sou · GRB391d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Med tanke på de demo- grafiska förändringarna framöver kommer en sådan avvägning att bli allt viktigare, vilket bl.a. WHO pekar på i sin policy för ett aktivt åldrande. Sektorsgränser snävar av perspektiv och åtgärder Bland de strukturella bristerna finns bl.a. oklarhet om var ansvaret för förebyggande hälsoarbete under åldrandet ligger lokalt. Ofta förväntas äldreomsorgen även ha ett huvudansvar för förebyggande insatser som inte kan sägas vara vård eller omsorg enbart för att dessa har att göra med åldrandet eller avser äldre personer. Sektors- gränser begränsar ibland också möjligheterna till samlade insatser utifrån den enskilda individens perspektiv. Detta problem illustre- ras indirekt i regeringens skrivelse till om den nationella handlingsplanen för äldrepolitik. Där återges en uppgift om hur stor andel av kommunernas verksamhet som omfattar förebyggan- de hälsoarbete bland äldre människor. Denna uppgift avser dock bara förebyggande hälsoarbete inom och inte de ofta viktiga insatser som görs inom kultur- och fritidsområdet eller i samhällsplanering och åtgärder i boende och utemiljö. Exempel på organisatoriska lösningar som främjar förebyggande arbete över sektorsgränser kan hämtas från det skadeförebyggande arbetet. Olycksfall och skador förebyggs effektivast där de in- träffar. utvecklades tvärsektoriella program i ett antal svenska kommuner. Denna modell, som kallas En trygg och säker kommun, har därefter mött ett stort intresse både inom och utom . Vetenskapliga undersökningar som utförts under har visat en nedgång av antalet skador Planera för aktivt åldrande I arbetar över 100 kommuner med att förebygga skador, och ett sjuttiotal av dessa efter modellen En trygg och säker kommun. Samma arbetssätt sprids nu över världen av under namnet A WHO Safe Community, som bl.a. bygger på att de deltagande kommunerna ska uppfylla vissa indikatorer som WHO ställt upp med hjälp av experter inom området (i har 14 kommuner utnämnts till Safe Communities av WHO). konstaterar att Safe Communities-modellen är i stort sett den enda modell där alla sektorer kan samlas i gemensamma insatser för att öka äldre människors säkerhet (2003). Den modellen ger också kommunen det primära ansvaret för att leda ett säkerhets- arbete. skriver dock att utvecklingstakten varit långsam och att det ännu återstår att fördjupa många lokala pro- gram för att förebygga skador hos äldre människor. Någon central instans som samlat arbetar med de risker som äldre människor löper finns dock inte . När det gäller risker för barn och ungdomar har regeringen tillsatt en särskild Barn- säkerhetsdelegation. har föreslagit regeringen att den bör inrätta en Äldresäkerhetsdelegation för att arbeta vidare med dessa frågor (2002). Avgränsningen av Äldresäkerhetsdelegationens arbetsuppgifter är inte given, men en sådan satsning skulle kraftfullt kunna bidra till ett mer systematiskt arbete för att minska risker i bl.a. boende, närmiljö och trafik. Hur bråttom är det att undanröja hindren och vilka är riskerna om detta inte lyckas? Effekterna av förebyggande insatser under åldrandet syns ofta först . Därför är det viktigt att snabbt lägga en grund för fortsatta insatser genom bättre kunskaper och tydliga priorite- ringar. Planera för aktivt åldrande Vilka indikatorer kan användas för att följa förändringar och vilka är möjligheterna att arbeta med mätbara delmål? En mängd indikatorer är möjliga inom hälsoområdet, från miss- bruksfrågor till sociala nätverk, men ett fastställande av såväl del- mål som indikatorer kräver att långsiktiga prioriteringar slås fast i folkhälsoarbetet. I det förslag som har överlämnat till regeringen till ett nationellt uppföljnings- och utvärderingssystem för det samlade folkhälsoarbetet tas frågan om indikatorer upp (2003b). När det gäller delaktighet och inflytande i samhället (målområde 1 inom folkhälsopolitiken) nämns andel invånare som erbjudits hembesök som en befintlig