sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Många ideal lever kvar , till exempel de att väcka intresse och att genom individuell fostran även fostra till samhällsmedborgare. Folkbildningen har till uppgift att leva med i det som händer och anpassa sig till omgivningen. Ett exempel på detta är folkbildning till de inkallade militärerna. I folkbildningstidskrifterna fortsatte man att betona vikten av att i folkbildningsarbetet utgå från det individuella och personliga för att vidga intresset för det allmänna, söka hjälpa varje människa att komma utanför sig själv, att uppleva de sociala sammanhangen (se exempelvis ABF: för , 1953:2). gällde således att samhällets förändring skulle ske genom individerna. ansågs folkbildningens roll vara att komplett- era den obligatoriska skolan, yrkesutbilda och vidareutbilda, orient- era individen i samhället och få henne att använda fritiden på ett vettigt sätt. En diskussion kring den så kallade begåvningsreserven spelade här en central roll. Vidare hade folkbildningen ansvar för de demokratiska uppgifterna, som den syftade till anpass- ning och samarbetsförmåga (Folkbildningsarbetet, 1959:1). Målet med all utbildning ansågs vara att försöka förändra människan mot ett ideal. Att ge henne en social attityd, samt att tillfredsställa olika gruppers behov (Folkbildningsarbetet 1959:3). Detta skulle enligt (1954) ske genom ökad politisk skolning genom föredrag och skrifter, samt politisk medborgarutbildning av med- lemmar. blir vuxenutbildning ett begrepp. (se exempel- vis Folkbildningsarbetet, 1959:1, Studiekontakt 1967:4) I Studie- kontakt kan man läsa att vuxenutbildningens organisation byggdes upp efter två huvudlinjer, lokal vuxenutbildning och riksrekryt- erande vuxenutbildning. Lokal vuxenutbildning motsvaras av högstadium, yrkesskolans kurser, fackskolans- och gymnasieskolans kurser. Kommuner är huvudmän för dessa. Den riksrekryterade yrkesutbildningen ger alla möjlighet att läsa ämnen Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter och ämneskombinationer, som inte erbjuds av den lokala vuxen- utbildningen. Man tänker sig att studieförbunden i första hand i allmänna ämnen skulle komma att anordna studiecirklar med vuxenutbildande syfte, eftersom inte den lokala vuxenutbildningen skulle komma att få anordna kurser i en del av dessa ämnen. Åter igen tycker jag mig se hur folkbildningen anpassar sig efter samhällsförändringarna. Vuxenutbildning är nytt och genast är folkbildningen med för att få sin del av kakan. Stormigt 70-tal (1972–1974) Jag uppfattar som en ganska stormig tid i Fokbild- ningssverige. I Fönstret, Tidsspegel och Impuls utbyts livliga debattinlägg rörande vad som anses vara folkbild- ningens mål och uppgifter och huruvida verksamheten är folk- bildning eller inte. Perioden präglas av ideologiska mål, snarare än pedagogiska. Här handlar det bland annat om huruvida folkbild- ningen är deltagarstyrd eller inte och om det fria och frivilliga folkbildningsarbetet är på väg att försvinna (Impuls, 1972, 1973, 1974). ökar folkbildningens konkurrens på vuxenutbild- ningsmarknaden. Perioden kan anses som präglad av såväl självutveckling som samverkan. I Studiekamraten (1974:6) står att läsa att folkbildning är detsamma som flertalets andliga frihetskamp. Folkbildningens uppgift ansågs även av andra vara att söka påverka och väcka intresset för studier. Detta i syfte att förändra den egna situationen, något som skulle uppnås i gemenskap. Samverkansbehovet fanns i de flesta av studieförbundens verksamhetsfält. Med samverkan åsyftades inte samarrangemang i första hand, utan samråd och sam- aktioner i frågor av gemensam art. skrev man i de analyserade tidskrifterna att samverkansorganisationer borde utgöra kontaktpunkter för dem som var utifrån och ville nå kontakt med samtliga eller flera folk- bildningsorganisationer. Detta eftersom de olika studieförbunden ansågs ha olika profil, arbeta utifrån olika värderingar och