sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Den flyr när fara observeras vilket ofta sker redan på stort avstånd., dock försvarar hannen ägg och kycklingar mot predatorer. Om den däremot attackeras försvarar den sig effektivt med hårda sparkar där avsevärda sår kan orsakas av den kraftiga klon. Om en struts överraskas spelar den död i likhet en del andra djur. Även om strutsen är ett flockdjur är dess beteendesynkronisering inte starkt uttalad. Strutsen är ett dagaktivt djur som tillbringar dagen med att gå omkring sökande föda, ibland springa långa sträckor, ibland stå uppmärksamt iakttagande omgivningen, eller ägna sig åt kropps- vård. Strutsen visar stor försiktighet mot objekt i omgivningen som kan innebära fara. Att den skulle sticka huvudet i sanden vid fara är en myt men däremot visar den som många andra djur undersökande beteende och sticker då också in huvudet i håligheter i marken. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Strutsarna kräver stora väl dränerade ytor att röra sig på. Deras behov av att få röra sig över stora gräsytor gör att man inte kan arrangera strutsuppfödning var som helst. I vilt tillstånd rör de sig för att söka föda i medeltal över en area med radie (Kreibich & Sommer 1995). Strutsar är gräsätare men kompletterar dieten med insekter och smågnagare när tillfälle ges. De måste för sin digestion ha tillgång till grus eller små stenar. I det vilda kan de avvara vatten beroende på speciella körtlar som vid hög yttertemperatur avger en koncentrerad saltlösning vilket innebär att djurets kropp kan behålla vatten i mycket större utsträckning än annars skulle vara fallet. När de hålls farmade krä- ver de å andra sidan ständig tillgång till vatten och dricker två till viktsmängden konsumerat foder per dag. Resnings- och läggningsbeteende; Strutsen vilar på marken på likartat sätt som hönsfåglar kan göra . Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Strutsen vilar genom att sätta sig på marken. I vilt tillstånd söker strutsen vila på torra platser med god utsikt över omgivningen. De sover liggande på marken med halsen utsträckt. Rörelse vid förflyttning; De saknar förmåga att flyga men rör sig snabbt och kan springande nå en hastighet av . De kan hålla en hastighet av (Kreibich & Sommer 1995). Beteende vid gödsling och urinering; Strutsen har lika lite som andra fåglar särskilda platser för defeka- tion. Kroppsvård; Renlighet; De ägnar sig som alla fåglar åt omsorgsfull kroppsvård i vilket sandbadning ingår som viktig komponent. Temperaturreglering, Klimatkrav; Strutsen är känslig för väta då den till skillnad från andra fåglar saknar talgkörtlar. Om de vid kall väderlek utsätts för väta i större mängd måste de därför få möjlighet torka fjädrarna i varma, väl- ventilerade utrymmen. De går däremot gärna i vatten vid varm väderlek och kan även simma (Kreibich & Sommer, 1995). Strutsar kan däremot fördra torr kyla även om de inte är anpas- sade till temperaturer långt under fryspunkten. Syn; Beteende i ljus och mörker; Strutsar har en extremt god syn. De uppges kunna rekognoscera rörelser (Kreibich & Sommer, 1995). I afrikansk kultur har t.o.m. strutsar hållits som vaktdjur för boskap, nötkrea- tur och får för att varna för rovdjur. Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Strutsen har god hörsel. Strutsar avger olika ljudsignaler beroende på situationen. När de blir retade avges ett starkt väsande ljud, när de varnar för fara avges ett kort skarpt skrik och vid fara avges ett lågt närmast gurglande ljud. Hanarna avger dessutom i samband med brunst och även ibland annars ett egendomligt mjukt tonande ljud som produceras i strupen utan att luft pressas ut via näsöppningarna. Lukt- och smaksinne; Känsel; Lukt- och smaksinne synes vara jämförelsevis dåligt utvecklat hos strutsen, Beteende vid brunst och parning; Strutsen blir könsmogen vid 2–ålder. Parningen sker på samma sätt som hos andra fåglar. I vilt tillstånd ruvas de totalt 20–25 äggen dagtid