sou · GRB346d2 · 2004-01-01 00:00:00 — 1 NJA II 1944 s 57 ff och NJA 1988 s 495 ff. medvållande till skadan, kan hundägaren kräva att skadeståndet jämkas med stöd av skadeståndslagen (1972:207). Märknings- och registreringslagen med förordning efterlystes en lag om märkning och registrering av hundar. Skälet var att det ofta uppstod problem då ägare till hundar som orsakat skador skulle identifieras och ställas till svars. Då man dessutom bedömde att problemen med farliga hundar snabbt ökade i omfattning, ansågs det brådskande att vidta åtgärder. Lagen (2000:537) om märkning och registrering av hundar (märk- nings- och registreringslagen) trädde i kraft . Huvudsyftena med lagen var enligt förarbetena (Ds 1999:74 och prop. 1999/2000:76) dels att göra det enklare att finna ägaren till en hund som orsakat skador, dels att ge polisen möjligheter att arbeta förebyggande och ingripa vid misstanke om att en hund kan kom- ma att innebära fara för omgivningen. Man såg också andra fördelar med lagen, till exempel att en ägare till en bortsprungen hund enklare och säkrare skulle få tillbaka sin hund, att det skulle bli enklare att identifiera ägare till vanvårdade hundar med mera. slöt ett avtal med () som innebär att SKK ansvarar för den dagliga driften och utveckling av registret. SKK är även personuppgifts- biträde till enligt bestämmelserna i personuppgifts- lagen (1998:204). har det övergripande ansvaret för registret, och ansvarar dessutom direkt för hur uppgifter i registret hanteras med utgångspunkt från personuppgiftslagen samt för faktu- rering av hundägarna och övriga ekonomifrågor. En hund som stadigvarande finns i och som är född efter skall, enligt märknings- och registreringslagen, märkas med bestående märkning och ägaren skall registrera sitt ägarskap i ett centralt register. En omärkt hund, eller en hund utan någon ägare antecknad i det centrala registret, som utgör eller kan komma att utgöra fara för människor eller andra djur eller om det annars finns särskilda skäl, får omhändertas av polismyndigheten. Ägaren har på sig att låta märka och registrera hunden. Om inte detta sker får hunden säljas, skänkas eller avlivas. Ägaren skall bekosta omhändertagandet. Det framgår inte klart av lagen under vilka förutsättningar polisen har befogenhet att kontrollera om en hund är märkt eller inte. I en promemoria2 från analyseras denna fråga och man kommer fram till följande: Polisen har rätt att kontrollera herre- lösa hundar samt hundar vars ägare inte motsätter sig kontroll. Man har också i vissa fall rätt att kontrollera hundar vars ägare motsätter sig detta. För det första krävs då att det finns anledning att anta att hunden är omärkt eller att det inte finns någon hundägare registre- rad. Dessutom krävs att det är fråga om sådan hund som lagen sär- skilt tar sikte på. Här avses i första hand hundar som på grund av sitt beteende utgör en fara för människor eller andra djur samt hundar som genom det sammanhang de förekommer i, kan förmo- das komma att utgöra en fara. Straffrättsliga sanktionsmöjligheter mot den som bryter mot lagen saknas. Skälet till detta står att finna i regeringens och uppfattning att kriminalisering som en metod för att söka hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med för- siktighet. Överträdelser av märknings- och registreringslagen ansågs mot den bakgrunden inte vara av den arten att de motiverade en kriminalisering (Ds 1999:74 och prop. 1999/2000:76). Däremot får polismyndigheten meddela de förelägganden som behövs för att lagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Förordningen (2002:7) om märkning och registrering av hundar innehåller bland annat bestämmelser om hur och när hundägare skall låta märka och registrera sina hundar, samt om vilka uppgifter som skall registreras om hunden och hundägaren. Vidare bemyn- digas att överlåta driften av registret till annan myndighet eller organisation. Registret finansieras med avgifter från hundägarna. Enligt Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 2002:6) om märkning och re- gistrering av hundar skall hundägaren betala för registre- ringen. En registrering som avser ägarbyte kostar . Det ansvar har för hund- och ägarregistret, kommer att överföras till den nya Djurskydds- myndigheten. 