ha kontakt med skilda grupper i samhället. (Folkbildningsarbetet, 1972:3–4; 1973:2–3). Enligt en artikel i (1973:1) var cirkeln ursprungligen tänkt som ett studium i kamratkrets eller en Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter redan existerande, naturlig grupp. Studierna ansågs utveckla den enskilda människan, då kunskaper ansågs påverka möjligheterna att påverka den egna arbetssituationen och att göra en insats i fackligt och politiskt arbete (Folkbildningsarbetet, 1972:7). Utbildningen ansågs också spela stor roll när det gällde att tillvarata sina rättig- heter i samhället. Enligt vad som står att läsa i för svenska folkhögskolan (1973:5) och Folkbildningsarbetet (1972:6), styrdes och reform- erades folkhögskolan kontinuerligt inifrån sig själv. Den ansågs ge individen möjlighet att själv ta ställning. Folkhögskolans frihet uppfattades som en frihet i kurser och arbets- former för elever och lärare, som det emellertid också ansågs behöva finnas en frihet för huvudmännen att ha en upp- fattning om vad man ville med skolan. Från en gemensam utgångs- punkt menade folkbildare, att det skulle vara en frihet för hela folk- högskolan att vara en skolform för sig själv, fri från bindningar och ständigt i arbete med sin egen uppgift. Därmed skulle det också vara en frihet för varje skola att vara annorlunda än andra, och förändras som studiecirkelns frihet att själv bestämma innehåll, studietakt och så vidare måste betonas mera. (för svenska folkhögskolan, 1972:4). I Tidsspegel står att läsa: Vi opponerar oss mot onödiga styrningar och regleringar från statens och kommunernas sida. Lika lite vill vi finna oss i att något studie- förbund framträder med monopolkrav i frågan om vissa typer av folk- bildning. (Tidsspegel, 1974:1) Folkbildningens frihet ansågs även innebära att individerna fritt skulle kunna utvecklas och anpassas efter behoven och förutsättningarna hos de människor folkbildningen vände sig till. (Impuls, 1972:3, 8). Folkbildning – demokratiska vuxenstudier fortsatte övergången från folkbildningssamhälle till utbildningssamhälle. Enligt vad som står att läsa i Folkbildnings- arbetet (1972:7) passade folkbildningsorganisationernas gamla Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter arbetsmetoder utmärkt även i det mer moderna sammanhanget. Med det moderna sammanhanget åsyftas vuxenutbildningen. I Tid- skrift för svenska folkhögskolan (1974:5) går att läsa att folkhög- skolan sågs som ett lokalt centrum för såväl kulturfrågor som vuxenpedagogik och att folkhögskolan hade mycket att ge i diskussionen kring de vuxenpedagogiska frågorna. Ett par nummer tidigare (1973:4) står det att folkhögskolan ansågs vara en kompletterande undervisningsapparat som gör erfarenheten produktiv och som stimulerar en aktiv hållning i sam- hällslivet. Folkhögskolan ansågs dessutom rymma ovanligt många vuxenutbildningsvana lärare som vant sig vid att ställa om sin undervisning efter varierande förutsättningar. Även studiecirkeln ansågs i tidskrifterna vara en mycket lämplig studieform för vuxna då den anpassades efter deltagarnas behov och förutsättningar (TBV-kontakt, 1974:3). Vuxenutbildningen blev ett begrepp som till att börja med även omfattade folkbild- ningen. Enligt ett par artiklar i Impuls (1973:1, 7–8) sågs folk- bildningsstudier som ett utmärkt sätt att komplett- era den obligatoriska skolundervisningen. Vuxenskolan profilerade sig exempelvis som de kortutbildades förbund. Här syns ett dilemma i och med att folkbildningens verksamhet skulle vara fri och frivillig och för detta gällde att den inte snärjde in sig i bestämmelser som i detalj reglerade vad som fick och inte fick göras. Därför ansågs det viktigt att studie- förbunden skulle arbeta under ansvar och utvecklas fritt. Alla var dock inte positiva inför samarbetet med vuxenutbild- ningen. I Folkbildningsarbetet (1973:2–3) står att läsa att studie- förbunden måste hålla ett öga på vad den obligatoriska