sou · GRB3108d2 · 2004-01-01 00:00:00 — För en kvinna som drabbats av akut psykisk sjukdom upplevs folkhögskolan som hennes enda tänkbara tillvaro för att kunna bemästra sitt sjukdomstillstånd. Det är verkligen på liv och död för mig att gå på skolan och få fortsätta arbeta med mina bilder. Jag är skör men kan ju fortfarande fungera och det vore så viktigt för mig att kunna komma vidare och att få identifiera mig som frisk – sjuk istället för att behöva se mig som sjuk i första hand. Det är en sån oerhört viktig skillnad, man måste ju ta vara på det som är friskt, annars blir personen så mycket sämre över huvud taget. Andra uttrycker sig inte direkt om målsättningen med studierna, men de lämnar ändå information kring sin situation som kan tolkas ingå i gruppen personlig utveckling. I uppsatserna nämns tankar om och effekter av utbildningen vilka alla vittnar om att personlig utveckling är skälet till varför de går på folkhögskolan. Det handlar om att få känna att man klarar av att fullfölja något, att må bättre, att använda skolan som ett sätt att flytta hemifrån även om det inte formuleras som en målsättning med studierna. Det kan också hand- la om en önskan att kunna läsa högt för sitt barn eller bara att få finnas med i ett sammanhang där man hör till och inte är avvikande. Ett idealmål för folkbildningsvärlden är att varje studieförbund och folkhögskola skall kunna erbjuda alla deltagare lika möjligheter till studier. Motsatsen till idealet utgörs av en karg inneslutenhet och specialisering där endast ett fåtal verksamheter kan ta emot del- tagare med specifika behov. I praktiken skulle det kunna innebära att folkbildning inte generellt skulle behöva engagera sig i att göra sin verksamhet tillgänglig för deltagare med olika funktionshinder. Att delta i en kurs med fokus på det egna handikappet kan vara vägen till väsentliga förändringar av situationen för människor med funktionshinder ur ett emancipatoriskt perspektiv. Att kunna bygga upp kunskaper om det egna funktionshindret och hitta metoder att hantera svårigheter som är relaterade till detta, kan, för den enskildes copingstrategi ha stor betydelse. Den riktade kursen är en viktig del i folkbildningens utbud, bland annat genom att den kan vara det enda möjliga alternativet till studier för vissa deltagare och första steget till vidare studier för andra. Även om strävan måste vara att kunna erbjuda kurser där deltagare med olika förutsättningar kan delta, kan inte- gration till varje pris, som en företrädare uttryckte sig, vara mer exkluderande än särlösningar om förutsättningarna att delta är alltför ojämlika. Det är dock nödvändigt att vara öppen för att förstå icke önsk- värda effekter av särskilt riktade kurser. Utan medvetna strategier för hur en kurs kan leda till ökad delaktighet, skulle den kunna förstärka känslan av utanförskap i förhållande till andra människor. Att i praktiken inte kunna välja kurs efter egna intressen utan hänvisas till kurser som särskilt vänder sig till människor med funk- tionshinder, är självklart en begränsning som de riktade kurserna kan innehålla. Därför får sådana kurser inte innebära att det bara är dessa som vänder sig till personer med funktionshinder och som är tillgängliga för målgruppen. De riktade kurserna kan principiellt skilja sig åt med hänsyn till den målgrupp de vänder sig till och det sammanhang de organiseras inom. De många studiecirklar som vänder sig till ungdomar och vuxna med intellektuella handikapp organiseras som en del av primär- eller sekundärkommunal verksamhet. Det är absolut inte självklart att den här typen av insatser skall ges som en del av folk- bildningen. Det finns flera skäl som talar för en sådan ordning, såsom studieförbundens ackumulerade erfarenheter av att arbeta med personer med funktionshinder på olika områden, att gruppen utvecklingsstörda tillförs resurser över folkbildningsanslaget, som de knappast annars skulle komma ifråga för eller att studiecirkel- formatet är hanterligt i