2 Diarienummer POL-005-2481/01. I har det , förutom straffbestämmelser för djurplågeri, funnits en särskild djurskyddslagstiftning. Djurskydds- lagen (1988:534) trädde i kraft och har ändrats och kompletterats ett antal gånger. Det finns en viktig principiell skillnad, som har betydelse för till- lämpningen, mellan och djurskyddslagens bestäm- melser om djurplågeri respektive djurskydd. För att kunna döma någon för djurplågeri krävs att man kan bevisa dels att den åtalade haft uppsåt eller visat grov oaktsamhet, dels att djuret lidit som en följd av detta. För att kunna döma någon enligt djurskyddslagen eller dess följdbestämmelser behöver det inte bevisas att djuret lidit, dessutom räcker det att den som utfört handlingen varit oaktsam. utövar den centrala tillsynen över att djurskydds- lagen, -förordningen (1988:539) och föreskrifter på området följs. Länsstyrelserna har ett regionalt tillsynsansvar och de kommunala nämnderna inom miljö- och hälsoskyddsområdet ansvarar lokalt. De senare har skyldighet att ta upp anmälan om att djur hålls på ett felaktigt sätt och att utreda detta. Tillsynsmyndig- het har rätt till tillträde till områden där djur hålls. Polismyndig- heten skall på begäran lämna den hjälp som behövs vid tillsynen. Enligt 2 § djurskyddslagen skall alla djur som hålls i fångenskap behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom. Detta innebär bland annat, enligt 3 och 5 §§, att de skall ges tillräckligt med foder, vatten och tillsyn och att de inte får överansträngas eller agas. 4 § meddelar att djur skall hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa och ger dem möjlighet att bete sig naturligt. Enligt djurskyddslagens 16 § krävs tillstånd för den som yrkes- mässigt eller i större omfattning föder upp eller säljer hundar. Vid tillståndsprövningen, som sker av de kommunala nämnder som full- gör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet, skall särskild hänsyn tas till att den sökande kan anses lämplig att bedriva verksamheten och att de anläggningar i vilka verksamheten skall bedrivas är lämpliga från djurskyddssynpunkt. kommer denna paragraf att ändras så att även den som håller eller upplåter hundar omfattas av tillståndskravet. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, kommer att få meddela föreskrifter om undantag från krav på tillstånd. Skälet till föränd- ringen är enligt propositionen (prop. 2001/02:93) bland annat att den som hyr ut vakthundar inte omfattas av 16 § med dess nuvarande lydelse. finns följande bestämmelse i 19 § djur- skyddsförordningen (före 19 a §): Det är förbjudet att inneha eller genom avel frambringa hundar som 1.har extremt stor kamplust 2.blir lätt retade och biter 3.bara med svårighet kan förmås avbryta ett angrepp och 4.har en benägenhet att rikta sitt kampintresse mot människor eller andra hundar Fram tilläts inte import av pitbullterrier (eller shar-pei eller varghybrid) till . Importen förhindrades genom att Jord- bruksverket med stöd av veterinära införselkungörelsen nekade in- förseltillstånd. Detta förbud gick inte att behålla i och med inträde i EU. I stället infördes en ny paragraf, 19 a §, i djurskyddsförordningen. Denna bestämmelse var utformad på samma sätt som den nu gällande 19 §, med den skillnaden att den första delen löd Det är förbjudet att inneha eller genom avel frambringa hundar, så kallade pitbullterrier, som Det fastslogs även att den som vid förordningens ikraftträdande innehar hund som avses i 19 a § får behålla hunden under förutsättning att den på offentlig plats hålls kopplad och är försedd med munkorg. I övrigt var alltså hundar med dessa egenskaper förbjudna. Syftet med införandet av 19 a § var alltså att förhindra problem med