av den dominanta honan, av hanen. Redet utgörs av en grop i marken som grävs ut av hanen. Kläckningstid för äggen är . Ett strutsägg kan väga upp till . I vilt tillstånd lämnar ungarna redet . Tills de är ca följer ungarna föräldradjuren.De präglas starkt på föräldradjuren. Om inte föräldradjur finns präglas ungarna lätt på andra djur eller människor vilket senare, när ungarna blivit utvuxna, kan inne- bära risker för människor. Bedömning av djurets hälsa och välfärd För att avgöra om en struts är frisk eller sjuk skall man särskilt granska konditionen hos fjäderdräkt, ögon och slemhinnor, näbb och näbbvinklar, hållning och rörelser hos huvud och hals, djurets benställning och fötter och ge akt på foderupptagande, drickande, liksom djurets position i vila och dess rörelser i olika hastighet. Den friska strutsen; En frisk struts är uppmärksam på sin omgivning, står med raka ben, normal upprätt hållning och iakttar sin omgivning med vaken och Den har beteende i enlighet med ålder, ras och typ, ren och blank fjäderdräkt, friska och starka ben och fötter, normalt beteende när den äter, dricker, går eller springer, lägger sig och reser sig. Den sjuka strutsen; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; Farmad struts är utsatt för ett stort antal olika sjukdomar såväl av infektiös art, orsakade av bakterier, virus och parasiter, som icke infektiösa sjukdomar. Om lämpligt material för digestionsapparaten, grus, små stenar, inte finns tillgängligt förtär de sand och allehanda föremål, vilket kan ge upphov till allvarliga sjukdomstillstånd i digestionsappara- ten. Detta är ett vanligt problem med farmad struts. Om de tvingas vistas på leriga eller upptrampade ytor drabbas de liksom andra fåglar lätt av inflammationer i trampdynorna som kan utvecklas till svårartade abscesser. Liksom för hjortar och andra icke domesticerade djur som farmats är strutsar känsliga för de belastningar som trans- porter innebär. De bör transporteras en och en och man har använt hästtransportkärror för detta. Transportfordon måste vara försedda med riklig halmströbädd. Transporter av andra strutsar än avelsdjur bör undvikas. Slakt borde därför helst ske i anslutning till varje farm, något som emellertid förutsätter mobila slakterier. Bedövning och avlivning i samband med slakt är andra problem i strutshållningen som inte är helt tillfredsställande lösta vare sig i vårt land eller i andra europeiska länder. Infångning, fixering; Unga djur, , kan lyftas och fixeras med en hand under buken medan den andra låser benen för att hindra sparkar. För att fixera äldre ungdjur bör skötaren ställa sig grensle över dju- ret med knäna bakom vingarna och placera händerna runt bröstet eller halsens nedre del. För att fixera ett vuxet djur krävs i normal- fallet tre personer och en bör fixera halsen strax under huvudet med en krokförsedd käpp och med dess hjälp böja strutsens huvud bakåt mot ryggen. En av medhjälparna kan sedan genom att fixera näbben försiktigt hålla ned huvudet mot ryggen vilket hindrar strutsen slå framåt med benen. Strutsen måste i detta läge hindras röra sig bakåt. Därefter bör en huva träs över huvudet. Försiktighet skall iakttas så att luften inte hindras passera näsborrarna. Huva får inte vara applicerad längre än nödvändigt (Raines 1998), När fågeln släpps måste försiktighet iakttas så den inte därvid kan skada skötare eller medhjälpare. Som när det gäller alla djur skall man gå till väga lugnt och för- siktigt vid infångning och fixering. Att fånga in en vuxen struts innebär risk eftersom strutsen reagerar blixtsnabbt när den skräms varvid den kan utdela mycket hårda sparkar och om den horn- klädda tåspetsen träffar kan svår skada uppstå. Den kan slå hårt även med vingarna. Vid transport av strutsar skall fordonet vid lastning för att und- vika skaderisker vara direkt anslutet till den box eller annat utrymme där strutsarna hålles. Före lastningen måste strutsen för- ses med huva över huvudet. Huvan måste avlägsnas