relation till omfattning, innehåll och rekryt- ering. Det finns emellertid också skäl som talar mot att det är folkbild- ningen som skall ansvara för den här typen av målgruppsrelaterade aktiviteter. För det första finns det en risk för att de särskilda aktiviteterna bedrivs som en traditionell sysselsättning eller social verksamhet utan reflekterat empowermentperspektiv. Vi har i vårt material kunnat konstatera att det ibland hos ansvariga för olika gruppverksamheter nu finns en tendens till att – ofta med vällovliga förtecken – arrangera aktiviteter för utvecklingsstörda tillsammans med något studieförbund utan att det finns reflektioner kring verksamhetens roll ur ett empowermentperspektiv. Detta innebär självklart inte att man nödvändigtvis måste vara förtrogen med den akademiska diskursen kring empowermentbegreppet. Däremot är det rimligt att det finns en hög medvetenhet om denna uttryckt i termer av hinder och möjligheter i integrationsprocessen. Kun- skapsnivån i detta avseende skiljer sig naturligtvis åt både mellan och inom studieförbundens olika lokalavdelningar och mellan folk- högskolorna. För det andra är kanske vissa verksamheter mera lämpade att bedrivas i andra sammanhang än i folkbildning. Det gäller kanske speciellt den typ av utbildning och träning, som är särskilt riktad mot den enskildes förmåga och där gruppdeltagande ibland snarare är hindrande än underlättande för utveckling av denna. Gränsdrag- ningen mellan folkbildning och rehabilitering blir ibland diffus. Den basala habiliteringen och rehabiliteringen – också när det gäller tillägnandet av kompenserande tekniker – till exempel träning på olika former av datorhjälpmedel eller inspelning av nödvändiga kommunikationssätt, till exempel punktskrifts- eller teckenspråk, bör rimligen tillhandahållas och bekostas inom ramen för just hab- ilitering och rehabilitering. Sammanhang som är mycket vanliga att organisera studiecirklar men också folkhögskolekurser inom, är sådana som har sin ut- gångspunkt i de olika handikapporganisationernas verksamheter. I allmänhet är – som vi sett – den här typen av folkbildning ett led i den gamla svenska folkrörelsetraditionen. Något av kärnan i denna är samma processer som de som kännetecknar empowerment eller om man så vill integration. För att använda arbetarrörelsen som jämförelse kan man säga att i vissa avseende befinner sig personer med funktionshinder på samma nivå som arbetarna gjorde för många decennier sedan. Kampen för att bli accepterad och berätt- igad att delta i olika sammanhang likväl som att använda folkbild- ningen för att stärka tillhörigheten till den egna gruppen och med utgångspunkt från denna ökande kollektiva självkänsla är kanske lika karakteristiskt för handikapporganisationerna , som det var för arbetarrörelsens fackliga och politiska grenar . Denna typ av folkbildningsverksamhet kan, trots att den är inriktat mot en särskild målgrupp, knappast beskrivas som desintegrativ, eftersom dess – ofta explicita – målsättning är att ge personer med funktionshinder möjlighet till fullt och jämlikt deltagande på vik- tiga samhällsarenor. Om detta lyckas eller ej kan knappast någon ge ett svar om. Det återstår för framtiden att visa. 4 Tillgänglig folkbildning? Tillgänglighet är ett mångfacetterat begrepp eftersom det inte en- bart handlar om vissa specifika fysiska åtgärder utan även om andra insatser som gör att människor inte utestängs från delaktighet, eller blir beroende av andra för att kunna delta. Handikappombuds- mannen anser exempelvis att: För att förverkliga lika möjligheter för alla, måste tillgängligheten vara integrerad och utformad så att den som är funktionshindrad inte blir beroende av andra.