sou · GRB3116 · 2004-01-01 00:00:00 — Stängsel- skyldigheten enligt ägofredslagen avser varaktiga anordningar för att hålla betesdjur kvar på fastigheterna. Placering och utförande av gemensamhetsanläggning Enligt 8 § anläggningslagen skall en gemensamhetsanläggning för- läggas och utföras på ett sådant sätt att ändamålet med anlägg- ningen vinns med minsta intrång och olägenhet utan oskälig kostnad. I 12 § anläggningslagen finns bestämmelser om skyldighet att avstå bl.a. mark som behövs för en gemensamhetsanläggning. fråga om ersättning gäller fastighetsbildningslagens ersättnings- regler. Anläggningslagens bestämmelser om utförande av gemensam- hetsanläggning, markåtkomst och ersättning synes kunna tillämpas också på stängsel. Enligt 15 § anläggningslagen skall grunderna för fördelningen av kostnaderna för gemensamhetsanläggningens utförande fastställas vid förrättningen. För varje fastighet skall anges ett andelstal som bestäms efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den nytta som fastigheten har av anläggningen. Andelstal skall även fastställas i fråga om kostnaderna för anläggningens drift. Sådant andelstal skall bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn främst till den omfattning i vilken fastigheten beräknas använda anläggningen. Anläggningslagens kostnadsregler gör det möjligt att fördela kostnaderna så att den fastighet som har större nytta av gemensam- hetsanläggningen än andra också får bära en större del av kostna- derna. Bestämmelserna torde kunna tillämpas också på stängsel. Rätt att begära förättning Rätten att begära förrättning enligt anläggningslagen tillkommer enligt 18 § anläggningslagen bl.a. ägaren av en fastighet som vill att fastigheten skall delta i anläggningen. Möjligheten att införa en rätt även för nyttjanderättshavare att begära förrättning och föra talan vid denna övervägdes vid anläggningslagens tillkomst. Ett sådant system ansågs emellertid medföra komplikationer. Det ansågs bl.a. gälla rätten att ingå överenskommelser vid förrättningen och att återkalla ansökan. Övervägande skäl ansågs därför tala för att rätten att företräda en fastighet skulle tillkomma endast fastighetens ägare. En tillämpning av anläggningslagen i stängselfrågor föranleder inte att den nuvarande ordningen bör ändras. Något behov av att ge arrendatorer initiativrätt till förrättning har inte framkommit i lagstiftningsärendet. Bedömning: Särskilda bestämmelser om bete på fäbodvallar bör inte införas. Berörda myndigheter och institutioner bör verka för att öka kännedomen om och förståelsen för den sedvana i stängsel- frågor som gäller inom fäbodbruket. Skälen för bedömningen: meddelade en dom mellan å ena sidan två fritidsboende vid en fäbodvall i och å andra sidan en fårägare som hade sina får på bete på fäbodvallen. I domen fastslog tingsrätten att fårägaren inte har rätt att låta sina får (25–40 tackor jämte lamm) beta på de fritidsboendes fastighet. Domen har vunnit laga kraft. Med anledning av domen har en mängd skrivelser och brev, bl.a. från länsstyrelserna i av fäbodbruket berörda områden, inkommit till Jordbruksdeparte- mentet. I skrivelserna framförs krav på en översyn av den lag- stiftning som rör betesbruket på fäbodarna så att ett traditionellt fäbodbruk kan fortsätta att bedrivas. Från de ingivna skrifterna kan bl.a. följande antecknas. Fäbod- bruket har en mer än tusenårig historia i . Möjligheten till sommarbete på fäbodarna var ända in en nödvändig del av bondehushållet. Ännu lever fäbodbruket kvar. I fanns 1995 ett femtiotal fäbodar med fritt betande djur. Den mark som ligger vid och omkring fäbodvallen används till bete. Enligt gammal sedvana inom fäbodbruket inhägnar var och en de områden som han vill skydda från betande