indikator. Äldres valdel- tagande, ensamhet och isolering, medlemskap i föreningslivet och utnyttjande av kulturutbud nämns som nya indikatorer, vilka kan följas inom ramen för de indikatorer som gäller hela befolkningen inom demokratipolitik, handikappolitik, folkrörelsepolitik och kul- turpolitik. När det gäller ökad fysisk aktivitet (målområde 9) presenteras nya indikatorer och mått på dessa i anslutning till de delmål som föreslår. Indikatorerna är direkt knutna till delmålen: andelen äldre som har tillgång till bullerfria och säkra grönområden nära bostaden, förekomsten av stimulerande och säkra utemiljöer vid särskilda boendeformer och andelen kommuner som garanterar daglig utevistelse för äldre som har omvårdnad genom kommunen. Måtten på dessa indikatorer är i princip likadana, men när det gäller tillgång till grönområden nära bostaden preciserar att andelen som har tillgång till rekreationsområde 5–10 minuters gångväg från bosta- den ska mätas. Möjligheterna att följa utvecklingen är relativt goda tack vare den löpande statistik som förs när det gäller hälsa och sjukdomar. Flera av de undersökningar som ger underlag har dock en övre ålders- gräns vid . Det gäller även den befolkningsstudie som planerar som bas för framtida uppföljningar av folkhälsoarbetet. Utan särskilda kompletterande studier för per- soner som fyllt kommer det således inte att finnas bas för att följa effekter av folkhälsoarbete bland alla äldre människor i . Planera för aktivt åldrande 6.2.3Förslag till åtgärder (nr 48 53) Det arbete som pågår med att utveckla indikatorer och uppfölj- ningsinstrument inom folkhälsopolitiken när det gäller åldrande och äldre människors förhållanden måste gå vidare, liksom det arbete som redan bedrivs på olika nivåer för bl.a. minskad rökning, ökad fysisk aktivitet och bättre kostvanor i alla åldersgrupper. I det sammanhanget bör problemet med övre åldersgränser i olika for- mer av statistiskt underlag uppmärksammas särskilt. Folkhälso- politiken får inte göra halt . Regeringen bör ta initiativ till att utarbeta en nationell strategi för förebyggande hälsoarbete under åldrandet så att folkhälsopolitiken kan utvecklas ytterligare inför de demografiska förändringarna. WHO:s hälsomål och policy för aktivt åldrande bör vara viktiga utgångspunkter för arbetet. Strategin bör omfatta konkreta åtgär- der för att ta fram de kunskapsunderlag som krävs för övervägan- den om det fortsatta hälsoarbetet under åldrandet, bl.a. priorite- ringar, metodval och metodutveckling samt former för systema- tiska uppföljningar av effekter på hälsan under åldrandet. Strategin bör särskilt uppmärksamma vilka vägar som är effektiva när det gäller att främja livsstilsförändringar och andra hälsoförebyggande insatser i grupper där ohälsan är särskilt stor. Strategin bör omfatta möjligheter till förebyggande hälsoarbete utom respektive inom hälso- och sjukvårdens ramar. Även sambandet mellan läkemedels- konsumtion och hälsa under åldrandet bör uppmärksammas. Olika organisatoriska lösningar för tvärsektoriella förebyggande insatser under åldrandet bör prövas och följas upp. De kunskaper som finns hos vård- och omsorgspersonalen ska givetvis tas till vara, men alla förväntningar på hälsoarbete bland äldre personer ska inte behöva knytas till vård- och omsorgsområdet. Möjligheterna att knyta förebyggande hälsoarbete under åldrandet till kultur- och fritidsområdet bör också prövas och följas upp, liksom erfarenheter Planera för aktivt åldrande från det skadeförebyggande arbetet. De samverkansformer som byggs för regeringen, och inom folkhälsoområdet bör vara en naturlig arena för utveckling av de organisatoriska förutsättningarna. Här bör också pensionärsorganisationernas och andra organisationers möjligheter att bidra i det lokala arbetet beaktas. Kunskaperna hos nyckelgrupper inom samhällsplanering, social- tjänst, hälso- och sjukvård m.m. bör öka när det gäller möjligheter- na att uppnå positiva effekter på äldre människors hälsa genom