//Bristande tillgänglighet leder till att funk- tionshindrade människor inte kan delta i olika sammanhang tillsam- mans med andra. (handikappombudsmannen: . Enligt propositionen om folkbildning (1997/98:115) finns här en tradition och vilja att undanröja studiehinder och anpassa verksam- heten så att människor med olika behov kan delta. Det förefaller dock vara komplext att kartlägga huruvida folkbildningens verk- samhet generellt är tillgänglig för människor med funktionshinder. Orsaken är att det dels finns lokala variationer, dels varierar anpass- ningsbehoven beroende på vilket slags funktionshinder man har i åtanke. I dagligt tal åsyftar oftast begreppet handikappanpassad att en lokal är tillgänglig för personer med rörelsehinder; exempelvis genom att det finns en ramp vid ingången, att det finns en auto- matisk dörröppnare, tillgång till större toalett och att det finns hiss om lokalen har flera våningar. Om en lokal däremot skall vara till- gänglig för personer med allergi krävs emellertid att lokalen skall ha god ventilation och vara välstädad. Det får inte heller finnas allergi- framkallande växter eller byggmaterial och lokalen måste vara fri från mögel, cigarettrök och parfym. Tillgänglighet för personer med hörselskador innebär å andra sidan teleslinga, bra akustik, ljud- isolering och belysning. Belysningen är viktig för att kunna se döv- tolkens tecken eller läpparna på den som talar. För synskadade eller personer med kognitiva funktionshinder krävs det i stället att lokal- en är lätt att orientera sig i och att det finns skyltar och färgsätt- ning som underlättar orienteringen (och , 2003). För att personer med funktionshinder skall kunna delta i exem- pelvis folkbildningsverksamhet är det alltså flera bitar som måste falla på plats. Förutom det som redan nämnts är även transport- möjligheter såsom exempelvis färdtjänst av stor betydelse. För att få en uppfattning om hur personer med funktionshinder upplever tillgänglighet till folkbildning tillfrågade vi handikapporga- nisationer som företräder olika funktionshindergrupper i vår enkät, hur man upplever denna. Av resultaten framgick bland annat att organisationerna är missnöjda med färdtjänsten men förhållandevis nöjda med lokalernas tillgänglighet. Av dem som besvarade frågan gällande färdtjänsten är missnöjda med hur insatsen fungerar. Handikapporganisationernas inställning till färdtjänst Varken nöjd eller missnöjd I intervjuerna med studiecirkeldeltagarna framkommer olika skäl till missnöjet. En flerfunktionshindrad kvinna som deltar i en studie- cirkel säger så här om färdtjänsten: Jag åker färdtjänst. Den är som den är, det fungerar dåligt. Det sköts från nu så de känner inte till vägar och så. Det är de inte hittar. Man får beställa så man kommer fram . får man åka långa omvägar när man åker hem eftersom resorna samordnas. Det är tradigt. Enligt kvinnan fungerar alltså färdtjänsten dåligt. Anledningen är att hon måste samåka med andra vilket innebär att resorna tar . Dessutom hittar inte chaufförerna i den aktuella staden vilket ytterligare förlänger restiden. Hon berättar att den faktiska res- tiden från hemmet till kurslokalen är . För att vara säker på att komma fram måste hon dock åka hemifrån senast innan kursstart. Att resan tar så påverkar med största sannolikhet kvinnans liv i allmänhet och gör det dessutom svårare för henne än för andra att delta i studiecirklar. Att färd- tjänstresorna tar och att chaufförerna ofta är försenade framkommer även i andra intervjuer. Flera studieförbundsföre- trädare tar upp att färdtjänstresenärer ofta missar delar av cirkeln eller får problem med hemresan eftersom färdtjänsten ofta är för- senad eller inte kommer alls. Flera rörelsehindrade deltagare förlitar sig dock inte på färdtjänsten utan har funnit andra lösningar. En intervjuad företrädare berättar att många av deltagarna i deras cirkelverksamhet är äldre och rörelsehindrade. I en av de cirklar som pågått har deltagarna själva löst transport- en till och från kurslokalen. Så här berättar företrädaren: Dom hjälps ju åt och hämta dom som inte kan gå längre. Dom har lagt upp ett körschema. För annars kan dom inte ta sig hit. Om det är någon som är piggare i gruppen så hjälps dom åt och hämta upp dom andra så att dom ska kunna ta sig hit