djur. Den långvariga beteshävden har skapat en unik biologisk mångfald och förutsättningar för att de utrotningshotade husdjursraserna fjällko och rödkulla skall kunna fortleva. Endast genom bete och slåtter kan fäbodarnas sär- präglade kulturlandskap bevaras samt en mängd seder och tradi- tioner som är knutna till fäbodbruket leva vidare. Av en rapport från i län1 framgår följande. fanns det 272 fäbodbrukare i landet. i genomsnitt hade varje fäbodanläggning tolv djur, varav sju kor, kalvar eller kvigor, tre får och två getter. De större anläggningarna kunde ha upp till tio kor, kalvar eller kvigor, tio får och åtta getter. De relativt små djurbesättningarna hör samman med att fäbodarna är en företeelse som hör småjordbruket till. 1 informerar serie A nr. 3 1982, Fäbodbruket – hotad näring. hade brukarna enbart får eller getter. Några av dessa anläggningar med enbart får borde snarare räknas som betesmark än som fäbodställe, eftersom fåren släpps ut tidigt och sedan i stort sett får sköta sig själva fram . Dessa brukare lever alltså inte fäbodliv, men man kan ändå anta att de bidrar till att upprätthålla som levande miljö. Frågan om att bevara ett levande fäbodbruk behandlades av (bet, 1988/89:KrU3). uttalade därvid att det är angeläget att fäbodkulturen bevaras. Enligt kulturutskottets betänkande finns det en motsättning mellan å ena sidan fäbod- brukarnas intresse av ostördhet i sitt fäbodbruk och å andra sidan intresset för turism och fritidsbebyggelse i fäbodområdet. Berörda myndigheter och institutioner arbetar dock med att på olika sätt finna samverkansformer mellan turistsektorn och fäbodbrukarna i syfte att bevara fäbodkulturen. I utskottets betänkande framhålls att en viktig förutsättning för en sådan samverkan är att det satsas på upplysning om fäboddriften så att inte onödig skada görs av en okunnig allmänhet. Som tidigare redovisats har i denna promemoria intagits stånd- punkten att särskilda regler om stängselskyldighet inte behövs. En av utgångspunkterna har därvid varit att det i princip är en allmän praxis att en djurägare som har djur utsläppta på sin fastighet håller stängsel mot angränsande fastigheter. Som framgått råder en mot- satt sedvana när det gäller fäboddrift. Den ovan nämnda tings- rättsdomen kan inte anses ha satt denna princip ur spel. Förslaget att avskaffa bestämmelserna om stängselskyldighet innebär att det finns förutsättningar för att denna sedvana skall kunna bestå. Att nu införa bestämmelser i lag som befäster sedvanan framstår som en alltför långtgående åtgärd, särskilt mot bakgrund av förslaget att avskaffa de övriga reglerna om stängselskyldighet för djurägare. Det bör vara tillräckligt om berörda myndigheter och institutioner sprider kännedom om och skapar förståelse för den sedvana i stängselfrågor som gäller inom fäbodbruket. Det bör även påpekas att djuren på en fäbodvall är dyrbar egendom för sin ägare och att många fäbodbrukare därför stängslar kring sina betesmarker för att skydda djuren. 2.3Gemensamt bete och betesreglering Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om gemensamt bete och betesreglering samt lagen (1933:270) om säkerhet för utbekom- mande av viss ersättning enligt lagen om ägofred skall upphöra att gälla. Skälen för förslaget: Rätt till gemensamt bete enligt ägofredslagen innebär att en ägare av en fastighet är berättigad att i vissa fall utnyttja en grannfastighets mark till bete för sina husdjur. Endast fastigheters skogs- eller utmark som gränsar till varandra kan komma ifråga för gemensamt bete. Åker- eller ängsmark omfattas således inte. Rätt till gemensamt bete enligt ägofredslagen före- ligger dessutom bara om det mot den angränsande skogs- eller utmarken inte fanns något stängsel . Om det behövs