skolan missar för att kunna vara ett komplement till den. Den viktigaste uppgiften ansågs vara den roll folkbildningen spelade för demo- kratin. Folkbildningen ansågs kunna lära folk att tänka i alternativa termer. Det menar skribenterna i Folkbildningsarbetet var något som man inte lärde sig skola. Inte heller trodde de att så skulle komma att vara , eftersom de inte ansåg skolan vara uppbyggd på det sättet. De menade att folkbildningsorganisa- tionerna har skolat en massa politiker och inte behövde vara objektiva, så som den obligatoriska skolan, även om de alltid skall vara sakliga i bemärkelsen allsidiga. Folkbildningsorganisationerna ansågs av skribenterna vara en förutsättning för en pluralistisk åsiktsbildning. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Även i för svenska folkhögskolan kan man ana missnöjet. Här står: Riktigt självklart är det väl inte för alla folkhögskolor att man också ska samarbeta med den kommunala vuxenutbildningen. uppfattas väl den verksamhet som vuxenutbildningsråden bedriver som något som går stick i stäv med det folkhögskolan sysslar (eller borde syssla) med (1972:3). I en annan artikel i samma nummer kan man läsa att Folkhögskolan och vuxen- utbildningen är ett oskiljaktigt par. Detta eftersom folkhögskolan nära innan begreppet vuxenutbildning dök upp var den enda chansen för vuxna att studera vidare. 70-talets folkbildare ansåg sig också, enligt Tidsspegel (1974:1) kunna peka på den insats som det fria folkbildningsarbetet gjort för att skapa en positiv inställning till vuxenutbildning. I Folkbild- ningsarbetet (1972:6,7) står att det fanns många människor med kort grundutbildning, vilka var rädda för att delta i vuxenundervisning, men som vågade om det skedde till- sammans med andra som de kände sig hemma med och i en miljö där de kände sig trygga. Därför ansåg skribenterna att utbildning av grupper i deras egna miljöer var av stor betydelse för att kunna nå ut med undervisning och upplysningsarbete till utbildnings- främmande miljöer, där både studiekamraterna, lärare eller ledare, och undervisningsplatsen kunde upplevas som tillhörande deras egen miljö. I Fönstret (1973:4) kan man läsa att tidens folkbildning var en mätare på hur det allmänna skolväsendet fungerade. För de flesta folkhögskolor har huvuduppgiften under alla år varit att ge ungdomar från arbetslivet en ordentlig grundutbildning. ger sig andra behov till känna. Folkhögskolan får allt fler studeranden med olika handikapp. Den vanliga skolan har inte alltid de resurser som krävs för att dessa ungdomar skall känna sig helt tillrätta. (Fönstret, 1973:4). Här ses ytterligare ett exempel på folkbildningens anpassnings- förmåga. Den vanliga skolan kan inte uppfylla de handikappades behov och då träder folkbildningen in i stället61. 61 En annan rapport inom SUFO 2 behandlar Folkbildning och funktionshinder (, 2003). Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Folkbildningens uppgift ansågs fortfarande vara att väcka intresse för studier, vilka bedrevs med samverkan och självutveckling som mål. Även ideologiska mål styrde folkbildning- en . Folkbildare började nu allt mer se skol- tänkandet som en fara och började mer och mer särskilja sig från vuxenutbildningen, som de ville konkurrera med denna. Ett sätt att göra detta är att ta till sig speciella grupper som den ordinarie skolan och vuxenutbildningen inte har resurser för. Även här handlar det om att folkbildningen anpassar sig efter samhällets/ omgivningens behov, folkbildningen rymmer många lärare som ställer om sin undervisning efter de varierande förutsättningarna och studiecirklarna anpassar sig efter deltagarnas behov. levde idealen från den beskrivna stormiga tiden kvar. Folkbildningen ansågs vara till för att aktivt bearbeta samtidens stora problem (Folkhögskolan, 1979:2). Exempel på detta kunde vara ifrågasättande av skolans kunskapsförmedlande funk- tion (Folkbildningsarbetet, 1977:6; Folkhögskolan, 