livsstilsförändringar som rökstopp, ökad fysisk aktivitet och ändra- de kostvanor, men också när det gäller betydelsen av kultur och natur. Ett annat viktigt område är sambandet mellan läkemedels- konsumtion och hälsa under åldrandet. Det är också angeläget att kunskaper om de verktyg och arbetsformer som finns för en mer hälsoinriktad samhällsplanering sprids så att de kan användas för att möta utmaningar som följer med en åldrande befolkning. Det gäller bl.a. hälsokonsekvensbeskrivningar m.m. när det gäller äldres hälsa på nationell, regional och lokal nivå. Staten bör fortsätta att spela en aktiv roll när det gäller att sammanställa underlag för dessa olika former av kunskapsspridning. Arbetet med att utveckla och följa upp förebyggande hembesök som metod för uppsökande arbete bland äldre människor bör fort- sätta. Förebyggande hembesök kan vara en intressant metod för att sprida lokal information om boendeplanering, kultur- och fritids- aktiviteter samt olika former av service i hemmet. Detta bör dock inte utesluta andra former av utvecklingsarbete när det gäller upp- sökande arbete och kulturellt och språkligt anpassad information om livsstilsfrågor, t.ex. bland grupper av äldre invandrare och andra grupper där individinriktade insatser inte alltid ger samma positiva effekter. Planera för aktivt åldrande Regeringen bör tillsätta en Äldresäkerhetsdelegation för före- byggande insatser när det gäller risker för olycksfall bland äldre personer, samverkan med pensionärsorganisationerna om infor- mationsinsatser men också med uppgift att sammanställa statistik och föreslå strukturella åtgärder som kan minska riskerna. Planera för aktivt åldrande 6.3Öka människors möjligheter att ta ansvar för boende och livsmiljö under åldrandet SENIOR 2005 föreslår: 54.Den sociala bostadspolitiken bör också bli en förebyggande boendepolitik med utgångspunkt i människors eget ansvar för boende och livsmiljö under åldrandet, deras varierande för- utsättningar att göra val på bostadsmarknaden samt kommu- nernas nyckelroll när det gäller boende- och samhällsplane- ring. 55.Informationen till den enskilde om boendets och livsmiljöns betydelse under åldrandet behöver förbättras, inte minst om vad olika typer av boende under åldrandet innebär och vilka villkor som är förknippade med dessa. 56.Kommunerna bör ta till vara de möjligheter som planmono- polet ger för att skapa goda boendeförhållanden och livs- miljöer under åldrandet genom lokala processer som mobilise- rar alla berörda aktörer och låter dem komma till tals. 57.Boverket bör få i uppdrag att analysera de statliga styrmedlen inom området i förhållande till hur de kan främja människors självständighet och delaktighet under åldrandet. 58.I det fortsatta arbetet med att öka tillgängligheten i samhället bör behov av insatser i boendet ges större vikt, och regeringen bör snabbt utreda hur den fysiska tillgängligheten i nypro- duktion och befintligt bestånd kan främjas på lång sikt och skapa fler alternativ för äldre människor att välja boende och livsmiljö. 59.Forskning och utbyte av kunskaper och erfarenheter när det gäller boende och livsmiljö under åldrandet bör stärkas. 60.När det gäller offentliga miljöer bör en hundravision om tillgänglighet för alla till offentliga miljöer vara det naturliga steget när de insatser som pågår för att öka tillgängligheten utifrån den nationella handlingsplanen för handikappolitik av- slutats; redan nu bör en sådan vision vara vägledande när nya offentliga miljöer planeras eller befintliga miljöer görs om. Planera för aktivt åldrande 61.Kunskaperna om funktionsnedsättningar och funktionshinder under åldrandet bör förbättras, och den kunskap som finns bör föras ut till de aktörer som ansvarar för utformningen av bostäder, transportmedel, offentliga miljöer, affärslokaler, nöjesarrangemang etc. 62.Staten bör ta ett ökat ansvar för att post- och teletjänster organiseras så att de många äldre personer som bor i landsbygds- och glesbygdsområden får möjligheter att åldras med fortsatt självständighet. 