sou · GRB372d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Ekonomiskt stöd får utgå till medfinansiering av nationella system för förtidspensio- nering av fiskare. Medel kan också utgå till individuell kompensa- tion till fiskare som arbetat ombord på fartyg som skrotas. Dessa möjligheter bör utnyttjas i större utsträckning. Den nya EU-förordningen (Rådets förordning 2371/2002 EG) lämnar större utrymme åt varje medlemsland att indela sin flotta i eventuella segment och fastställa villkor för in- och utträde ur flottan. Regeringen överlämnade en propo- sition om vissa ändringar i fiskelagen (1993:787) och lagen (1994:1709) om EG:s förordningar om den gemensamma fiskeri- politiken. Dessa ändringar som trädde i kraft möjliggör att fisket kan regleras inte bara av fiskevårdande skäl utan också utifrån hur fiskets bedrivs. Utrymme ges också att, av regionalpolitiska skäl, kunna styra fisket till vissa områden och för- dela fisket mellan fiskarkategorier, t.ex. genom att centralt fördela den givna kvoten på olika fiskargrupper. Ett politiskt mål med fisket är att skapa arbetstillfällen i kustre- gionen. Sportfisket uppfattas av flera grupper som en direkt kon- kurrent till kustfisket och det fritidsfiske som bedrivs under yrkesmässiga former. finns det ett alternativt yrkesmäs- sigt nyttjande av fiskresurserna som bygger på fritidsfiske, nämli- gen fisketurismverksamheten. Denna näringsform kan bidra väsentligt till sysselsättningen i kustkommunerna. En nationell marin strategi näringen bör likställas med övrig fiskerinäring både vad gäller skyl- digheter och rättigheter. skall de årliga bifångsterna av däggdjur understiga av respektive bestånd. Bifångster av sjöfåglar, oönskade fiskarter och ungfisk skall inte ha mer än försumbara ne- gativa effekter på populationerna eller på ekosystemet. Delmål 4 i Hav i balans samt levande kust och skärgård anger att bi- fångster av sjöfåglar och oönskade fiskarter skall ha minimerats till nivåer som inte har negativ påverkan på populationerna. Havsmil- jökommissionen föreslår även att bifångsterna av ungfisk innefattas i detta delmål och att de olika organismernas roll i ekosystemen beaktas. Fisket har miljökonsekvenser inte bara på fiskbestånden, som det har redogjorts för utan också på andra delar av ekosys- temet, t.ex. genom bifångst eller mekanisk påverkan på bottenmil- jöer. Dessa effekter kan mildras på olika sätt, exempelvis genom anpassning av fångstmetoder och redskap samt av var och när fisket bedrivs. Selektiva och skonsamma fiskemetoder och redskap skall utveck- las och användas. I huvudsak sker skonsamt fiske med passiva, levandefångande red- skap. Vissa passiva redskap kan dock leda till ökade bifångster av t.ex. fåglar och däggdjur. Levandefångande redskap (dvs. fiskfällor, burar, ryssjor och tinor) kan minska fiskeridödligheten genom att de ofta kan förses med selektionsanordningar. Selektionen kan ske både på art och storlek med mycket hög precision och god överlev- nad. Satsningen på en utveckling av dessa redskapsslag är små och bör enligt ökas väsentligt. För nätredskap innebär ökad selektion en ökning av maskvidden, dvs. mindre kvantitet ung fisk fångas. I hårt exploaterade bestånd utgör ung fisk en stor andel av beståndet. Ökas maskvidden vid fiske av ett hårt exploaterat bestånd måste detta inledningsvis åtföljas av en sänkning av kvoterna (TAC:erna) för att förhindra att fiskeridödligheten stiger och insatsen får en motsatt effekt än den avsedda. Denna fundamentala aspekt av en ökning av maskvid- den har hitintills inte beaktats i de nuvarande förvaltningsåtgär- derna för torsken, främst i . En nationell marin strategi En utveckling av selektiva och skonsamma fiskemetoder och redskap ger dels en minskning av fiskeridödligheten, som beror på att man fångar fisk av fel storlek, dels en minskning av bifångsten av andra arter än målarten, och dessutom