för att skydda skogsåterväxten på ohägnad mark får regeringen enligt 11 § ägofredslagen förbjuda rätten till gemensamt bete. Sådant förbud kan avse län eller del av ett län och meddelas efter framställan av vederbörande landsting eller hushållnings- sällskap. Den gemensamma skogsbetningen var i äldre tider allmän i vårt land. Bakgrunden till skogsbetet kan sökas i att skogsmarken i dessa tider inte ansågs lika skyddsvärd som åker och äng, något som hade sin förklaring i att tillgången på skog mer än väl motsvarade efterfrågan på skogsprodukter. Vid dessa förhållanden betraktades det som naturligt att låta djuren beta på skogen och att vid skogsbetning hänsyn inte behövde tas till om djuren kom in på en grannes mark. I takt med en ökad insikt om värdet av en god skogsvård infördes i ägofredslagen bestämmelser om betesreglering i syfte att få till stånd en avveckling av det gemensamma betet. Dessa bestämmelser innebär att en fastighetsägare som har del i skogs- eller utmark som skall anses upplåten till gemensamt bete under vissa villkor kan få rätten till bete på marken reglerad. Ett beslut om betesreglering innebär bl.a. att rätten till gemensamt bete upphör. Bestämmelserna om betesreglering är dock bara tillämpliga inom län eller del av län för vilka regeringen har beslutat att betes- reglering får äga rum. Regeringen utfärdade –1964 nio kungörelser om betesreglering. Skogsbete torde numera förekomma i mycket liten utsträckning. Vid den översyn av ägofredslagen som resulterade i betänkandet framkom att varken eller SOU 2003:116 Bilaga 2 ansåg att den ringa förekomsten av skogsbete utgjorde något problem. Det saknas anledning att anta att situationen nu är annorlunda. Med de stora förändringar som inträtt efter ägofredslagens tillkomst, både vad gäller djurhållningen och skogsskötseln, finns det rimligen inte något skäl att behålla bestämmelserna om rätt till gemensamt bete. Om i något enstaka fall en fastighetsägare önskar ha sina djur på en grannes skogsmark finns alltid möjligheten att träffa en överenskommelse om detta. Ett upphävande av bestämmelserna om gemensamt bete innebär att bestämmelserna om betesreglering inte längre fyller någon funktion. De kan därför upphävas. Även de författningar som har meddelats med stöd av bestämmelserna om betesreglering kan upphävas. Säkerhet för utbekommande av viss ersättning I lagen (1933:270) om säkerhet för utbekommande av viss ersätt- ning enligt lagen om ägofred finns bestämmelser om förmånsrätt för sådana ersättningar enligt 16 § ägofredslagen som fastställts vid betesreglering. I samband med upphävandet av bestämmelserna om betes- reglering bör även bestämmelserna om förmånsrätt upphöra att gälla. Mot bakgrund av den ringa betydelse som ersättningar enligt 16 § ägofredslagen måste antas ha bör förmånsrätten inte övergångsvis kvarstå för de ersättningar som förfaller till betalning efter lagens upphävande. Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om strikt skadeståndsansvar skall upphöra att gälla. Skadeståndslagens bestämmelser om ansvar vid vållande av skada skall i stället tillämpas. Skälen för förslaget: I 2 kap. 1 § skadeståndslagen stadgas att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar en person- eller sakskada skall ersätta skadan. Enligt 47 § ägofredslagen har dock en djurägare strikt ansvar för de skador som hemdjur orsakar på någon annans ägor, dvs. djurägaren skall ersätta skadan även om han inte vållat den uppsåtligen eller genom vårdslöshet. Det strikta skade- ståndsansvaret gäller även den som mottagit ett djur för att vårda eller nyttja det. Skadeståndsansvarets omfattning är en spegling av omfattningen av den vårdnadsplikt som följer av ägofredslagen. När djur orsakar andra skador än