innan transporten startar. Lastning kräver minst tre, helst fyra personer, en som leder strutsen, en på vardera sidan som skjuter på och dess- utom helst en som öppnar och stänger dörrar och grindar. Efter transport av livdjur måste strutsen ges möjlig- het att röra sig och springa varför det måste finnas tillräckligt stor och framför allt tillräckligt lång rasthage för detta. Tamkanin (Oryctolagus cuniculus) Några definitioner och begrepp; Tamkaninen härstammar från europeiska vildkaninen. Vildkaniner hölls i jakthägn av romarna för 2 () och 1 dess- förinnan möter man beskrivning av vildkaniner hos fenicierna. Domesticering i synes ha skett i och infördes kaniner av normanderna till (2000). Domestikation skedde sannolikt i anslutning till klostren där flera kaninraser utveckla- des. Tamkanin infördes till först och kanin- kött var då en delikatess i samhällets högre kretsar men övergick senare till att bli fattigmans kost. började myndig- heterna uppmuntra kaninhållning och under de båda världskrigen fick kaninuppfödning till husbehov genom knappheten på livs- medel ett uppsving. I startade intensivuppfödning av kani- ner med introduktion av främst rasen . I den intensiva uppfödningen hålls kaninerna i nät- burar och utfodras med specialfoder i pelletsform. Trots att kaniner avlats till olika raser och ras- kombinationer kvarstår hos de nuvarande tamkaninerna den samma beteenderepertoaren som hos vildkaninen med den skillnaden att frekvens och intensitet avviker något för en del beteenden (Walshaw 2000). Tamkaninen visar således en högre tendens till aktivitet och är mindre benägen att fly under jord när fara hotar. Kaniner föredrar gräsbevuxna områden på mark som är lätt att gräva gångar i och med buskvegetation som ger skydd. En fullvuxen hane väger beroende på ras 2–, en hona 2–(Donelly 1997). Normal kroppstemperatur är 38,5–, pulsfrekvens 180–250 slag/minut och andningsfrekvensen 30–60/minut (Donelly 1997). Kaninen ömsar päls vår och höst. Överläppen är karakteristiskt kluven, harmynt. Kaniner har ett hudveck i bringan som påminner om nötkreaturens dröglapp. Kaninens har fem tår på frambenen och fyra på bakbenen. Klorna är vassa och utmärkta verktyg för grävning i jorden. Kaniner saknar trampdynor istället är tår och mellanfot (metatarsus) täckta med grova pälshår. När kaniner sitter ostörda är bakbenet från tå till has i kontakt med marken. Kaninens blindtarm är mycket stor i för- hållande till övriga bukorgan och dominerar bilden när buken öpp- nas vid obduktion eller slakt. Juvret hos honan består av fyra eller fem parvisa juverkörtlar med var sin spene. Hanarna saknar spen- vårtor. Till skillnad från hos andra däggdjur ligger testiklarna framför penis. Inguinalkanalen (ljumskkanalen) är öppen och tes- tiklarna kan dras upp i bukhålan vilket kan ske vid t.ex. slagsmål. Kaninen har ett jämfört med andra djur lätt och skört skelett som endast upptar 7–av kroppsvikten, att jämföra med t.ex. kattens 12–(Donnelly 1997). Kaninen är ett stresskänsligt djur. Undersökningar har visat att följande situationer är påtagligt stressframkallande: överhängande hot från predator, närvaro av konkurrent, förlust av artfrände med vilken individen levt tillsammans, förändring av dominansord- ningen i gruppen, hastig förändring av levnadsförhållandena, när kaninen hålles i extremt ofysiologisk miljö (Deeb 2000). extrem belastning synes kaniner lätt råka in i akuta chocktillstånd (Deeb 2000). Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation. Kaniner är flockdjur och har ett påtagligt socialt beteende. I vilt tillstånd bildar de kolonier med upp till 70 djur som består av undergrupper, avelsgrupper. Den sociala enheten är avelsgruppen som består av en till fyra och en till nio honor (2000). Inom båda könen bildas stabila linjära hierarkier (Donnelly 1997). Den sociala organisationen upprätthålls genom doftmarke- ring och revirkontroll. Hålor och gångar som ger skydd och utgör centrum för grup- pens aktivitet är en viktig beståndsdel i kaninens sociala liv. I en stabil grupp upprätthålls en strikt dominansordning och konflikter, som är sällsynta undviks genom att upprätthålla distans och visa underkastelse. Kaniner inom samma grupp genomför ömsesidig kroppsvård och kurar ihop sig hos varandra under vilo- perioder. slåss endast när de rivaliserar om boplatser. Hanar är toleranta mot honor och icke fullvuxna gruppmedlemmar men när många djur hålles på liten yta uppstår lätt avsevärd aggression mellan hanar. Kaniner uppvisar stora individuella olikheter i temperament. Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Kaninen är bytesdjur för alla köttätare. Det typiska beteendet för att undvika fara utgöres hos kaninen av ett piggt och vaket, snabbt kikande ut från gången eller bohålet eller, när den är utanför detta, att kaninen reser sig på bakbenen för att se bättre, alarmsignalen utgörs av ett snabbt och intensivt trummande med bakfötterna. Vid fara flyr den i hög fart mot närmaste hål i jorden. Om flykt är utsiktslös uppvisar den liksom höns freezing. Kaniner hävdar revir som markeras genom sekret från tre olika körtlar, främst den under hakan (Donelly 1997; Walshaw 2000). Storleken på kaninens hemrevir varierar beroende på födotillgång, ålder, kaninens status inom gruppen och antal individer inom gruppen. I genomsnitt har det en radie på omkring 500 m. (Donelly 1997). Revirmarkering sker mer intensivt av hanar än honor och mer hos dominanta än subdominanta individer. doftmarke- rar sina ungar, ansätter andra än egna ungar inom den egna gruppen och jagar och t.o.m. dödar ungar från andra än den egna gruppen. Hanarna doftmarkerar honorna genom att spruta urin över dem (Malley 2000). Kaninens dygnsrytm karakteriseras av omväxlande födosök och viloperioder med aktivitetstoppar vid gryning och skymning Under semi-naturliga förhållanden upptar födosök 30–av dygnakti- viteten, beroende på tillgången på föda. Kaninens undersökande beteende yttrar sig i nosar eller luktar på det som undersöks liksom att den reser sig på bakbenen när den söker överblicka omgivningen. I det undersökande beteendet ingår också att den gräver sig ner i jorden. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Kaniner är växtätare som livnär sig på en rikt varierad mängd av främst gräs och örter men även frukter, rötter, löv och bark. De kräver vid sidan av gräs eller motsvarande en viss mängd grövre fiber (1997; 2000). Deras avföring består dels av nästan runda hårda kulor, dels mindre, mjuka ärtstora sådana. De senare, som kommer från blindtarmen och produceras efter födointaget (Carpenter o. medförf. 1995) är täckta av en grön smet. En väsentlig betydelse för kanens näringstillförsel har de mjuka avföringskulorna som de plockar till sig direkt från ändtarmsöppningen (1997). De hårda kulorna lämnas på marken. Kaninerna är således liksom t.ex. hönsen koprofager. Det anses att födoämnen på detta sätt passerar kaninens tarmkanal två gånger (1997). Kaniner gnager inte endast när de skaffar föda utan när de gräver och i samband med lekliknande rörelser och omväxlande med de gnider kroppen mot objekt i omgivningen Kaninens framtänder i både över- och underkäke är mejselfor- made vilket gör dem till effektiva gnagverktyg. De har två par framtänder i överkäken, ena paret är mindre och sitter bakom det större paret. I underkäken finns endast ett par framtänder. Genom att framtänderna är emaljförsedda endast på framsidan medan bak- sidan består av dentin (tandben) bibehålls deras skärpa genom gna- gandet och tänderna får därigenom mejselform. Kaniner har ett tomrum i över- och underkäke mellan framtänderna och första kindtanden. Samtliga tänder växer kontinuerligt (Donnelly 1997; Taglinger & 1999;). Vattenbehovet är 50–per kg kroppsvikt och tam- kanin som uppföds på pellets kräver per kg kroppsvikt, mera krävs för växande djur liksom dräktiga och digivande honor. Detta innebär att en tung kanin kräver lika mycket vatten som en hund som väger . De kräver ständig tillgång till vatten (Mader 1997) och en tumregel är att deras vattenbehov uppgår till av kroppsvikten (2000). Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Kaninen söker vila och skydd i sin håla Rörelse vid förflyttning; Tamkaninen visar samma spektrum av rörelsebeteenden som vild- kaninen, skuttar, hoppar, eller gör långa språng i hög fart. Beteende vid gödsling och urinering; Kaniner som hålls på begränsade ytor väljer liksom grisar speciella gödselplatser (Donelly 1997). Dock markerar vuxna hanar revir med sin gödsel. Kroppsvård; Renlighet; Kaniner utför kroppsvård genom att putsa och slicka sig, skaka eller ruska på sig, klia sig, gnida sig mot objekt, sträcka på sig. Temperaturreglering, Klimatkrav; Kaniner fördrar kyla väl men är känsliga för värme. De är dessutom mycket känsliga för drag och drabbas mycket lätt av infektioner om de exponerats för drag vilket är viktigt känna till när kaniner skall transporteras. Temperaturer innebär direkt hälso- risk eftersom kaniner saknar svettkörtlar utom på läpparna och dessutom har mycket dålig förmåga att ventilera via munnen som t.ex. hunden (Donelly 1997). Öronen, som är rikligt blodkärls- försedda, fungerar som ventilatorer vid hög yttertemperatur och därför söker kaniner vid hög yttertemperatur och solljus skugga från buskar och liknande eller svalka i underjordiska gångar. De undviker direkt solljus under varma dagar. Vid hög temperatur ökar inte kaniner sitt vätskeintag utan det förefaller snarare som om hög yttertemperatur hindrar kaninen att dricka. Hög yttertemperatur under t.ex. transport innebär för kaniner ett direkt dödshot (Donelly 1997). Syn; Beteende i ljus och mörker; Ögonens placering på huvudets sidor innebär att kaninen har ett brett synfält, . De kan inte se området nedanför munnen varför de är beroende av morrhår och känseln i läpparna liksom lukt och smak vid födosök. De anses med synen kunna skilja mellan och identifiera för dem kända och okända människor (2000). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Kaniner har god hörsel. Deras stora öron motsvarar av totala kroppsytan. Lukt- och smaksinne; Känsel; Kaninen har ett väl utvecklat lukt- och smaksinne och anses vikti- gare för att identifiera medlemmar i den egna gruppen än synen. De ytterst känsliga morrhåren underlättar födosök liksom att orientera kaninen i gångar och hålor (2000). Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Könsmognad inträder beroende på ras och näringsförhållanden vid 22–52 veckors ålder. Kroppsutvecklingen, kroppsvikten, betyder väsentligt mera än åldern för könsmogna- den. Hanarna är ständigt betäckningsberedda. Honorna visar brunst genom att visa hyperaktivitet, när de är parningsvilliga sänker de ryggen och höjer bakdelen. Ny parning sker efter det honan fött sina ungar. I naturen sker parningen oftast under tidiga morgnar. Par- ningen föregås hos tamkaninen av samma förspelsbeteenden som hos vildkaninen, dvs. djuren cirklar runt varandra, paraderar, företar hopp över varandra, nosar vid könsöppningen. Den från hanens sida synnerligen energiska och intensiva betäckningsakten tar i regel inte och slutar ofta med att hanen faller baklänges eller åt sidan och ofta avger ett karakteristiskt skrik. Dräktighetstiden är 30–. Kaninen har, liksom katten och illern, ingen brunstcykel som de flesta andra däggdjur utan ägg- lossning induceras av betäckningen och sker hos kaninen efter betäckningen. Skendräktighet förekommer och varar 16–. Transport utlöser inte sällan skendräktighet. Kaninens livmoder består av två horn och livmoderkropp saknas. Moderns beteende före förlossningen samt beteende hos moder och avkomma under och efter förlossningen; Kullstorlek; Diande och digivning; Beteende före förlossningen; före förlossningen gräver honan en gång som slutar i en bohåla eller utnyttjar hon en befintlig. Hon fyller hålan med torrt gräs och kort före förlossningen plockar hon eget pälshår från buken, sidorna och