbeta för social rättvisa blir detsamma som att verka för att mildra och häva den utsatthet som personer och grupper hamnat i samt att försöka förändra de grundvillkor som utgör sociala orättvisor. Det rättvisebegrepp vi då räknar med kommer att vara en kombination av likhets- och behovskriterier. Det är tydligt att rättvisa är ett mångtydigt begrepp och det är en öppen fråga vad vi menar när vi bejakar rättvisa. Det kan vara en orsak till att ordet inte nämns i till exempel Socialtjänstlagens portalparagraf. Socialt arbete uppfattas kunna klara sig utan det nyckelordet. Men rättvisefrågan är ett viktigt diskussionstema. Ut- formningen av ett rättvisebegrepp har betydelse för sådant som vård och omsorg och även för prioriteringar. Hänvisning till rättvisa kan göras på olika argumentativa nivåer. I den gruppering av värden och normer som utvecklas i den här framställningen är rättvisa placerad på en förstahandsnivå. Det innebär att vi kan ge ytterligare argument för det rättvisebegrepp vi valt och för dess giltighet. Vi kan till exempel hänvisa till huma- nitet, solidaritet eller till ett mera utvecklat rättighetstänkande. I en fortsatt argumentation kan vi också hänvisa till att en viss idé eller Etik för politik med äldrepolitik som exempel utformning av rättvisa ger goda konsekvenser, att den är relaterat till människovärdesprincipen eller vilket är vanligt att en viss idé om rättvisa utgör ett socialt kontrakt som vi medborgare i princip har slutit med varandra. Rawls rättviseteori innebär just att denna rättvisa svarar mot ett idealt socialt kontrakt. Men ett rättviseargument kan också uppfattas som ett direkt avgörande slutargument på en etisk grundnivå. Ytterligare argument för rättvisa till exempel om goda konsekvenser har i så fall ingen relevans. En vanlig ordkombination i politisk diskussion är rättvisa och jäm- likhet. Då kan man avse att dels förespråka rättvisa, dels jämlikhet. Det tycks förutsätta att man har ett prestationsbestämt rättvise- begrepp. Jämlikhet innebär då en begränsning eller komplettering av de samhällsvillkor som kan grundas på en prestationsbaserad rättviseidé. Men innebörden av ordkombinationen rättvisa och jäm- likhet kan också vara att indikera ett rättvisebegrepp, som bestäms av likhets- och behovskriterier. Då blir inte jämlikhet en korri- gering eller ett komplement till rättvisa, i stället får rättvisa och jämlikhet samma innebörd. Jämlikhet eller ökad jämlikhet som en norm för politiken avser att lagstiftning, resurstilldelning och offentliga insatser skall be- stämmas av en kombination av likhets- och behovsprinciper. Vad gäller handläggning och bemötande är en likhetsprincip direkt rele- vant. Det är nödvändigt med ett bemötande som bland annat kan karaktäriseras med uttrycket jämlikhet – en hållning till den andra som till en likvärdig person, trots att relationen som helhet har en asymmetrisk karaktär. Dessutom handlar det om en likhet när det gäller möjligheter att komma till tals och få sin situation beaktad – till exempel i fråga om vård och omsorg. För att nå en sådan likhet krävs det ofta mera satsningar på vissa personer, till exempel genom tolkstöd eller genom att vissa personer får mera tid för samtal och klargörande av sin situation. En klassisk jämlikhetsidé är att ge alla likartade förutsättningar, inte minst genom grundskola och genom möjligheter att sedan finansiera högre studier även om man inte har välbärgade eller uppoffrande föräldrar. Vi har också erinrat om ett mera avancerat jämlikhetsideal, som innebär att vi skall sträva efter att etablera en Etik för politik med äldrepolitik som exempel nettolikhet, så att alla får relativt likartad levnadsnivå. Denna ansats uttrycks i formuleringen jämlikhet i levnadsvillkor i Socialtjänst- lagens portalparagraf. En formulering av detta slag kan möjligen tolkas som överord i sammanhanget. De resurser som Social- tjänsten förfogar över avser snarare att ge en skälig levnadsnivå som anges i Socialtjänstlagens biståndsparagraf. Med en generös tolkning kan portalparagrafens formulering ändå ses som en ange- lägen markering av en målsättning mot ökad jämlikhet. Man kan också precisera denna jämlikhet till att avse vissa grundläggande levnadsvillkor, inte det totala resursläget. Varför skall vi vara för jämlikhet? Är det ett egenvärde att ett samhälle har hög grad av jämlikhet? Bör vi sträva efter jämlikhet även i situationer där ingen tycks tjäna på det, till exempel genom att ett fåtal personer blir av med vissa förmåner, utan att dessa för- måner går ut över andra eller tilldelas andra? Jämlikhet kan uppfattas som en samhällsnorm som har en giltig- het i sig själv som en etisk grundposition, utan att man behöver ge ytterligare argument. Men jämlikhet kan också ses som en norm som kan stödjas av andra principer, som har att göra med huma- nitet, solidaritet och rättighetstänkande samt inte minst med män- niskovärdesprincipen. En annan eller kompletterande variant är att se jämlikhet som ett instrumentellt värde för att skapa andra mera grundläggande egenvärden som en del av människans väl. Med ett sådan konsekvensetiskt resonemang blir alltså värdet av jämlikhet beroende av dess samlade effekter, den summerade nyttan. har anfört ett sådant argument för jämlikhet:10 Jämlikhet ifråga om fördelningen av resurser i samhället kan normalt försvaras med enkla nyttoskäl. Det är i allmänhet rätt att i första hand fördela knappa resurser till dem som varit mest förfördelade, eller som är av naturen missgynnade, eftersom de har störst nytta av resurserna. Det är ekonomernas lag om avtagande gränsnytta som här gör sig påmind. 