överhuvudtaget. Självklart bör det inte vara så att personer med funktionshinder skall vara hänvisade till att åstadkomma personliga arrangemang för att kunna säkerställa sitt folkbildningsengagemang och deltagande i studiecirklar. De bör ha tillgång till en transportservice som snarare är liktydig med vanliga biltransporter än med kollektivtrafiken. För att den omgivande miljön inte skall ha en handikappande inverkan, är det nämligen angeläget att den är anpassad på sätt som ger möjlighet för alla att fungera så självständigt som möjligt. En väl fungerande färdtjänst innebär sannolikt mycket för att personer med funktionshinder skall kunna få samma rörelsefrihet som andra. Den fysiska tillgängligheten i olika lokaler är också fundamental. av de organisationer som besvarat enkätfrågor- na är ganska eller mycket nöjda med tillgängligheten i folkbildning- ens lokaler. Någon större skillnad finns inte mellan studiecirkel- verksamheten och folkhögskolorna, som framgår av tabell 4:2. Handikapporganisationernas inställning till tillgänglighet i lokaler inom folkbildningen Den studieverksamhet som handikapporganisationerna har erfaren- het av riktar sig till organisationens medlemmar. Denna är sanno- likt mer anpassad för deltagare med funktionshinder än den allmän- na verksamheten. Flera företrädare från studieförbunden berättar exempelvis att cirkelverksamheten för personer med funktions- hinder hålls på serviceboenden eller fritidshem eftersom de egna lokalerna inte är tillgängliga. Trots sådana och liknande speciallösningar är dock cirka 20 pro- cent av handikapporganisationerna i vår studie inte helt nöjda med tillgängligheten. Sju organisationer är till och med ganska eller mycket missnöjda. Två organisationers spontana kommentarer ger exempel på vad detta kan bero på. , menar att tillgängligheten för medlemmarna är dålig eftersom det hålls kurser i textilfärgning och målning i studieförbundens lokaler och att de dessutom trots rökförbud luktar cigarettrök. Elöver- känsligas förbund skriver att de inte kunnat få några anpassade lokaler och därför arrangerat studieverksamhet i hemmiljö. Då vi inte haft möjlighet att göra några mer omfattande studier av tillgängligheten inom studieförbunden och inte heller funnit några tidigare omfattande studier i ämnet, är det svårt att uttala sig i generella ordalag om personers med funktionshinder möjlighet att delta i den generella verksamheten. Utifrån intervjuerna med studieförbundsföreträdarna förefaller det dock som om medveten- heten om behovet av anpassning är olika stort. En företrädare från ett studieförbund som gjort omfattande anpassningar säger så här: Huset som vi har här är helt anpassat till alla sorters funktions- hinder. Du kan rulla själv in i huset, dörrarna öppnas automatiskt. Ja, jag kan börja utifrån, fick vi två stycken handikapplatser utanför dörren. En annan företrädare berättar att deltagare med funktionshinder har haft problem med att ta sig in i . För att avhjälpa detta har en dörrklocka installerats så att deltagarna kan ringa efter hjälp. De beskrivna lösningarna förbättrar möjligheterna för deltagare med rörelsehinder att delta i verksamheten. Men det finns dock en väsentlig skillnad. En dörrklocka innebär, till skillnad från ramper och automatisk dörröppnare, att deltagaren med rör- elsehinder är beroende av andra för att ta sig in i lokalerna. Även inom folkhögskolorna finns problem med att lokalerna inte är tillgängliga för personer med funktionshinder. Ambitionen att vara en skolform öppen för alla som vill studera kan inte alltid uppnås eftersom skollokalerna ibland består av gamla byggnader. Förändringar är inte bara förenat med stora kostnader utan det föreligger ofta också svårigheter att hitta praktiska lösningar för hur anpassningar av byggnaderna kan göras. En enkätundersökning till alla folkhögskolor (, 2000) visade att 73 av landets 147 folkhögskolor ansåg sin tillgänglighet som bristfällig. I folkhögskolekatalogen för –2004 uppger cirka 110 