sou · GRB3127d10 · 2004-01-01 00:00:00 — En större andel flickor () än pojkar () använder fritiden till olika slags föreningsaktiviteter. Om vi också räknar in umgänge med kamrater, har av pojkarna hemmet som fritidsarena jämfört bland flickorna. Inga större skillnader mellan de nordiska länderna kunde noteras. Aktiviteter framför dataskärmen förklarar till stor del dessa könsskillnader. av pojkarna, jämfört av flickorna säger att de tillbringar mycket tid vid sina dataskärmar. av pojkarna mot av flickorna räknar sig till gruppen mycket intresserade av datorer och dataaktiviteter. Så mycket som av pojkarna mot av flickorna har datorer på sina egna rum. Köns- fördelningen är tydlig vad gäller datorer vilket inte i lika hög grad gäller TV. av pojkarna, jämfört av flickorna har TV på sitt rum. Pojkarna uppger i något högre utsträckning än flickorna att de tittar mycket på TV. Undersökningen visar att hemmet är den absolut vanligaste fritidsarenan även (Aagre m.fl. s. 85). Skillnaden mellan könen kvarstår. Pojkarna är något mer hemorienterade än flickorna. Det vanligaste sättet att tillbringa helgen på är att vara tillsammans med sina kamrater hemma hos dem. En tredjedel av de intervjuade har detta som första val när de ombads rangordna de tre viktigaste platserna för fritidsaktiviteter . Den näst vanligaste aktiviteten var – något överraskande – hemma med familjen, vilket en femtedel uppgav som förstaval. Att vistas ute på gator och torg är fortfarande något vanligare bland pojkarna medan flickorna i något större utsträckning än pojkarna går på privata fester. Att uppsöka uteställen som ungdomskafé, diskotek etc. är lika vanligt bland pojkar och flickor. Med ledning av ungdomarnas svar på frågorna om fritidsanvändning etc. skapade forskarna fyra olika kategorier som belyser de ungas rumsliga orientering(Aagre m.fl. s.86). Observera att dessa kategorier bör betraktas som typfall och därför inte går att applicera på enskilda individer. Kategorin hemmaorienterade utgörs av de ungdomar som huvudsakligen tillbringar sin fritid hemma för sig själva eller tillsammans med familjen. Drygt en tredjedel av de intervjuade kan räknas till denna kategori. Pojkarna är klart överrepresenterade liksom de skolduktiga. De hemmaorienterade ungdomarna förekommer också oftare bland dem som bor utanför storstäderna. De är lokalt orienterade, bildar i regel inte några gäng och är klart mera upptagna av bokläsning än övriga. Nästa kategori utgörs av de kamratorienterade ungdomarna, dvs de som svarat att de tillbringar större delen av sin fritid tillsammans med sina kamrater antingen i det egna hemmet eller hemma hos någon av sina kamrater. En tredjedel av ungdomarna räknades till denna kategori. De sysslar också med datorer i högre utsträckning än andra. De kamratorienterade ungdomarna är, liksom de hemma- orienterade, rumsligt orienterade mot hemmet och den lokala miljön med hög grad av vuxenkontroll, men de skiljer sig dock från de senare främst genom att de tillbringar merparten av tiden med kamrater snarare än med föräldrar och syskon. Här finns inga skillnader mellan pojkar och flickor. Till den tredje kategorin, föreningsorienterade räknas de som till- bringar större delen av sin skollediga tid i någon form av förening eller annan organiserad verksamhet. Kategorin omfattar närmare en fjärdedel av ungdomarna. Rumsligt befinner sig dessa ungdomar i halvoffentliga till offentliga miljöer med relativt låg grad av vuxenkontroll. Denna grupp utgörs i högre grad av flickor än av pojkar. De har ungefär samma intresse för böcker och data som övriga, men lever ett ganska inrutat och schemalagt liv, där fritiden organiseras ungefär på samma sätt som skolan. Till skillnad från de båda andra grupperna är de inte särskilt lokalt orienterade, utan tillbringar en stor del av sin fritid utanför det egna bostadsområdet, tillsammans med kamrater på träning eller på resa med sin förening. De är med andra ord mera omvärldsorienterade och lär sig tidigt att utnyttja de