1979:8), och fri- görandet av människorna från tystnadens kultur. Folkbildningen ansågs möjliggöra för människor att ompröva sina världsbilder och skapa sig en meningsfylld verklighet genom att förändra samhället (Folkhögskolan, 1979:2). Folkbildningen ansågs vara en informa- tionskälla och kulturspridare. betonades självständigheten, det vill säga oberoende frihet och ett emancip- atoriskt bildningsideal (för svenska folkhögskolan, 1978:2). och en bra bit in betonas studie- cirkeln som en väg att föra ut den goda kunskapen. I stort skulle studier och folkbildning präglade av frisinne och öppenhet respekt- eras (Folkbildningsarbetet, 1977:1; Folkhögskolan, 1979:5; , 1987:4). Målet , var att utveckla folkbildningspedagogiken så att vuxnas erfarenheter och förhåll- ningssätt kunde tillgodogöras. Man ansåg att individen utvecklas i samverkan med andra, liksom att folkbildningen skapas och anpass- as lokalt till efterfrågan och behovet i det enskilda fallet (TBV- kontakt, 1986:1). I vissa fall menade man att folkbildningen hade Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter unika uppgifter, i andra tävlade den med andra utbildningsanord- nare (FU Bladet 1987:1). Folkbildningen började nu profilera sig som en enhet. Folkhög- skolor och studieförbund samarbetade för att dra en gräns gent- emot annan vuxenutbildning (för svenska folkhögskolan, 1978:2, Folkbildningsarbetet, 1977:6) Av tidskrifternas annonser kan man utläsa att studiecirklarna allt mer marknadsför sig via prospekt. I och med marknadsföringen ökar även behovet av att tala om vad folkbildning är, vad den ämnar leda till och framför allt vad som särskiljer den från annan (ut)bildning och därför gör den till något speciellt. Enligt Folkbildningsarbetet (1977:6) hade studieförbunden en viktig uppgift i att verka som instrument för idérörelser och intresseorganisationer i deras strävanden att förverkliga idéer och nå uppsatta mål. De skulle också engagera sig i informations- uppgifter av olika slag. Folkbildningens fem kännetecken ansågs enligt Folkbildaren (1986:1) vara att den var idéburen, hävdade samarbetsprincipen, värnade om sin självständighet, strävade efter att förändra samhället och byggde på ett självbildningsarbete. En tanke bakom folkbildningen var att den skulle leda till engagemang i samhällslivet och att dess syfte bland annat var att ge människor redskap för att behärska förändligheten (FU Bladet, 1987:1,2). Ett sätt att behärska denna föränderlighet är att utbilda och om- skola sig. Återkommande utbildning, vilket är en föregångare till dagens begrepp livslångt lärande, ligger därför i tiden. Utbildningspolitiskt program för folkhögskolan (1978) skulle folk- högskolan företräda de äldres och kortutbildades behov, den skulle leda till gemenskap och sätta människan i centrum. Tanken var att genom ökad medvetenhet, kritiskt omdöme, samarbetsförmåga och solidaritet skulle individen få redskap till att skapa kreativt och vara självständig. Folkhögskolan skulle kunna förbereda för vidare studier. (för svenska folkhögskolan, 1978:7). Studie- förbunden ansågs kunna fungera både som en introduktion till folkhögskola och komvux, vilket i sin tur kunde fungera som introduktion till högre studier, och som högskolans geografiskt förlängda arm (Folkbildningsarbetet, 1977:6). Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Nutid – mångtydig särart i millenniets början (2000–2002) Vad som tydligt framträder i senare års folkbildningstidskrifter är den pedagogiska mångfalden. Studiecirkeln är enligt vad som står att läsa i Studiecirkeln (2000:1) den mest flexibla studieform som finns. Detta eftersom varje grupp hittar sin egen form. I Tidsspegel (2000:4) står att förmåga att anpassa sig efter snabba svängningar i efterfrågan är nästintill oändlig. Även i den övriga folkbildningen, hävdas det, finns en otrolig mångfald och flexibilitet i hur bildningsverksamheten är upplagd. Som exempel kan nämnas artiklar där deltagarna