skador på ägorna gäller allmänna skadeståndsregler. brukar det normalt anses att strikt skadeståndsansvar endast bör komma i fråga för sådana fall där det är motiverat av särskilda skäl. Det bör därför ifrågasättas om det strikta skade- ståndsansvaret skall behållas. Strikt skadeståndsansvar brukar vanligen förekomma vid farlig verksamhet och i grannelagsförhållanden. Djurhållning på betes- marker kan i sig inte anses utgöra en farlig verksamhet. Det strikta ansvaret enligt ägofredslagen torde vara grannelagsrättsligt grundat. Vid en bedömning av om ett strikt skadeståndsansvar är befogat bör i detta sammanhang hänsyn tas till risken för skada, skadans storlek och möjligheterna att visa vållande. Som tidigare anförts angående såväl vårdnadsplikten som stängselskyldigheten ligger det i djurägarens eller innehavarens eget intresse att skydda och hålla kontroll över sina djur. Vid ett jordbruksföretag som bedriver husdjursskötsel representerar djurbesättningarna ofta betydande ekonomiska värden. Även i andra fall kan djur som här avses representera stora värden, t.ex. när det är fråga om ridhästar eller travhästar. När sådana djur hålls på bete har djurägaren ett intresse av att djuren inte kommer in på annans mark och därmed riskerar att skadas eller försvinna. I de allra flesta fall finns också full- goda stängsel kring betesmarkerna. I de fall förlupna djur kommer in på annans mark finns en risk för att de orsakar skada. Det ekonomiska värdet av skadan kan dock i många fall antas vara litet eller rent av försumbart. Även i de fall djuren trampar ner odlingar eller äter av odlade grödor uppgår normalt skadan till begränsade belopp. I sammanhanget bör fram- hållas att det gällande strikta skadeståndsansvaret är begränsat i så motto att det endast avser skador på ägor och alltså inte omfattar t.ex. personskador eller skador på fordon. När det gäller möjligheterna att visa på vållande torde inte möjligheterna i här aktuella situationer på något avgörande sätt skilja sig från vad som normalt är fallet i andra skadesituationer. Omständigheterna måste sammantaget anses vara sådana att det inte kan anses motiverat att behålla bestämmelserna om strikt Den allmänna skadeståndsregeln i 2 kap. 1 § skadeståndslagen bör i stället tillämpas. Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om omhändertagande av förlupna hemdjur skall upphöra att gälla. Hittegodslagens bestäm- melser skall i stället tillämpas. Skälen för förslaget: I ägofredslagen finns i 52–58 §§ särskilda bestämmelser om omhändertagande av hemdjur som påträffas på annans ägor. Bestämmelserna har sammanfattningsvis följande innebörd. Den som påträffar ett hemdjur på sina ägor har rätt att ta hand om djuret och skall genast underrätta djurets ägare. Om ägaren inte är känd skall den fastighetsägare som påträffat och omhändertagit djuret (intagaren) införa en kungörelse i orts- tidningen. Vidare föreligger en plikt att vårda och underhålla det omhändertagna djuret. Ägare till djuret skall ersätta intagaren dennes kostnader samt ersätta eventuella skador på dennes ägor. Till dess denna lösen betalats äger intagaren rätt att kvarhålla djuret. Särskilda bestämmelser finns om hur denna lösen skall bestämmas och hur tvister skall lösas. Om ägaren efter det att en kungörelse införts ännu inte är känd skall intagaren anmäla detta till polismyndigheten. Intagaren har sedan rätt att låta sälja djuret på offentlig auktion. Bestämmelserna om omhändertagande av förlupna hemdjur till- kom vid då flertalet fastighetsägare på landsbygden bedrev lantbruk och hade goda möjligheter att inhysa hemdjur. Det var därför möjligt att ålägga den som påträffade hemdjur på sina ägor ett förhållandevis stort ansvar. Förhållandena på landsbygden har