rum och platser de besöker. Den fjärde och minsta kategorin () utgörs av de utetorienterade ungdomarna. Hit räknas de som tillbringar sin huvudsakliga fritid utomhus på gator, torg och bostadsgårdar eller inomhus i offentliga lokaler och fritidsklubbar tillsammans med kamraterna. Rumsligt är de lokalt orienterade och har en tydlig orientering bort från det privata ut mot offentliga miljöer med låg grad av vuxenkontroll. Denna kategori bildar gäng, och är något mindre intresserade av böcker och data än övriga. Kamratumgänget är det viktigaste och de lär sig tidigt att ta den lokala miljön i anspråk. Könsfördelningen är relativt jämn. Musikintresset är större än bland övriga. Lägger ner mycket tid på utseendet och är något mindre intresserade av sitt eget rum än övriga. Sammanfattningsvis pekar resultaten från denna undersökning mot att pojkarna är något mer rumsligt orienterade mot hemmet och de vuxenkontrollerade miljöerna, medan flickorna i större utsträckning nyttjar offentliga, vuxenfria miljöer där föreningsliv och aktiviteter utanför hemmet är betydelsefulla. Mycket tyder alltså på att fritiden inte bara ökar i betydelse utan också att allt fler fritidsaktiviteter överhuvudtaget äger rum i hemmet – en tendens som kan relateras till den ökande individualiseringen (1998). Tomlinson (1990) nämner att 1987 ägde av alla fritidsaktiviteter rum i hemmet. Dock handlar det om stora variationer mellan olika grupper i samhället. Trots att ungdomar tillhör de som tillbringar minst tid i hemmet visar en svensk under- sökning (Gahlin 1984) att ungdomar 15–i genomsnitt till- bringar i hemmet, varav består av sömn. Fritiden och de ungas vardagsliv kan gestaltas, orienteras och formas på många olika sätt. En del ungdomar är orienterade mot hemmet och den privata sfären, andra mot lokaler och platser i offentliga miljöer medan åter andra är mer inriktade mot organiserad verksamhet i föreningar och klubbar utanför hemmet. En del forskare talar om en radikal förändring och menar att fritiden i framtiden kommer att få allt större betydelse som investering i vuxenlivet (se t.ex. 1998, 1999). Detta kommer också att leda till en ökad differentiering och uppdelning av ungdomar som har, respektive inte har förmåga och resurser att utnyttja sin fritid på ett rationellt sätt, dvs. på ett sätt som främjar deras ställning på arbetsmarknaden (1998, s 95). Ungdomars meningsskapande kan med Giddens (1991) terminologi beskrivas som en form av etablerad praktik. Kulturella handlingar och fritidspraktiker kan användas för att strukturera vardagslivet och därmed ge möjlighet att omvärdera och hantera det. Medier och populärkultur får en allt viktigare funktion i de enskilda ungdomarnas meningssökande. Fritiden har utvecklats till en social scen som bidrar till att både förena och hålla isär olika sfärer i livet – offentliga och privata. Mycket tyder på att fritiden, och kanske speciellt den del som är förlagd till hemmet, har fått en allt större betydelse för de ungas identitetsarbete. Valet av fritid berättar i flera avseenden om våra levnadsvillkor och vilka vi är. Ungdomars identitetsprocesser är kulturella. De har tillgång till mängder av kulturellt material vilket dock inte lever sitt eget liv utan är kopplat till sociala strukturer, kön och etnicitet. Kulturella tillhörigheter är därför inte bara uttryck för en viss stil eller smak, utan dessa är intimt förbundna med sociala positioner och hierarkier (1998). Identitet måste praktiseras, utprövas och förkroppsligas. Den måste med andra ord gestaltas materiellt och aktivt. Det innebär att identitetsprocesser också är rumsliga. De måste ta plats någonstans (Hetherington 1998 s. 17–18). Ofta sker det, såsom beskrivits i detta avsnitt, genom ett sofistikerat system av kombinationer av rörelser och ianspråktagande av olika slags privata och offentliga rum. Dessa rörelser och detta rums- skapande ser olika ut för olika ungdomskategorier (2002). Det som är betydelsefullt är att de offentliga rummen, speciellt