minskade skador på habitat. Fiskeriteknologin genomgår en snabb utveckling, men svensk forskning på området är eftersatt. Yrkesfiskare experimenterar med selektion och viss vetenskaplig försöksverksamhet pågår, men utan kontinuitet, resurser och långsiktiga mål. Selektionsmetoder måste utvecklas i samarbete med näringen. krävs vetenskapliga metoder för att kvantitativt utvärdera egenskaperna hos nya eller modifierade redskap och en stor del av arbetet måste ske som forskningsprojekt. Samrådsgrupper för bifångstreduktion skall skapas. föreslår att arbetsgrupper med yrkesfis- kare och forskare bildas för att hitta lösningar på problemen med bifångster. Grupperna bör arbeta interaktivt med gemensam analys och förslag på lösningar, utvärdering av förslagen och vidare modi- fiering. Exempel på samarbetsgrupper som kan vara aktuella är: däggdjur och fåglar i nätfiske, juvenil fisk i småryssjor, hajar och rockor i bottentrålfiske, juvenil sik och fjällfisk i siklöjetrålning. Det fångstteknologiska institut som föreslås är en naturlig bas för samarbetsgruppernas arbete. En liknande konstruktion med samarbetsgrupper är tillämpbar även inom andra områden, t.ex. på problematiken med mekaniska skador på känsliga bottnar. Ett fångstteknologiskt institut skall inrättas. föreslår att det inrättas ett fångstteknolo- giskt institut med ansvar för utveckling av selektiva och skon- samma redskap och fiskemetoder, främst inriktat på passiva fångstmetoder. Det är väsentligt att fiskerinäringen är delaktig i verksamheten så att fiskarenas kunskap kan tas tillvara för utveck- ling av lämpliga redskap. Det fångstteknologiska institutet skall öka samverkan mellan myndigheter, forskare och näring i utvecklandet av metodik som underlättar fiskets anpassning till miljömålen. Arbetet bör därmed prioriteras i relation till miljömålen, aktuella forskningsresultat kring fiskets miljöeffekter samt fiskeriförvaltningens behov. En nationell marin strategi , , (tidigare Jord- brukstekniska institutet) är ett industriforskningsinstitut som forskar, utvecklar och informerar inom områdena jordbruks- och miljöteknik. JTI finansieras delvis av jordbruksnäringen och av FORMAS (för miljö, areella näringar och sam- hällsbyggande) och kan tjäna som en modell vid etablerande av ett fångstteknologiska institut. Institutet kan vara fristående, höra till en teknisk högskola eller utgöra en enhet på . Oberoende av organisationsform, föreslår att institutet placeras strategiskt, förslagsvis i eller i närheten av där Havsfis- kelaboratorium, och har verksamheter. Även den utbildning för yrkesfiskare som föreslås nedan bör förläggas i anslutning till institutet. Sam- mantaget skulle detta underlätta kommunikationen och samarbetet mellan myndigheter, forskare och näring. Miljökonsekvensbeskrivning vid prövning av fiske och fiskeme- toder skall införas och principen om bästa tillgängliga teknik skall tillämpas. Yrkesmässigt fiske bör likställas med alla andra näringar när det gäller hänsyn till miljön. Det innebär bl.a. att principen om bästa tillgängliga teknik bör tillämpas för att förebygga skador på miljön. Med detta avses både den använda teknologin och det sätt ett far- tyg eller fiskeredskap konstrueras, underhålls, drivs samt avvecklas. I de fall det finns olika redskap eller metoder för att fånga den aktuella fisken, skall den metod som innebär minst skada på fiskbe- stånden och på övriga delar av ekosystemet användas. Detta inne- bär t.ex. att trålning av havskräfta bör upphöra i de områden där fiske med burar är möjlig. Det innebär också att trålning efter torsk ersätts med fiske med passiva redskap (garn). Miljökonsekvensbeskrivningar av fiskeredskap och fiskemetoder är viktiga som ett led i att utvärdera dess miljöeffekter. Underlaget bör användas på befintliga redskap och teknik liksom på nya innan de tas i bruk. föreslår att närmare före- skrifter