folkhögskolor att deras lokaler, helt eller delvis, är tillgängliga för personer med rörelsehinder. Cirka 45 skolor beskriver att deras lokaler är anpassade för pers- oner med andra funktionshinder; majoriteten av dessa skolor tillhör den grupp som också har lokaler anpassade för personer med rörelsehinder. De andra områden som nämns är anpassningar för synskada, hörselskada, allergi, dövblindhet, vuxendövhet och elallergi. Ett 30-tal skolor nämner inte alls tillgänglighetsaspekten i beskrivningarna av sin verksamhet. Av de 20 skolor som blivit självständiga folkhögskolor har sju inte berört tillgäng- lighetsaspekten i sina presentationer. Det finns ett förhållandevis stort antal folkhögskolor som angett sig vara tillgängliga för synskadade. Frågan är vad denna tillgänglig- het består i. Vi har försökt utröna detta och kunnat konstatera att de krav man ställer på tillgängligheten för synskadade varierar starkt. När det gäller den yttre miljön är det särskilt viktigt med olika ledstråk, som gör det möjligt att orientera sig och finna väg- arna till entréer. Dessa ledstråk kan vara utformade på ett särskilt sätt och dessutom innehålla så kallade ljudfyrar. Ofta är det kanske i första hand den här typen av tillgänglighet, som man är observant på. Frågan är till exempel hur ofta man har märkt ut olika lärosalar med punktskrift eller reliefbokstäver, i vilken grad man tagit hän- syn till synskadade vid färgsättning eller planering av lokalerna. Det viktigaste i folkbildningsverksamheter handlar dock kanske inte om den fysiska tillgängligheten utan om möjligheterna att kunna be- driva bildningsarbete. Frågan är därvid hur många olika böcker som finns tillgängliga som ljudböcker eller i punktskriftsformat. Därvid är det inte minst viktigt att hålla ett bra referensbibliotek tillgängligt via ljudmedia. Såvitt vi förstår har någon sådan invent- ering inte gjorts. När det gäller att öka kvalitén på tillgängligheten inom det pedagogiska arbetet för vissa grupper, inte minst synskad- ade, krävs sannolikt ett utökat kvalitetsarbete, som bland annat för- utsätter en inventering. I en undersökning utförd på uppdrag av dåvarande Nämnd- en för Vårdartjänst, numera Sisus, genomfördes en enkätundersök- ning för att få en bild av den fysiska tillgängligheten på folk- högskolorna i landet (Lindhusen, 1995). I undersökningen gjorde folkhögskolorna bland annat en bedömning av sina förutsättningar att ta emot deltagare med funktionshinder. Antal folkhögskolor som vt 1994 ansåg sig kunna ta emot olika handikappgrupper. (Svar från 110 skolor av 132) Ej svar/Vet ej Källa: Lindhusen s. 23. Ett flertal folkhögskolor var beredda att ta emot deltagare trots att vissa byggnader inte var tillgängliga. Enligt författaren togs hela situationen på skolan med i skolornas bedömningar. Ett gott psyk- iskt klimat och en god pedagogisk miljö bedömdes således kunna väga upp brister i den fysiska miljön. De faktiska förhållandena avseende deltagare med funktions- hinder på folkhögskolans långa kurser återges i tabell 4:4. Vid en jämförelse med ovanstående tabell om folkhögskolornas bedöm- ning av sina möjligheter att ta emot deltagare med funktionshinder, kan tydliga skillnader ses mellan skolornas bedömningar och det antal deltagare med funktionshinder som faktiskt studerar på folk- högskolorna. Även om de bedömningarna härrör , är det rimligt att anta att en liknande bedömning inte skulle innebära någon betydande minskning av de upplevda förutsättningarna att ta emot deltagare med funktionshinder. Fördelning av deltagare med funktionshinder på folkhögskolor Källa: , bearbetad statistik. Stora skillnader mellan bedömningen från folkhögskolorna 1994 och det faktiska antalet deltagare gäller för döv- blinda och döva. rapporterade två skolor att de hade dövblinda deltagare jämfört med att 23 skolor bedömde att de skulle kunna ta emot gruppen. För döva var förhållandena att åtta skolor hade döva deltagare jämfört med 38 som bedömde att de skulle kunna ta emot