för de uteorienterade ungdomarna, ofta förknippas med kulturella smaker och uttryck vilket innebär att blotta närvaron i ett sådant rum får en identitetsproducerande funktion. För de uteorienterade och de kamratorienterade ungdomarna, speciellt i småorter och på landsbygden, innebär kamratintegrationen en betydelse som inte sällan står i konfliktförhållande till samhällsintegrationen, vilken för denna kategori ungdomar ofta förknippas med blockeringar, hinder och leda. För andra ungdomsgrupper betraktas samhälls- integrationen mer som en möjlighet att förverkliga det riktiga livet, snarare än som ett hinder för det. I det förra fallet kopplas identiteten till ett kollektiv med kamraterna i det offentliga rummet; i det senare fallet till en framtida yrkes- och vuxenroll varhelst den kan förverkligas (Lieberg 2000). Tillvaron som ung tonåring, oavsett om man är pojke eller flicka, är att vara maktlös med begräsade möjligheter att själv påverka sitt liv. Det är inte bara föräldrarna som har makt och inflytande. Även institutioner som skola och fritidsorganisationer, samt stat och marknad griper in i de ungas vardagsliv. Eftersom rätten till egna rum i princip saknas – den tid då behovet av sådana rum egentligen är som störst – måste de unga själva upprätta platser och rum där de kan råda över sina egna liv. Sökandet efter platser och rum där man som tonåring får råda över sig själv, där man får vistas tillsammans med jämnåriga utan inblandning av vare sig föräldrar eller representanter för myndigheter och organisationer, är därför ett av de mest utmärkande dragen . Pojkarna har traditionellt upprättat sina frirum på offentliga platser, medan flickorna har sökt dem i det privata hemmet. Detta mönster håller på att lösas upp. Dataintresserade pojkar tillbringar merparten av sin fritid i hemmet framför datorn och flickorna söker sig alltmer ut i föreningsliv och offentliga miljöer. Men pojkar och flickor använder tonårsrummet på olika och könsspecifika sätt: Dataintres- serade pojkar stannar inte hemma för relationsarbete, utan för teknikintresse. Flickorna söker sig inte ut i föreningar och offentliga rum för att ingå i hierarkiska könshomogena gäng, utan använder dem snarare som arena för relationarbete i könsblandade grupper. Det förefaller som om trenden mot en alltmer organiserad fritid håller på att luckras upp. Det är inte längre självklart att de unga söker sig till av vuxna tillrättalagda miljöer och aktiviteter. Istället verkar det som om individen i större utsträckning söker sig till de aktiviteter och organisationsformer som för tillfället bäst överens- stämmer med dennes personliga syften, behov och intressen. Man kan därför tala om en privatisering av fritiden, dvs. en rörelse från en offentligt arrangerad fritid mot en privat anordnad fritid. Inte minst förstärks en sådan bild av fritidens utveckling , av den rika tillgången på medie- och datautrustning och musikanlägg- ningar som gör det attraktivt för ungdomar att spendera en stor del av sin fritid i hemmiljön. Denna genomgång av forskningen visar att ungdomstiden är en brytningstid och övergående livsfas som innebär samspel med för- hållanden på både mikro- och makronivå. Att bli vuxen innebär således att genomgå olika roller och successivt integreras i sam- hället. Den individuella övergången utgör en process av både inordning och utanförställning i förhållande till samhället i stort. I denna process är identitetsarbetet en viktig del och handlar om hur individen utvecklar en uppfattning om sig själv i det sociala och kulturella sammanhanget. Parallellt med den individuella över- gången återfinns en samhällelig utveckling som justerar och tvingar fram nya perspektiv och förhållningssätt till verkligheten. Detta innebär att såväl form som innehåll i vuxenblivandet kan ses som två med varandra nära förbundna aspekter. Formen är en serie sammanhängande och socialt förmedlade nyckelövergångar, t.ex. att börja respektive sluta skolan, att skaffa arbete, bostad och