förändrats på ett sådant sätt att det kan anses rim- ligt att ansvaret att inhysa och försälja ett förlupet djur skall åligga ägaren till den fastighet på vilken djuret påträffas. Allmänna bestämmelser om omhändertagande av förkommet gods finns i hittegodslagen (1938:121). Lagen innehåller bestäm- melser som innebär att upphittat gods skall anmälas till polis- myndigheten eller direkt till ägaren om denne är känd. Vidare finns bestämmelser om bl.a. ersättning för kostnader och om upphitt- arens rätt till gods i de fall ägaren förblir okänd eller ger upp sin rätt till godset. Av 8 § hittegodslagen följer att 52–57 §§ ägo- fredslagen i tillämpliga delar skall lända till efterrättelse vid upp- hittande av hemdjur även om fall som där avses inte är för handen. Hittegodslagens bestämmelser tillämpas när det gäller andra djur än hemdjur. Som framkommit ovan kan det inte anses skäligt att behålla ägofredslagens bestämmelser som ålägger enskilda fastighetsägare ansvaret för omhändertagande, vård och försäljning av förlupna hemdjur. Antalet fall av upphittade hemdjur som inte genast kan åter- bördas till sina ägare är begränsat. I de allra flesta fall håller djur- ägare sina djur under tillräcklig uppsikt och inom stängsel som förhindrar att de kan ta sig in på andra fastigheter. I de fall djuren ändå tar sig in på andra fastigheter upptäcks detta normalt av djurägaren själv eller av grannarna varefter djurägaren tar hand om sina djur. Endast i rena undantagsfall förekommer att förlupna djur inte genast kan tas omhand av sina ägare eller att ägaren är okänd. En tillämpning av hittegodslagens bestämmelser också när det gäller hemdjur kan således antas innebära endast en försumbar ökad belastning för polismyndigheten. Ägofredslagens bestämmelser om omhändertagande av hemdjur samt 8 § hittegods- lagen bör av redovisade skäl kunna upphävas. 2.6Kostnader och andra effekter av förslaget De förslag som redovisats antas inte medföra några ökade kost- nader för staten. Förslagen medför ingen ökad administrativ börda för småföretagare. 3 Upphävande av vissa lagar 3.1Djur på samfälld betesmark Förslag: Följande lagar skall upphöra att gälla, nämligen 1)lagen (1918:399) om förbud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark, 2)lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å sam- fälld betesmark. Skälen för förslaget: I 1 § andra stycket ägofredslagen finns en upplysning om att det finns särskilda bestämmelser om inskränk- ningar i rätten att låta vissa djurslag beta på samfälld mark. De bestämmelser som avses är bl.a. lagen (1918:399) om förbud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark och lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å samfälld betes- mark. Enligt 1 § lag får regeringen på framställning av lant- bruksnämnd och landsting förordna att det på samfälld betesmark inom lantbruksnämndens område eller viss del av detta inte får släppas ut tjurar som är över eller hingstar som är , om inte alla som har rätt till bete på den samfällda marken medger det. Den som bryter mot ett sådant förbud kan dömas till böter. Enligt lag skall lag tillämpas även avseende baggar som är över . Någon framställning till regeringen enligt de angivna lagarna har inte gjorts under i vart fall . Det är uppen- bart att bestämmelserna inte längre har någon aktualitet. De bör därför kunna upphävas. 