63.Vi utgår från att den kommitté som på uppdrag av regeringen ser över plan- och bygglagstiftningen behandlar frågor om regelverket för fysisk tillgänglighet i nyproduktion och be- fintligt fastighetsbestånd samt när det gäller tillgången till handel och extern service i olika delar av landet. Varför är området angeläget i äldrepolitiken? Boende och livsmiljö berör många viktiga förutsättningar för möj- ligheterna till ett aktivt åldrande. Det gäller särskilt bostad, när- miljö, trafik, tillgång till handel och service samt sociala band med grannar, vänner och andra. Mer än många andra frågor som vi behandlar i detta slutbetänkande har boendet en avgörande be- tydelse för människor under hela livsloppet, från den allra i livet till den allra sista, även om önskemål, behov och förutsättningar att göra egna val ser olika ut under olika delar av livsloppet. Ordinärt boende dominerar högt upp I detta avsnitt behandlar vi frågor som gäller ordinärt boende, dvs. alla boendeformer som inte förutsätter ett beslut om bistånd från kommunen. I avsnitt 8.4 behandlar vi frågor om boendeformer som förutsätter ett sådant biståndsbeslut. Dessa boendeformer kallas särskilda boenden enligt 5 kap. 5 § socialtjänstlagen (2001:453). De flesta äldre människor bor i ordinärt boende, även i mycket höga åldrar, och de flesta som gör det har inte tillgång till hemtjänst. Planera för aktivt åldrande Detta är viktigt att komma ihåg, eftersom det understryker vikten av det ordinära boendet för möjligheterna till självständighet under åldrandet. Det är också viktigt att använda termer som kan bidra till större klarhet i diskussionen om boende och livsmiljö under åldrandet. Det är fortfarande vanligt att termen äldreboende an- vänds i olika sammanhang, trots att det är oklart vad ordet avser. De flesta äldre människor i bor i småhus som de själva äger, så om äldreboende betecknar ett boende som är särskilt vanligt bland äldre människor borde det t.ex. syfta på villa- och radhus- områden runt om i landet. En annan vanlig term är seniorboende, som bör förbehållas en form av ordinärt boende där de boende måste vara över en viss ålder för att kunna flytta in. Seniorboende innebär i ofta att man bor i samma hus som andra äldre med tyngdpunkt på trygg- het, bekvämlighet och närhet till service (SOU 2002:29). En vanlig nedre åldersgräns är , men den gränsen tycks på flera håll vara på väg att luckras upp. Bostäderna kan ligga i särskilda hus i den vanliga bebyggelsen eller i enstaka trapphus. Graden av gemenskap varierar. Servicelösningar och servicetillägg på hyran kan ingå, men måste inte alltid göra det. En form av seniorboende innebär att man bor tillsammans med andra (blivande) äldre i en boendegemenskap. En förening har då i regel bildats i förväg för att forma den önskade boendegemenskapen och för att hitta ett bostadsföretag som kan hjälpa till med att förverkliga idéerna. Vid sidan av dessa typer av seniorboende finns det andra boendeformer som är avsedda för äldre personer utan att förutsätta vård- och omsorgsbehov. Det gäller bl.a. de stiftelser som finns på flera håll i landet. Ordinärt boende: Alla boendeformer som inte förutsätter ett beslut om bistånd från kommunen. Seniorboende: En form av ordinärt boende där de boende måste vara över en viss ålder för att kunna flytta in. Särskilt boende: Avser särskilda boendeformer enligt social- tjänstlagen, vilka förutsätter ett beslut om bistånd från kom- munen. Planera för aktivt åldrande Andelen boende i ordinärt boende i procent (hela landet) Källa: 2003j, egen bearbetning. För den enskilde individen har boendet och livsmiljön stor be- tydelse för möjligheterna till självständighet, delaktighet och utveckling under åldrandet. Boendet har också stor betydelse för möjligheterna till vård och omsorg i hemmet (se avsnitt 8.4 om kvarboende vid vård- och omsorgsbehov). Så länge det är ordinärt boende som avses är det ett eget ansvar för den enskilde individen