kanske bilda familj. Innehållet motsvaras närmast av på vilket sätt nyckelövergångarna gestaltas, t.ex. vilken typ av arbete individen får, var man växer upp och senare väljer att bo och om/hur man väljer att leva i ett parförhållande. Vuxenblivandet kan inte förstås utan ett både kort- och långsiktigt perspektiv på förändring. En förståelse av identitetsutvecklingen, socialisation och integrering i vuxenlivet förutsätter en relation till långsiktig social utveckling, till moderniseringsprocessen och till historiska förhållanden som lett fram till nuläget. Den typ av platser och rum som de unga söker sig till går naturligtvis inte att planera. De måste formas och utvecklas av ung- domarna själva. Ur de ungas perspektiv är staden redan felplanerad. Den är ofta alldeles för tillrättalagd och färdigplanerad. En lekplats med gungor, klätterställningar och sandlåda säger inte bara var barnen ska leka utan också vad och hur de ska leka. Vad vuxenvärlden kan göra är att utveckla förhållningssätt som säkerställer de ungas rätt till tid och plats för kreativ lek och samvaro, integrerat i samhällets övriga aktiviteter och stadsplanering. Kanske handlar det om att försöka undvika för mycket planering, att lämna vissa platser och sammanhang orörda. Att undvika ensidighet och förutsägbarhet och istället eftersträva mångtydighet och oklarhet i rummets utformning. Planering går då snarare ut på att skapa förutsättningar för att varje plats, oavsett om det är en stadsdel eller bara en del av en park, ska ge möjlighet för såväl back stage som on stage Stadens olika rum och platser blir till scener där ett identitetsarbete kan försiggå som en del i den läroprocess som går ut på att de unga successivt skall integreras i vuxenvärlden. Genom att växla mellan back stage och on stage, mellan centrum och periferi och mellan rollen som publik och aktör, utvecklar de unga föreställningen om sig själva, både som grupp och som enskilda individer. Att hitta platser och rum för denna process blir särskilt viktigt i tider då identiteten och självbilden måste skapas av ung- domarna själva. Framtiden är inte längre given eller ens förutsägbar, den måste skapas av ungdomarna själva. Aagre,W; de , A; , C; Lieberg, M och S. , (2002): Nordiska tonårsrum. Vardagsliv och samhälle i det moderna. (1986): Kvindeværd. : Rubikon , B. (2001): Rädslans rum. projekt om kvinnors vistelse i trafikrummet. , B (2002): Öppna rum. Om ungdomarna staden och det Ariès, P. (1982): Barndomens historia. , H och P. (1996): Epokskifte. förtryckets nya ansikten. (red). (1999): Fritidskulturer. (2003): Lots i moderna farvatten. En studie av det lokala fri- tidsarbetets betydelse för ungas socialisation. Pågånde avhandlings- arbete vid , . (1995): Socialisation och tillblivelse – ett kultur- sociologiskt perspektiv, i (red): Fritid på tvären. (1998): Den moderna ungdomspolitiken och ungdomen fritidskulturer. I O. (red. ): Fritid i ny tid. : Sober Förlag. (1979/1984): Distinction. A social Critique of the Judgement of Taste. (1992): Ungdomen är bara ett ord, i Kultur och kritik. (2000): Ungdomar är också medborgare. Om barns och ungdomars inflytande i planeringen. (1980): The Sociology of Youth Cultures: Sex and drugs and rock´n´roll. (1972): Subcultural Conflict and Working Class Community. I Working Papers in Cultural Studies, nr 2. (1991): The Children of the Poor. Representations of Childhood since the Seventeeth Century. Feuer, L. (1969): The Conflict of Generations. Fornäs, J. (1995): Cultural Theory and late modernity. Gahlin, A. (1984): Barn och ungdomar. : Publik– och programforskningsavdelningen, . Ganetz, H. (1992): Butiken ,hemmet och kvinnligheten som maskerad. Drivkrakter och platser för kvinnligt stilskapande, i Fornäs m fl (red): Unga stilar och uttrycksformer. /: Symposion. Giddens, A. (1991): Modernity and Self-Identity. (1981): Youth and History. Tradition and change in European age relations 1770 to present. : Academic Press. Hetherington, K (1998): Expressions of