3.2Vissa skogsfångs- och mulbetesservitut Förslag: Följande lagar skall upphöra att gälla, nämligen 1)lagen (1946:741) om förlängning av tiden för vissa servitut, 2)lagen (1959:517) om förlängning av tiden för vissa servitut. Skälen för förslaget: och i början av 1900- talet bildades ett stort antal skogsfångs- eller mulbetesservitut i . Giltighetstiden var inskränkt till ett visst antal år eller till servitutshavarens livstid. Eftersom tiden för servitutens bestånd i de flesta fall hade bestämts till skulle många av servituten komma att upphöra eller . Ägarna till de fastigheter, till vilkas förmån servituten gällde, levde under mycket knappa ekonomiska förhållanden. Servitutens upphörande skulle därför få till följd att dessa fastighetsägares ekonomiska situation försämrades ytterligare. Med hänsyn till detta ansågs det nödvändigt med åtgärder för att trygga fastighetsägarnas behov av de nyttigheter som servituten avsåg. Den åtgärd som valdes var att genom lag förlänga tiden för servitutens bestånd. Genom de två lagarna kom servituten att förlängas till . Genom ändringar lag förlängdes giltighetstiden först till och därefter till . lagstiftningsärende konstaterades att de aktuella servi- tuten inte längre hade någon ekonomisk betydelse annat än i undantagsfall. Det syntes därför lämpligt att servituten slutligen avvecklades. Efter en kortare förlängning skulle varje förlängning kräva en individuell prövning av en servitutsnämnd. Servituten skulle kunna förlängas längst till . De aktuella servituten har således numera upphört att gälla. Lagarna om förlängning av tiden för vissa servitut kan därför upphävas. 4.1Förslag till lag om upphävande av vissa lagar om ägofred Punkten 1 innebär att ägofredslagen även fortsatt skall tillämpas avseende förhållanden som hänför sig till tiden före . Detta innebär bl.a. att lagen skall tillämpas om någons husdjur före lagens upphävande har skadat annans mark eller blivit omhänder- taget med stöd av lagens bestämmelser. I punkten 2 föreskrivs att förrättningar som pågår när ägo- fredslagen upphör att gälla samt mål och ärenden som då är anhängiga hos domstol, länsstyrelse eller regeringenskall sluthand- läggas med tillämpning av ägofredslagen. I punkten 3 har tagits in bestämmelser om rättsverkan av vissa beslut, domar eller föreningar. De förrättningsbeslut och domar som har meddelats enligt ägofredslagen förlorar inte sin verkan genom att lagen upphör att gälla. Vad som i ett sådant beslut eller sådan dom har bestämts om stängselskyldighet eller betesreglering gäller för de fastighetsägare som omfattas av beslutet eller domen även efter ägofredslagens upphörande. Detta gäller även föreningar enligt 36 och 37 §§ ägofredslagen. Reglerna om jämkning upphör att gälla. Om berörda fastighetsägare vill ha en ändring till stånd kan detta ske genom frivilliga överenskommelser eller genom förrättning enligt anlägg- ningslagen. När det gäller sådan rättsverkan gentemot en ny ägare eller innehavare av en fastighet som följer av 35–37 §§ ägofredslagen bygger denna på förutsättningen att en köpare av en fastighet har möjlighet att ur offentliga handlingar få kännedom om vad som gäller för fastigheten i fråga, bl.a. när det gäller stängselskyldighet. Framtida förändringar av vad som bestämts genom förrättnings- beslut, dom eller förening genom frivilliga överenskommelser kommer dock inte att framgå av offentliga handlingar. Mot den bakgrunden föreskrivs att rättsverkan enligt 35–37 §§ ägofreds- lagen gentemot en ny ägare eller innehavare av en fastighet upphör om ett förrättningsbeslut, en dom eller en förening ändras. Punkten 4 innebär att bestämmelserna i ägofredslagen om förvaltning av en stängsel- eller betessamfällighet fortfarande skall gälla. Dessa bestämmelser upphör dock att gälla om förvaltningen ordnas på något annat sätt. Punkten 5 innebär att fordringar enligt 16 § ägofredslagen som har förfallit till betalning före och som fortfarande omfattas av förmånsrätt enligt lagen (1933:270) om säkerhet för utbekommande av viss ersättning enligt ägofredslagen skall om- fattas av sådan rätt även efter lagens upphävande.