de så kallade pitbullterrier som (förutom att vara pitbull) besatt samtliga dessa egenskaper. Skälet till förändringen var att man menade att det visat sig att även individer ur andra raser kunde besitta de uppräknade egenskaperna och därmed utgöra en fara. I samband med förändringen bestämdes även att Den som vid denna förordnings ikraftträdande innehar annan hund som avses i 19 a § än så kallad pitbullterrier får behålla hunden under förutsättning att den på offentlig plats hålls kopplad och är försedd med munkorg. I 1 kap. 4 § föreskrifter om sällskapsdjur3, med- delas att det är förbjudet att hålla, sälja eller förmedla rovdjur för sällskap eller hobby. Som rovdjur bedöms avkomma i första till fjärde generation efter korsning mellan tamhund och vilt hunddjur, till exempel varg. 3 Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1999:110) om villkor för hållande, uppfödning och försäljning m.m. av djur avsedda för sällskap och hobby. med sådan inriktning som kan medföra lidande för djuren eller påverka djurens naturliga beteenden är förbjuden enligt 29 § djurskyddsförordningen. I 2 § jordbruksverkets föreskrifter om hundavel4 preciseras detta: De djur som nedärver missbildningar, eller andra egenskaper som med- för lidande för avkomman eller negativt påverkar avkommans naturliga funktioner, får inte användas i avel. Ett djur får inte heller användas i avel om det nedärver disposition för hög frekvens allvarliga sjukdomsfall eller förlossningssvårigheter eller om det saknar förmåga att föröka sig på ett naturligt sätt. För den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot djurskydds- lagen, -förordningen eller -föreskrifterna kan böter eller fängelse i högst utdömas. skall enligt djurskyddslagen meddela förbud att ha hand om djur eller förbud att ha ett visst slags djur bland annat för den som allvarligt försummat tillsynen av ett djur, misshandlat djur eller dömts för djurplågeri. För den som bryter mot ett sådant förbud kan böter eller fängelse i högst utdömas. Dessutom skall djuren omhändertas genom polismyndig- hetens försorg. Även för ett djur som är utsatt för lidande och vars ägare är okänd eller inte kan anträffas skall beslutas om omhänder- tagande. kostnader i samband med omhänder- tagandet får förskotteras av allmänna medel, men skall slutligt be- talas av den som åtgärden riktats mot om det inte finns särskilda skäl till annat. Om polismyndigheten säljer omhändertagna djur får den kostnad som skall betalas av ägaren tas ur köpeskillingen. Om någon annan myndighet än beslutar om omhänder- tagande, skall beslutet underställas som avgör om det skall fortsätta att gälla. fastställer sedan om hunden skall säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas. Det ansvar har för djurskydd när det gäller hundar, kommer att överföras till den nya Djur- skyddsmyndigheten. 4 Statens jordbruksverks föreskrifter (SJVFS 1999:111) om uppfödning, försäljning och för- av hundar samt om förvaringsutrymmen för och avel med hundar och katter. Enligt allemansrätten är det som grundprincip tillåtet att ha hund med sig ute i naturen. Undantag från denna rätt framgår av ett antal lagar, förordningar och föreskrifter. I jaktlagen (1987:259) finns, förutom regler som berör använd- ningen av jakthundar, ett avsnitt som gäller alla hundar. Jaktlagens 6 § meddelar att: – skall hundar hållas under sådan tillsyn att de hindras från att löpa lösa i marker där det finns vilt. av året skall hundar hållas under sådan tillsyn att de hindras från att driva eller förfölja vilt, när de inte används vid jakt. Den som med uppsåt eller av grov oaktsamhet bryter mot denna bestämmelse döms till böter. Undantag från bestämmelsen i första meningen kan göras beträffande jakthundsträning. Undantagna från andra meningen är hundar när de används vid jakt. Med formule- ringen om att hundar skall hindras att löpa lösa, förstås att föraren skall ha hunden under fullständig kontroll. För de flesta hundar innebär detta med andra ord att de