identity; Space, Performance and Politics. Lieberg, M. (1992): Att ta staden i besittning. Om ungas rum och rörelser i offentlig miljö. Lieberg, M. (1998): Ungas rum och rörelser i stadens periferi. Nordisk Arkitekturforskning, vol. 11, No 3, s.21–35. Lieberg, M. (2000): Ungdom i småort. Om ungdom identitet och lokala livsformer. , K (1952): Problems of Generations, i Essays on the Sociology of Knowledge. Mitterauer, M. (1988) Ungdomstidens sociala historia , : Röda Bokförlaget. Musgrove, F. (1964): Youth and Social Order. : Routledge and . (1985): Att forske i ungdom. En socialpsykologisk essay. , S och A. de (2002): Tonårsrummets teori, i Aagre et al Nordiska tonårsrum. Vardagsliv och samhälle i det moderna. (1998): Fritid i skilda världar. : Ungdoms- styrelsen. , H B och M. , (1991): Historien om pojkar och flickor. Könssocialisation i ett utvecklingspsykologiskt perspektiv. , L B (1997): Bilden av den hotfulla ungdomen. Värpinge: Ord & Text. , O. (1996): Ungdomskulturen och de andra. SOU 1994:77 Tillvarons trösklar. Betänkande av Generationsutred- ningen. SOU 1996:111 Bevakad övergång. Åldersgränser för unga upp till . Rapport från åldersgränsutredningen. Stafseng, O. (1981): Ungdom som historisk og allment fenomen. : Sosiologi , 3–4/1981. Tomlinson, A. (red) (1990): Consumtion, Identity and Style. /: Routledge. (1996): Ungdom i gränsland. , P (1976/83): Fostran till lönearbete. : Röda bokförlaget. Ziehe, T. (1986): Ny ungdom. Om ovanliga läroprocesser. Ziehe, T. (1989): Kulturanalyser. Ungdom, utbildning, modernitet. (1996): Svensk ungdomsforskning – inriktning, organisation och finansiering. (2000): Ny tid, nya tankar? Ungdomars värderingar och framtidstro. (2002): Splittrad ungdomsforskning: Dagens ungdomar är både äldre och yngre. i B, (red): Ungdomsforskning – skilda världar och värderingar. : för arbetsliv och socialvetekap. Ett nytt paradigm i synen på barn och barndom Innebörd, genomslag och konsekvenser i samhällsplaneringen Den nya barnforskningen................................................................... Barn om barndom i en modern förort ................................................ Paradigmets genomslag och konsekvenser........................................ fanns stor tilltro till expertkunskap och till rationella lösningar i samhällsplaneringen. Bland forskare och professionella fanns föreställningen att det skulle vara möjligt att fastställa barns behov på ett objektivt sätt en gång för alla. Att tillfråga barn föreföll otänkbart , då begreppet barnperspektiv började användas i vetenskapliga texter (Tiller 1991). har det successivt skett förändringar i synen på barn och barndom i forskningen, politiken och inom olika verksamheter som riktar sig till barn. Orsakerna kan sökas i de snabba samhällsförändringarna, erkän- nandet av barns rättigheter genom och i utveck- lingen av nya teorier om barndom, barns utveckling och socialisation. Barndomsforskare talar om ett paradigmskifte, vilket bland annat innebär att de, i betydligt större utsträckning än tidigare, vänder sig till barn som sakkunniga informanter i forskningen (Prout & 1990). Barndomen uppfattas inom den nya barn- forskningen inte bara som en livsfas utan som en social konstruktion, vars innebörd kontinuerligt förändras i relation till ekonomiska, kulturella och sociala förhållanden i samhället. Föränderligheten i samhället har fått konsekvenser för barns utvecklingsbetingelser och således även för deras utveckling, konstaterar (1999). Ett eget politikområde, barnpolitik, har formulerats (regeringens skrivelse 2001/02:166) och barn betraktas som en egen kategori i välfärdsforskningen. Barns välfärd definieras som deras förfogande över resurser, eller levnadsnivå inom olika områden, bl.a. bostad och närmiljö, trygghet och säkerhet, rekreation och kultur (SOU 2001:55). Metoder har börjat utvecklas för att öka barns och ungdomars delaktighet i samhällsplaneringen (2000). När vuxna börjar se på tillvaron ur barns synvinkel, och när ett rättighetstänkande