att välja detta, även om offentliga instanser står för viktiga förut- sättningar som bl.a. bostadstillägg. har möjligheterna att bo kvar i det egna hemmet kommit att bli en av de viktigaste delarna av svensk äldrepolitik. Studier inom EU- området tyder också på att människor i lägger stor vikt vid möjligheterna att klara sig själv och bo kvar i sin tidigare bostad under åldrandet (i SOU 2002:29 bilagedel A och 1999). Boendet och livsmiljön har också betydelse för de flesta äldre. Detta gäller kanske särskilt när krämpor och lättare funktionshinder ofta kommer. I det läget blir det lätt de fysiska förhållandena som sätter gränserna för aktivitet och skapar flera av de olycksrisker som äldre personer är särskilt utsatta för. Det är då viktigt att miljön kan foga sig efter individen och inte enbart tvärtom. I praktiken är brister i boende- miljön ofta det mest direkta hindret för enskilda människor att vara aktiva och delaktiga i samhällslivet och för att känna trygghet under åldrandet. För de olika marknadsaktörer som sysslar med boende och livs- miljö utgör det ökande antalet äldre en viktig kundkrets att vårda eller vinna för sina tjänster och produkter. Detta är inte bara en drivkraft som kan komma de mer välbeställda äldre personerna till Planera för aktivt åldrande godo utan även en viktig faktor för t.ex. de kommunala bostads- bolagen, som har många hyresgäster i högre åldrar. För stat, landsting och kommuner kan insatser för att främja det egna ansvarstagandet för boende och livsmiljö ge flera vinster. Be- hov av vård och omsorg kan förebyggas och skjutas upp, och möjligheterna att ge vård och omsorg i hemmet med tiden öka. Inte minst kan detta handla om att stimulera och kanalisera flöden på bostadsmarknaden. Om fler äldre personer lämnar bostäder och bostadsområden, som det kan vara svårt att åldras i, ökar möjlig- heterna för yngre personer att flytta till exempelvis småhus och bilda familj (se även 2003). Överhuvudtaget kan äldre personers val av boende vara en kraft i samhällsutvecklingen på orter som vill använda eller utveckla attraktiva lägen. Så till vida spelar frågor om människors boende och livsmiljö under åldrandet en viktigare roll än vad som har uppmärksammats i boende- planering och analyser av attraktivitet och växtkraft i lokalsam- hället. Även om det ordinära boendet i hög grad är ett ansvar för den enskilde individen och dennes närmaste finns det således också ett betydande allmänintresse i att stärka förutsättningarna för människor att fundera över sitt ansvar och själv göra vissa val. Realistisk bedömning – men ingen planering I vårt diskussionsbetänkande Riv ålderstrappan! (2002:29) beskrev vi dagens situation när det gäller boendeförhållanden för personer som är och äldre. Sammantaget visar detta att tidigare iakttagelser om boendet tycks stå sig: relativt få funderar på sitt framtida boende, ännu färre gör några föränd- ringar för att boendet bättre ska kunna svara mot t.ex. de funk- tionsförändringar som följer med åldrandet. På uppdrag av SENIOR 2005 genomförde en intervjuundersökning bland ett representativt urval personer i åldern 55 (se rapport i SOU 2002:29 bilagedel D). Även om resultaten visar att personer i denna ålder gör en realistisk bedöm- ning av vad som kommer att vara viktigt i boendet , när de väl funderar på saken, så hade en tredjedel av de svarande tidigare inte alls funderat över sitt boende på äldre dar. Nästan tre av fyra i åldersgruppen hade inte fattat något beslut om sitt boende på äldre dar. Nästan sex av tio som funderat eller fattat ett beslut sade att de vill bo kvar där de bor . Kvinnor var i större ut- Planera för aktivt åldrande sträckning än män engagerade i frågor om boendet på äldre dar och fäste större vikt både vid tillgång till hjälp och möjligheten till ett socialt liv utanför hemmet. En marknadsundersökning som de allmännyttiga bostadsföre- tagens organisation genomförde bland personer födda 1945 visade på ett större intresse för seniorboendet som form (2002). Av de svarande svarade att de skulle vara intresserad av att bo i senior- boende. Den allra största delen av dessa angav dock att de var intresserade av ett seniororboende längre fram. De fyra viktigaste aspekterna på trygghet i boendet var, enligt denna undersökning, att man känner grannarna, att man bor i en invand miljö, att det finns bra lås och belysning samt att det finns hjälp att få. Dessa resultat tycks stämma överens med de flyttmönster som går att se bland personer och uppåt. Dessa bor i större utsträckning än någon annan grupp på bostadsmarknaden kvar i sin bostad. Det finns dock en tendens till att de äldre lämnar sin bostad än förut (Borgegård m.fl. i SOU 2002:29 bilagedel D). ökade andelen flyttare i denna åldersgrupp från till . Antalet flytt- ningar bland personer i åldersgruppen 1978 till 67 000 och till 81 000. Omkring en femtedel av dessa flyttningar gick över kommungränsen, något fler än , vilket kan jämföras med ungefär en tredjedel av samtliga flyttningar i . Särskilt minskade andelen långa flyttningar inom landet. Det finns dock skäl att understryka att dessa studier av boende- planering och flyttmönster ger en bild av situationen i ett läge där relativt litet har gjorts för att främja den egna boendeplaneringen under åldrandet, t.ex. genom att skapa attraktiva och ekonomiskt överkomliga alternativ för dem som är eller skulle kunna bli intres- serade av att byta bostad framåt t.ex. 60 eller . För att på allvar få reda på mer om hur morgondagens äldre ser på sitt boende behövs det lokala studier av de enskilda individernas och hushållens önskemål och förutsättningar på bostadsmarknaden. Resultaten från våra undersökningar kan närmast ses som skäl att gå vidare med sådana fördjupade studier. Planera för aktivt åldrande Bättre standard – men inte alltid bättre tillgänglighet Äldres boende förknippades med särlösningar och låg bostadsstandard. Olika satsningar på att möjliggöra boende i det tidigare hemmet även högt upp har tillsammans med en generellt bättre bostadsstandard gjort att äldres boende inte skil- jer sig nämnvärt från befolkningens i övrigt. Inför finns det tecken på att de äldres boende på nytt kan komma att skilja sig från befolkningens i övrigt. Men genom att stora andelar äldre har och kommer att fortsätta ha större ytor och bättre utrymmesstandard. En viktig orsak är det ökande småhusboendet bland äldre generationer. En del av dem som är 50- och 60-årsåldrarna bor i den del av småhusbeståndet som kom till under den s.k. villaboomen till (2002b). Man kan också konstatera att de flesta som bor i husen från villaboomen nu är i övre medelåldern eller äldre. Av de sammanlagt 512 000 hushåll som bodde i småhus byggda 1981 hörde 230 000 till åldersgruppen 50 , räknat efter den äldste hushållsmedlemmen och cirka 83 000 var hushåll där den äldste medlemmen var eller äldre. Merparten var samman- boende, men ungefär vart fjärde hushåll bland 50 64-åringarna och vart tredje hushåll i åldersgruppen bestod av bara en person. Många av de medelålders och äldre personer som bor i villa- boomens småhus har bott där väldigt . Ungefär sju av tio hade bott i huset . Detta har antagligen av- görande betydelse både för deras boendekostnader och deras benägenhet att flytta. betalade åldersgruppen 50 i genomsnitt för sitt småhusboende, medan personer i åldersgruppen 65 betalade i genom- snitt. Det innebär att skillnaden i boendekostnad om man skulle flytta till en nybyggd lägenhet ofta är stor. De som bor i hyres- lägenheter byggda betalar i genomsnitt mer än de som bor i en villa byggd , trots att villorna i genomsnitt är medan hyresrätterna ligger på omkring 75 kvm. Det finns således en uppenbar risk för inlåsningseffekter i småhusboen- det för många av morgondagens äldre, även för dem som gärna skulle vilja lämna villan eller radhuset för en mer lättskött bostad med bättre fysisk tillgänglighet. Planera för aktivt åldrande Genomsnittlig årlig bostadsutgift för olika ålders- grupper. Källa: 2002b.