måste hållas kopplade. Enligt 18 § jaktförordningen (1987:905) får med- ge ytterligare undantag från bestämmelserna i 6 § jaktlagen. Enligt 32 § jaktföreskrifter5, är det även tillåtet att använda lös hund till att valla tamdjur, under förutsätt- ning att hunden är lämpad för ändamålet. Vidare har Naturvårds- verket meddelad dispens för bland annat olika hundföreningar, polisen och att bedriva viss hundträning med lös hund. får, enligt förordningen, under vissa omständig- heter meddela föreskrifter om att hundar skall hållas kopplade eller att de skall hållas under sådan tillsyn att de hindras från att löpa lösa också än –. Till exempel har koppeltvång meddelats för stora delar av . 5 föreskrifter och allmänna råd (NFS 2002:18) om jakt och statens vilt. 93 § rennäringslagen (1971:437) har följande lydelse: När renar befinner sig inom betesområde där renskötsel då är tillåten, skall hund i trakten som ej används i renskötseln hållas i band eller instängd, om ej medger annat. Detsamma gäller när renar flyttas, såvida hundens ägare i förväg meddelats om tiden för flytt- ningen. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot detta döms till böter. Den som äger eller vårdar ren får döda en hund som befinner sig inom renskötselområde enligt ovan, under förutsättning att hunden jagar eller ofredar ren samt att hunden inte låter sig fångas in. I finns ett antal bestämmelser som har betydelse i de fall då hundar figurerar i brottsliga sammanhang. Det kan handla om hundar som används som hjälpmedel vid brott, till exempel vållande till kroppsskada, misshandel eller olaga hot, men även om hundar som utsätts för djurplågeri. Polisen har skyldighet att ta upp anmälan och utreda brottsbalksbrott. I finns även bestämmelser om nöd och nödvärn. Dessa bestämmelser reglerar under vilka förutsättningar och i vilken omfattning man har rätt att använda sig av våld för att freda till exempel sig själv eller sin hund mot ett hundangrepp. bestämmelser om skadegörelse har betydelse i de fall någon skadar eller dödar en annans hund utan att ha rätt till det. Den som hittar en borttappad hund skall, om inte ägaren är känd, enligt lag (1938:121) om hittegods (hittegodslagen) anmäla fyndet hos polismyndigheten. (Det finns ett antal fall då en upp- hittad hund omfattas av annan lagstiftning. Se närmare beskrivning under rubriken hund i avsnittet Tillämpning av svenska bestämmelser.) Polisen är sedan, om upphittaren så önskar, i prin- cip skyldig att ta hand om hunden eller i efter det att ägaren underrättats. Om polisens kostnader i samband med förvaring av hunden är höga i relation till hundens värde, har polisen dock rätt att sälja den innan förflutit. För att få tillbaka hunden skall ägaren betala de skäliga kostnader som upp- hittaren och polismyndigheten haft, samt hittelön till upphittaren. Om ägaren inte löser ut hunden inom angivna tidsramar tillfaller hunden upphittaren om denne betalar polisens kostnader för hunden. Om inte upphittaren vill ha hunden tillfaller den staten som, enligt lag (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hitte- gods m.m., skall sälja den. Om hunden inte kan säljas får den avlivas. Med stöd av 9 kap. (1998:808) har i 36 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd meddelats att Husdjur och andra djur som hålls i fångenskap skall förvaras och skötas så att olägenheter för människors hälsa inte uppkommer. Den som med uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot denna förord- ning döms till böter eller fängelse . I de flesta nationalparker och naturreservat råder koppeltvång eller, i vissa fall, totalt hundförbud. Sådana föreskrifter meddelas för nationalparker av och för naturreservat av länsstyrelserna, i bägge fallen med stöd av 7 kap. . Artskyddsförordningen (1998:179) har meddelats med stöd av 8 kap. . I 11 § artskyddsförordningen står att När hund utbjuds till försäljning eller annan överlåtelse är det inte tillåtet att använda beteckningen varghybrid eller på annat sätt ange att hunden har särskilt nära släktskap med en varg eller har rovdjursliknande beteende eller utseende. Med stöd i livsmedelsförordningen (1971:807) har meddelat föreskrifter6 som säger att hundar inte får befinna sig i livsmedelslokal. Vissa undantag kan medges, till exempel för ledar- hund i serveringslokal. 