i enlighet med ska börja praktiseras, öppnas nya perspektiv. På samma gång blir innebörden i begreppen barns behov och barnets bästa mera relativa och svårbestämbara . Det blir härmed inte lika enkelt, som i den rationalistiska diskursen, att fastställa vad som karaktäriserar en säker, trygg och utvecklande miljö för barn. Bland annat aktualiseras det spänningsförhållande som finns mellan synen på barn som objekt och aktörer, som föremål för vuxnas omsorg, fostran och beslut eller som medskapare och kompetenta subjekt. Nya teorier om samspelet barn – miljö och om den senmoderna barndomen är verktyg som kan hjälpa oss att förstå barns villkor i stadsmiljö med nya utgångspunkter. Kapitlet inleds med en kort historisk tillbakablick där jag ger exempel på vilka problem som fokuserats och vilka åtgärdsförslag som förespråkats vid några olika strategiskt valda tidpunkter . Därefter följer ett avsnitt där jag beskriver framväxten av och innehållet i det nya paradigmet i barnforskningen. Genom exempel från min egen forskning om och med barn i förortsmiljö ger jag en illustration till hur de nya teorierna har tillämpats i ett konkret forskningsprojekt.1 Jag ger därefter exempel på hur det nya paradigmet fått genomslag i olika sammanhang, bl.a i statistiken och . Avslutningsvis diskuterar jag innebörden i synen på barn som objekt och aktörer. Jag berör också några frågor av intresse för fortsatt forskning. En tillbakablick på utvecklingen visar att barn i hög grad stått i centrum för politiskt intresse, vetenskaplig kunskaps- utveckling och ideella och professionellas kamp och opinions- bildning. Många sakkunniga har fört en envis kamp för att nå ett allmänt erkännande av barns rätt till lek och egna fysiska utrym- men. Att tillgodose barns basbehov och att skydda barn mot all- varliga olyckor har varit viktiga hälso-, bostads- och socialpolitiska frågor . Faror och risker i barns miljö har förändrats över tiden och uppfattats på varierande sätt i skilda kontexter av olika aktörer och betraktare. Olika åtgärder har vidtagits för att komma till rätta med problemen, åtgärder som återspeglar olika synsätt på barn, barns behov och barnets bästa. Summariska nedslag vid några olika tidpunkter ger en bild av hur de för barnen tänkta perspektiven liksom innebörden i barnets bästa förändrats över tiden. Historiska beskrivningar av barns villkor i stadsmiljö börjar ofta vid . Befolkningsomflyttningen från land till stad skapade problem på stadens gator. Sträng disciplin, kontroll och regler tillämpades för att hålla efter de vanartiga barnen. Åtgärderna hade dubbla syften. 1 Texten bygger delvis på min doktorsavhandling i socialt arbete Stadsbarndom. Om barns vardag i en modern förort (1998). Avhandlingen har även getts ut i populär- version Låt oss vara med. Barn om barndom i en modern förort (1999). om att skydda barnen från faror, men också att skydda samhället mot de farliga barnen. En av de växande farorna på gatan var den ökande bilismen, som blev så pass omfattande att det fanns anledning att skydda och trafikundervisa barnen. Särskilda ordningsregler upprättades för hur barnen skulle uppföra sig på lekplatser och på gatan. Det fanns en tilltro till att det skulle vara möjligt att fostra och anpassa barn till trafikmiljön och de nya farorna och riskerna (1983). 1935 utkom med boken , där hon beskrev hur barns villkor förändrats med inflyttningen till städerna. Den nära kontakten med djur och natur, den naturliga kontakten med vuxna i det dagliga arbetet i lanthushåll och hemhantverk var exempel på viktiga värden som gått förlorade när barn tvingades bo i bostäder som lagts såsom fack bland andra fack i stenöknens bostadsstaplar. underströk att små barn passa inte i städerna och hela bostadsbyggandet måste underkastas en ny och frimodig prövning från familjesynpunkt. Hon förespråkade ideal som innefattades i funktionalismen och som kom att få stort inflytande på bostadsbyggandet i Kvarteren skulle grävas ur och öppnas för sol och vind.