från hudvecket, dröglappen, i bringan. Med ull från pälsen fodrar hon bohålans gräsklädda insida. I kommersiell kaninuppfödning bör stor vikt läggas vid utform- ning av olika utrymmen för att så mycket som möjligt efterlikna naturliga förhållanden. Det har således visats vara uppstå lägre frekvenser abnorma beteenden hos unga honor om de hålls i anläggningar med flera honor med omsorgsfullt designade utrym- men än när de hålls i ensamburar (1995). emellertid att honorna är betäckta och detta i sin tur att hanarna får vistas i gruppen endast för betäckning (Drescher 1993). Ungarna föds hårlösa, döva och blinda och väger 30–vid födel- sen. Kullstorleken varierar mellan 4 och 12 ungar. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; När ungarna är födda lämnar honan bohålan, fyller ingången med jord, markerar den med urin och avlägsnar sig därifrån. Hon åter- vänder en gång , gräver sig in I bohålan och ger di under 2–. Detta pågår under 18–varefter ungarna läm- nar boet. Honan ger dem fortfarande di men de börjar söka föda i vegetationen. Avvänjning sker genom att modern vägrar ge di eller kort före nästa förlossning, om honan är dräktig. Bedömning av djurets hälsa och välfärd För att avgöra om en kanin är frisk eller sjuk skall man särskilt granska konditionen hos päls, ögon och slemhinnor, nos, svans och anus, ben, tassar och klor, kroppshållning och rörelser samt ge akt på foderupptagande och drickande. Den friska kaninen; Den friska kaninen har klara ögon, god kroppshållning, blank och ren päls. Dess rörelser är anpassade till situationen, utforskande beteende, foderupptagande, etc. Kaninen andas normalt alltid genom nosen, inte via munnen. Urinens färg varierar från gul till röd. Röd urin hos kanin betyder alltså inte nödvändigtvis blod i urinen utan beror i regel på att den ätit vegetabilier som producerar ett rött pigment. Röd urin brukar uppträda intermittent och vara 3–. Den sjuka kaninen; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; Orörlighet kan indikera smärta eller rädsla. Andning via munnen är ett allvarligt sjukdomstecken. Abnormt gnagande på inredning är i regel tecken på understimulering men kan också innebära att dieten inte är lämpligt komponerad, t.ex. saknar tillräcklig mängd fiber. Studier av kaniner utfodrade med kaninpellets i burar utan respek- tive med stimuli i form av olika objekt visar att de förra uppvisar abnorma beteenden samt att av de testade objekten visade sig hö vara mest lämpligt då de kaniner som erhöll hö uppvisade minst abnorma beteenden (Lidfors 1997). När kaniner hålls på nätgolv uppstår lätt, särskilt hos tunga djur, hudförtjockningar och sår på baksidan av bakbenen mellan tå och has (1999). Infångning, fixering; Kaninens starka bakbensmuskulatur nödvändiggör att den hanteras korrekt bl.a. genom att dess bakben fixeras när den lyfts. Kaniner får aldrig lyftas i öronen. De skall lyftas med ena handen i nack- skinnet som man med den andra handen understöder buken och fixerar bakbenen. Om bakbenen får hänga fritt finns risk för att deras häftiga sparkar rakt ut i luften resulterar i spon- tanbrott på ryggkotpelaren, i regel vid sjunde ländkotan, med ty åtföljande skada på ryggmärgen (Mader, 1997). När kaniner skall bäras skall man stoppa in dess huvud mellan armen och kroppen som greppet om nackskinnet behålles liksom understödet under buk och bakben (Mader, 1997). , Lidfors L & , 2002, Diurnal distribution of dairy cow defecation and urination, Appl Anim Behav Sci, 78, 43–54. Algers B, 1984a, Animal health in flatdeck rearing of weaned piglets. A., 31, 1–13. Algers B, 1984b, weaning and cage rearing of piglets: Influence on behaviour. A., 31., 1984, 14–24. Algers, B, , I., , S, 1978a, The impact of continuous noise on animal health. 67.. 26. Algers B, , I., , S, 1978b, Noise measurements in farm animal environments, , Suppl. 68, 19. , , , 1970, Experimentally induced acute stress-syndrome in Pietrain pigs, Vet. 87,64. , 2002, Personligt meddelande.