6 föreskrifter (SLVFS 1996:6) och allmänna råd om livsmedelslokaler I många kommuner regleras hundhållningen på olika sätt. Vanligast är föreskrifter om koppeltvång och/eller hundförbud på vissa platser. Dessa föreskrifter är utfärdade med stöd av ordningslagen (1993:1617) och -förordningen.7 Enligt samma lag bestraffas överträdelse av föreskrift med penningböter. Detta innebär att en polis som ser en överträdelse kan utfärda ordningsbot direkt på platsen. Bötesbelop- pet är . Om hundägaren vägrar skriva under ord- ningsboten kan ärendet överlämnas till åklagare. Flera kommuner har beslutat införa föreskrifter om förbud mot vissa raser eller mot hundar med vissa egenskaper. Dessa beslut har i samtliga fall upphävts av . och kommuner införde förbud mot innehav av hundar som hade en eller flera av egenskaperna som räknas upp i 19 § djurskydds- förordningen. I bägge fallen ansåg att så kallade kamp- hundar lagstiftningsmässigt behandlats som en djurskyddsfråga, och att det saknas nödvändigt bemyndigande i djurskyddslagen för en kommun att besluta om föreskrifter på detta område. överklagade detta beslut till i tur och ordning länsrätten och kammarrätten, vilka bägge avslog överklagandet. Regerings- rätten medgav, efter ytterligare överklagande, inte prövningstillstånd. kommun försökte att med stöd av ordningslagen införa koppeltvång på vissa platser för hundar av vissa raser och för hundar med vissa egenskaper. Även detta avslogs av . kommun beslutade vid samma tillfälle att så kallade kamp- hundar inte är sällskapsdjur och att, med stöd av 39 § förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd, inte tillåta innehav av hundar med kamphundsegenskaper i kommunen utan särskilt tillstånd. Detta beslut överklagades till länsrätten där det upphävdes. Länsrätten konstaterade att kommunen överskridit sin befogenhet då de gjort en generell tolkning av en författnings- bestämmelse. kommun överklagade länsrättens beslut till kammarrätten som dock inte medgav prövningstillstånd. 7 Förordningen (1993:1632) med bemyndigande för kommuner och länsstyrelser att meddela lokala föreskrifter enligt ordningslagen. De olika hundorganisationerna har en rad regler som medlemmarna måste följa. Svenska () är största hund- organisation. I första paragrafen i slås fast att organi- sationens mål bland annat är att främja avel av mentalt och fysiskt sunda hundar. Med stöd i stadgarna finns i bestämmelser om hur avel skall bedrivas. Bland annat får inte en hund som uppvisar överdrivna rädslereaktioner eller aggressivt beteende i oprovocerade eller för hunden vardagliga situa- tioner användas i avel. Enligt en regel måste samtliga avelsdjur av bruksras ha känd mental status för att avkomman skall få registreras. Till bruksraserna hör bland andra , , boxer, och rottweiler. I 14 § redogörs för klubbens disciplinnämnds sanktionsmöjligheter mot medlem som handlar i strid mot stadgarna. Sådan medlem kan tilldelas varning alternativt varning i kombination med registreringsförbud och/eller tävlingsförbud eller uteslutas ur SKK. Svenska (), som är en organisation inom SKK, bestämde att det skall krävas licens för föraren samt att hunden skall ha godkänd mental status för att ekipaget skall få tävla i bruksgrenen skydds- arbete i SBK:s regi. Vidare skall berörda figuranter ha genomgått av SBK godkänd figurantutbildning. Svenska () har en motsvarande verksamhet som SKK, dock med betydligt färre med- lemmar. SHK:s interna regler motsvarar i stor utsträckning SKK:s; man har bestämmelser för hur avel får bedrivas, krav på hur försälj- ning av valpar får gå till, krav på auktorisation av funktionärer i samband med skyddstävlingar med mera. Tillsynen