deltagare från gruppen. För alla grupper som fanns med i bedömningen 1994 finns emellertid tydliga skillnader i förhållande till antalet deltagare på folkhögskolorna . Av de grupper som finns med i båda tabellerna är rörelsehindrade den grupp som finns representerad på flest antal skolor; 60 folkhögskolor har rapporterat deltagare med rörelsehinder att jämföra med 87 skolor som bedömde sig ha förutsättning- ar att ta emot deltagare med rullstol 1994. rapporterades elva funktionshindertyper varav del- tagare med dyslexi utgjorde den grupp som var mest spridd; 95 folkhögskolor rapporterade deltagare med dyslexi. Därefter följer deltagare med psykiska funktionshinder som fanns på 87 skolor och deltagare med medicinska funktionshinder på 67 skolor. Av de folkhögskolor vi besökt under arbetet med vår studie finns det bara en som inte bedömer sig vara tillgänglig för rörelse- hindrade. Det är också den enda skola som säger sig ha behövt säga nej till deltagare på grund av att skolan inte var tillräckligt anpassad för en sökandes behov. En av de andra företrädarna beskriver den fysiska tillgängligheten på skolan så att de lokaler alla måste kunna ta sig till är tillgängliga för rörelsehindrade, men att det ändå finns brister. Tre av skolorna har gjort anpassningar för hörselskadade och en har vissa anpassningar för personer med synskador. Före- trädarna har olika förutsättningar på sina skolor med skiftande grad av grundanpassning, men de har ett gemensamt förhållningssätt i frågan och menar att skolan försöker lösa situationen för varje en- skild deltagare som har behov av särskild utrustning eller insatser. Flera skolor har samverkat med hjälpmedelscentralen i fråga om anpassningar för enstaka deltagare. Deltagarna i folkhögskolekurser som vi intervjuat representerar olika inställningar till vad som är god tillgänglighet. För någon är det betydelsefullt att kunna ta sig fram på egen hand. Det betonar exempelvis en rörelsehindrad man som gått en allmän kurs utan särskild inriktning för deltagare med funktionshinder. Han fram- håller: För mig som är rörelsehindrad har det fungerat bra på skolan. Det finns lösningar så att jag kan ta mig dit jag behöver, även om jag till exempel inte kan använda stora ingången. Det viktigaste kan vara att det fungerar att ta sig fram på skolan, även om man måste ta andra vägar än kamraterna. Den som har ett rörelsehinder är uppenbart van att möta otillgänglighet i samhället och för den här mannen var det tillräckligt att kunna ta sig fram utan hjälp från andra. En rörelsehindrad man som går tredje året i allmän kurs, där han är den ende som har ett synligt funktionshind- er, dröjer kvar vid sina obehagskänslor kring att ta sig fram på skolan: Sen kände jag att jag var i vägen när jag kom hit, det är inte så gott om plats här, så alltid när jag skulle förflytta mig så måste andra flytta på sig och det är så jobbigt. Första året var det lite halvnervöst men andra och tredje året var det riktigt jobbigt. Här är för mycket folk för mig helt enkelt. Jag tycker inte om att behöva ursäkta mig igenom hela skolan för att komma fram. Jag känner mig som ett hind- er, men jag vet att det bara är jag, de andra känner inte så. Men det sätter sig i magen på mig i alla fall. Jag känner att jag måste säga till här och det blir för mycket för mig. Här är för mycket folk och för liten yta att existera på. Det finns så mycket sideffekter av alla de andra att jag inte riktigt vågar vara mig själv. En företrädare från en folkhögskola berättar hur viktigt det är att skolan uppmuntrar deltagare, som kommer till skolan på både långa och korta kurser, att uttrycka sina behov av olika anpassningar. Små saker kan vara avgörande för möjligheten att delta i en aktivitet på ett optimalt sätt. Hon har mött personer i korta kurser som efter en kurs berättat att de valt att inte be om något de behöver, för att inte bli betraktade som prinsessan på ärten. Samma företeelse beskrivs i rapporten om funktionshinder och vuxenstudier.