i en studiecirkel åker till , eller som ett komplement till studier- na på hemmaplan (Tidsspegel, 2000:2,3). Här talas det mycket om att folkbildningen är fri, frivillig och obunden. Däremot tas det för givet att man med detta menar jämfört med andra utbildnings- verksamheter. pedagogiska grundsyn utgår från att samma människa lär på olika sätt i olika situationer och olika människor lär på olika sätt. Variation är därför ett pedagogiskt nyckelord. Det gäller att finna människan där hon är. Det gäller också att tillgodo- se alla lärstilar, och skapa större förståelse för att deltagarna har olika inlärningssätt. Detta ställer krav på alternativa sätt att organisera undervisning och inlärning (Tidsspegel, 2000:1,2,4). En viktig uppgift som betonas i flera av tidskrifterna är att se människan utifrån hennes egna förutsättningar och att ge utrymme för alla slags behov, speciellt de utsatta grupp- ernas62. Folkbildningen som mötesplats för kollektivt lärande och/eller individuell utveckling Enligt ABF:s tidskrift (2000:1) är förbundets mål att Utbilda, upplysa och skapa en aktiv medborgare. För att nå dit vill man skapa mötesplatser för människor. , ABF i , vilken av utsetts till månadens cirkelledare , säger: Vi inom folkbildningen har mindre 62 Exempel på utsatta grupper kan vara handikappade (se , , 2003) och invandrare (se , 2003, vilka inom SUFO 2 skrivit rapport kring Studiecirklars betydelse för integration av nya svenskar). Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter grupper, social gemenskap, pedagogik som bygger på samtal och samspel mellan lärare och deltagare. Det är demokratiskt. Det skapar självtillit (Fönstret, 2000:5). Några liknande utsagor är: I ABF möts människor. Här finns förutsättningar för att stärka band- en mellan människor. Folkbildningen svetsar samman grupper, det är ett forum för dialog ... En av ABF:s viktigaste uppgifter är att vidga och fördjupa människors engagemang, att skapa mötesplatser, studie- cirklar för samtalet om demokratin ... Folkbildning och demokrati hör ihop som hand i handske ... Samtalet och dialogen är demokratins och folkbildningens gemensamma livsnerv. (Fönstret, 2001:1) Folkbildning handlar således, enligt en artikel i (2001:3), om att ge kunskap, stimulera samtal och att ge insikter. Bra folk- bildning anses vara att ta tillvara på människors idéer, skapa mötes- platser och debatt. ABF säger sig lära folk våga tala och ta plats. Det är nämligen i mötet med andra människor ABF anser att man lär sig bäst. Här träffar man levande människor, lär sig något, ut- byter tankar och erfarenheter. Bra folkbildning uppstår, enligt ABF, när våra vardagliga erfarenheter och kunskaper, utman- as av nya kunskaper och främmande perspektiv (Fönstret 2002:1,3). Liknande tankar kan vi också möta på flera andra håll. Bland annat debatteras det i (2002:1) huruvida folkbildningen kan bli en mötesplats för invandrare och svenskar63. I tidskriften betonas vidare att: Å ena sidan är folkbildning de personliga mötena, samtalen och studie- cirklarna. Å andra sidan är folkbildning IT-teknik där vi med datorer och telefoner kan mötas utan att behöva åka någon stans. (Why, 2000:3) Andra uttalanden på samma tema är att studiecirkeln Skapar mötesplatser i samhället och att studiecirkeln inte behövs för att tala med andra, utan för att lyssna på andra. Vi lär oss genom att lyssna, när vi talar säger vi det som vi redan vet. Studiecirkeln ses som ett forum där man inte behöver ha alla svar (Impuls, 2001:1,4,10). säger sig arbeta för att människor genom ökad kunskap och insikt ska kunna upptäcka sina egna utvecklingsmöjligheter och få motivation och kraft att förändra sin situation och tillsammans med andra delta i samhällsarbetet. vuxenskolan arbetar för att människor genom 63 Se , (2003) för ytterligare diskussion om studiecirklars betydelse för integration. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter ökad kunskap och insikt ska kunna upptäcka sina egna utvecklings- möjligheter och få motivation och kraft att förändra sin situation och tillsammans med andra delta i samhällsarbetet. Deras arbete påstås i Impuls (2001:12) bedrivas enligt två spår dels den tradi- folkbildningsverksamheten som också erbjuder gemenskap och mötesplatser, dels den kompetensgivande utbildningen. I samma artikel nämns också att Studiecirkeln är en mötesplats där du kan koppla av, varva ner och ladda upp, här kan du skaffa dig kunskaper, åsikter, insikter och utsikter. Gemensamt för alla folkbildningstidskrifter är att de innehåller artiklar där författarna anser att individen lär sig bäst i någon form av socialt samspel. Att den personliga utveck- lingen – självförverkligandet – sker tillsammans med andra genom erfarenhetsutbytande. Varje individ ska genom att vara aktiv till- sammans med andra själv forma sin egen utveckling. Det är exempelvis cirkeldeltagarna som bestämmer innehåll i cirkeln (Impuls, 2002:2). I den här debatten lägger ABF betoning på det kollektiva lärandet, den personliga utvecklingen kommer mer på köpet, medan och skolan ser individens utveckling som huvudmål och dialogen och samspelet med andra som den bästa vägen att nå dit. Det finns således väsentliga likheter, men också väsentliga skillnader. Gemenskapen ses som en viktig del i folkbildningen, vars styrka sägs ligga i att samtala och lyssna på varandra. Att lära i ett studieförbund är att lära i den lilla gruppen, av varandra, man lär sig kollektivt (Fönstret, 2001:3). Folkbildning – en arena för reflektion ABF:s före detta ordförande (avgick ) säger: Det är viktigt att hävda den frizon som folkbildningen är. Folkbild- ningen är tidlös. Den hävdar det fria och frivilliga bildningsarbetet i en värld som präglas av jakten efter nytta ... Inom folkbildningen har man möjlighet att söka, pröva och reflektera (Fönstret, 2000:5). Det finns en stark koppling mellan folkbildning och demokrati i flera av de analyserade artiklarna. Idealet är att folket skulle bilda sig själva, skapa sin egen bildning för att erövra de offentliga rum- men, demokratin, den högre utbildningen och det goda arbetet. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Folkbildningen är ett redskap till ett gott liv, men den får inte vara som den traditionella skolan (Fönstret, 2002:11). Ett av svensk folkbildnings mer sällsamma drag är att den håller sig med målgrupper. föredrar att tänka i termer av individer – medborgare och deras individuella utvecklingsprojekt. (Tidsspegel, 2000:4). För att göra skäl för beteckningen folkbildning måste verksamheten i en studiecirkel syfta till utveckling och kunskaps- inhämtning. Kunskap som ringar på vattnet, genom studiecirkeln sprids den från den lilla gruppen ut över det stora samhället. (Tidsspegel, 2000:3) Folkbildningen beskrivs vidare som Det modernaste vi har, då den erbjuder en arena för nödvändig reflektion istället för färdiga lösningar. Studiecirkeln ligger mycket nära det kenyanerna kallar självhjälpsgrupp som innebär att människor i en by kommer till- sammans för att lösa ett problem (Impuls, 2001:5–6). Den bygger på en syn om ett individanpassat livslångt lärande. I detta livslånga lärande kan folkbildningen och studiecirkeln ses som redskap för att sortera, forma, diskutera och gestalta den information man möter (, 2002:4; Impuls, 2002:1). Enligt Folkhög- skolan (2002:5) är folkbildning att ta ställning. Dess kärna är samtal och dialog som utvecklar och för vidare mot nya tankar och ställ- ningstaganden. Folkbildningen anses vidare leda till allmän klok- skap, gott omdöme och utvecklad förmåga att leva som människa tillsammans med andra. skriver i sin ledare i Studiecirkeln (2001:1) att allt som utger sig för att vara folkbildning inte alltid behöver vara det som studieförbunden menar är folkbildning. Han säger sig höra allt fler röster inom folkhögskola och studieförbund som säger att folkbildningen inte längre har någon unik metod.