i de olika hundorganisationerna av hur reglerna efter- levs har både likheter och olikheter. Tävlingsverksamheten inom både SKK och SHK kontrolleras av utbildade förtroendevalda i respektive organisation. Vid vissa evenemang engageras även veteri- närer, främst för att kontrollera smitt- och djurskydd. Kontrollen av hundkennlar genomförs inom SKK av omkring 100 utbildade kennel- konsulenter som tillhör organisationen. Dessa gör cirka 1 500 besök på hundkennlar. Vid problemfall sker arbetet i samråd med de kommunala eller regionala tillsynsmyndigheterna på djurskydds- området. Inom SHK sker kontrollen i huvudsak genom kommu- nala myndigheter. Utanför ovan nämnda organisationer finns två större hundsport- verksamheter som bedrivs utifrån egna regelverk. (), som är ett specialförbund inom , bedriver en betydande tävlingsverksamhet med hund som drar pulka eller skidåkare. Svenska Hundkapplöpnings- sportens () bedriver all hundkapplöpning på rundbana i . SHCF har ett avtal med om att genomföra de svenska hundkapplöpningslopp som bedriver totalisatorverksamhet på. SHCF:s interna regler föreskriver bland annat att antalet hundar per licensierad per- son är begränsat, att en kapplöpningshund inte får avlivas annat än av veterinärmedicinska skäl , att försvunnen eller överlåten hund skall rapporteras och att senast licensierad person hålls ansvarig för vad hunden råkar ut för samt att uppfödning måste föranmälas. För både draghundsverksamhet och hundkapplöpning kräver föreskrifter att arrangerande klubb under tävlingarna har en av anställd banveterinär närva- rande. har SKK, SDF och SHCF ett samarbete för att be- kämpa dopning i de olika tävlingssporterna. genomförs bland annat 200 dopingtester på hundar som analyseras vid i . Förutom de hundföreningar som nämnts finns det ett antal mindre hundföreningar som verkar självständigt utanför dessa. Klubbarna kan vara organiserade utifrån ett lokalt intresse, före- träda blandrashundar eller en viss ras men ha andra avelsmål än en annan organiserande rasklubb, med mera. Flera bostadsföretag har infört klausuler i sina hyreskontrakt som förbjuder hyresgästerna att hålla farliga hundar eller kamphundar. Som exempel kan nämnas att den som vill hyra lägenhet av Botkyrkabyggen måste förbinda sig att icke inneha kamphund . Hos , kommunalt bostadsbolag i , får hyresgästen ej inneha eller hysa aggressiv hund eller så kallad kamphund eller annat aggressivt djur. Tillämpning av svenska bestämmelser I detta avsnitt beskrivs översiktligt vilka lagar och regler samhället och den enskilde i teorin har att stödja sig på i ett antal hundrela- terade problemsituationer. Dessutom ges i några fall kortfattade beskrivningar av hur hanteringen ser ut i praktiken. Om en hund biter en människa och uppsåt från ägaren saknas kan det handla om brott mot lagen om tillsyn över hundar och katter, vållande till kroppsskada eller brott mot 19 § djurskyddsförord- ningen. Om det är fråga om en bitsk hund, det vill säga en hund som visat benägenhet att bitas och som är farligare än hundar i allmänhet, kan polisen omhänderta hunden enligt tillsyns- lagen och låta sälja eller avliva den. Förhör med hundägare, måls- ägare, grannar och så vidare kan ge viss information om huruvida hunden är bitsk eller inte. Även eventuella tidigare anmälningar och utfärdade föreskrifter om koppel- eller munkorgstvång enligt till- synslagen kan ge sådan information. Hundägaren döms till böter om han eller hon brustit i den tillsyn som krävs för bitsk hund eller inte följt föreskrifter. Om hunden inte är bitsk, men tillsynen eftersatts, kan polismyndigheten besluta om koppel- eller mun- korgstvång. Om det går att visa att hundägaren varit oaktsam och skadan inte är ringa kan, oavsett om hunden är bitsk eller inte, ägaren dömas för vållande till kroppsskada enligt 3 kap. 8 § brotts- balken till böter eller fängelse . Hunden kan tas i beslag såsom hjälpmedel vid brott enligt 36 kap. 2 § . Om brottet är grovt döms till fängelse i högst .