10 Tännsjö 1990/1998. Etik för politik med äldrepolitik som exempel Vi har aktualiserat några värden och normer som ofta utgör ett slags förstahandssvar om vi frågar varför vård och omsorg skall bedrivas eller varför vissa villkor bör gälla för bland andra äldre medborgare. De väletablerade nyckelord vi aktualiserat – välfärd, värdighet, frihet, rättvisa och jämlikhet – har vardagsspråkliga betydelser som är tillgängliga för de flesta. Men när vi närmare reflekterar över dessa centrala begrepp finner vi en betydande komplexitet. Det är inget oväntat eller oroväckande och bör inte leda till att vi förlorar oss i en stor osäkerhet om vilka uttryck vi bör använda och vilken betydelse de i så fall har. Men det har ett värde i det demokratiska samtalet och det politiska arbetet att vi har en nyansrik förståelse av nyckelbegrepp av det här slaget. Tom och tankeslapp politisk etikretorik bör undvikas. Arbetet med vilket språk vi bör använda och vilka värden och normer vi bejakar är en viktig del av del av ett konstruktivt samhällsliv och en vital politisk kultur. Flera av de etiska teman som berörts, som välfärd, värdighet, frihet, rättvisa och jämlikhet kan bedömas så att de anger en målsättning som utgör en omedelbar förpliktelse. De avser i så fall att utgöra direkt giltiga etiska grundpositioner, som man inte behöver ge ytterligare argument för. Men vi kan finna ytterligare argumen- tativa nivåer om vi ställer frågan varför till dessa idéer. Varför är det angeläget med sådant som välfärd, värdighet, frihet, rättvisa och jämlikhet? De svar som kan ges på sådana varför-frågor kan pla- ceras på en argumentativ mellannivå eller utgöras av etiska posi- tioner som framstår som grundläggande ståndpunkter (se den schematiska översikten i avsnitt 1.1). 1.3Etiska värden och normer på en mellannivå Utifrån den gruppering på tre nivåer som vi använder som indel- ning kommer vi nu till en argumentativ mellannivå. På denna mellannivå aktualiseras först tre mycket inflytelserika etiska prin- ciper: humanitet, solidaritet och mänskliga rättigheter. Vi kan ock- så hänvisa till några viktiga samhällsvärden som demokrati, sam- hällelig vitalitet och samhällelig stabilitet, till statens ansvar eller till Etik för politik med äldrepolitik som exempel den så kallade subsidiaritetsprincipen. Till detta kan läggas argu- ment som handlar om värden på personnivå: personligt ansvar och medborgerliga skyldigheter samt personlig självrespekt och utveck- ling. Det är också möjligt att en del av de värden och normer som vi här räknar till en mellannivå i stället uppfattas som etiska grund- positioner. En översikt över dessa värden och normer finns i av- snitt 1.1. Vi startar denna genomgång med tre centrala principer för bland annat omsorg och vård: humanitet, solidaritet och rättig- heter. Med en serie uttryck – humanitet, broderskap, nästankärlek/broders- kärlek, barmhärtighet och generositet – kan vi beteckna en klassisk etisk argumentlinje för att bedriva vård, omsorg och socialt arbete. Humanitet och dess syskonbegrepp innebär att vi uppmärksammar och tar ansvar för andra människor, ser deras behov och svårig- heter. Humanitet och kärlek till nästan är den starka aktörens förpliktelse inför den som tillfälligt eller permanent är i en ut- satt position. Den andra människan blir inte en främmande person, utan en medmänniska som vi har ett ansvar för. I en idealtypisk innebörd är detta ansvar inte beroende av den andres prestationer eller värdighet i olika avseenden. Humanitetstanken kan uppfattas som ett uttryck för kärlek och vördnad inför livet.11 K-E har beskrivit barmhärtighet som en "skapande, suverän och spontan livsyttring" tillsammans med sådana livsyttringar som medlidande, tillit, kärlek, uppriktighet och trohet.12 Men det finns invändningar mot humanitetsidén. En form av kritik är att identifiera riskabla aspekter av denna idé. Det speglar en diskussion som förekommer bland dem som bejakar denna grundidé. En annan variant av kritik är att direkt ta avstånd från idéer om humanitet och broderskärlek, åtminstone som utgångspunkt för sådant som vård, omsorg och socialt arbete. Ofta betecknas då humanitetstanken med uttryck som välgörenhet och filantropi. De uppfattas som per definition elakartade fenomen och kontrasteras mot solidaritet och/eller rättighetstänkande. 11Fromm 1956, Lingås 1993. Etik för politik med äldrepolitik som exempel I undertexten till humanitetsprincipen tycks det finnas en distink- tion mellan starka och svaga personer. De starka bör vara aktiva och goda subjekt och de svaga blir mottagande objekt för deras insatser. Men den goda och starka viljan kan bli en obehaglig eller direkt förtryckande kraft. En kritisk uppmärksamhet på denna risk kan ta sig olika uttryck. Ett tema är att kritisera olika kategorier på den starka sidan, till exempel förmögna välgörenhetsdamer, starka vårdprofessioner eller socialpolitiska ingenjörer. De starka aktörerna beskylls för bristande empati för dem de vill eller säger sig vilja hjälpa. Kri- tik av de starka subjektens missgrepp behöver dock inte innebära att man ifrågasätter själva principen om humanitet och barmhärtig- het. Den kritiska poängen är snarare att denna princip inte kommer till rätt uttryck. Ytterligare en kritisk kommentar är att det finns ett moment av kränkning i varje gåvorelation, där den som har resurser ger till den som saknar.