om hur ett tillåtet redskap av en viss typ skall vara konstru- erat beslutas om inom ramen för det nuvarande regelsystemet. En förutsättning är att definitionerna är i överensstämmelse med EU:s tekniska bestämmelser när det gäller minsta maskvidder osv. Defi- nitionerna kan dock vara mer restriktiva och detaljerade där så behövs, utan att det hindras av . En nationell marin strategi finitioner kan sedan tas in i regelverk och specifice- ras för respektive havsområde. Önskar man från någon intressents sida få en modifiering av redskapet godkänd bör ändringen bedö- mas av och tillsammans, efter utförd miljökonsekvensanalys. Rätten till fiske regleras i fiskelagen (1993:787) med senare änd- ringar. I lagen finns bl.a. föreskrifter om fisket. Enligt dessa får regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer utfärda före- skrifter, dels för fiskevården som förbjuder eller begränsar fiske i vissa avseenden, dels om vilken hänsyn fisket skall ta till naturvår- dens intressen. Enligt förordningen (1994:1716) om fisket, vatten- bruket och fiskerinäringen kan besluta om att det skall göras en analys av vilken inverkan en fiskemetod har på mil- jön. Vidare kan besluta om att kostnaderna för analy- sen skall belasta den som vill använda en ny metod. Detta rör fall då man tar hänsyn till naturvårdens intressen vid regleringen av fisket. Någon direkt koppling till övrig fiskereglering finns inte. Fiskeri- verket har endast vid ett fåtal tillfällen använt sig av sitt bemyndi- gande. har inga krav på miljökonsekvensbe- skrivning ställts. Ett system med detaljreglering av redskap innebär naturligtvis en hämsko på den tekniska utvecklingen. Det är också ett huvudsyfte med förslaget, eftersom den okontrollerade effektivitetsökningen i fisket är en bidragande orsak till att det utvecklas överkapacitet och ett för högt fisketryck. Det är dock viktigt att miljökonsekvensbe- skrivningar kan ske relativt snabbt och inte i onödan förlänger introduktionen av miljövänliga eller ergonomiskt fördelaktiga red- skap. Satsning på utbildning av yrkesfiskare och på forskning kring fisk och fiskekologi skall genomföras. Behovet av förstärkta resurser för såväl yrkesutbildning som fors- karutbildning inom fiske och fiskeribiologi är påtagligt och leder bl.a. till brist på kommunikation mellan fiskare, forskare och för- valtare. En utredning om utbildningsbehovet inom fisket ifrån visar att ny kunskap behövs, både för samspelet mellan olika parter och för ny detaljkunskap inom olika områden. Utredningen föreslog att det bör ställas formella krav på utbildning för att få en yrkesfiskelicens, något som stödjer. Dis- kussioner om en etablering av ett utbildnings- och utvecklingscent- rum pågår med gymnasieutbildning och vidareutbildning. En nationell marin strategi miljökommissionen anser att utbildningen är en nationell angelä- genhet och bör ges nationella resurser. Vidare bör utbildningen lokaliseras i anslutning till det föreslagna fångstteknologiska insti- tutet för att underlätta kunskapsutbyte och kommunikation mellan forskare och fiskare. I saknas, med undantag för den vattenbruksinstitution som finns vid SLU i , en forskarutbildning inom fiskeribio- logi, fiskbiologi och fiskekologi. Den universitetsforskning som bedrivs kring fisk och fiske är helt avhängig enskilda forskares intresseinriktningar. Forskningen kring fisk och fiske skall vara fast förankrad i eko- logisk teori och metodik, vilket endast uppnås om den bedrivs i en bred forskningsmiljö, t.ex. i anslutning till de forsknings- centra (, och ). Havsmiljökommissio- nen föreslår att det vid dessa centra skapas permanenta forskar- skolor i Fiskekologi och fiskeribiologi. För att motverka att forskarskolorna utvecklas till att enbart fokusera på fiskerinäring- ens problem, inlemmas de i befintliga ekologiska institutioner men bör inrättas som separata forskarutbildningsämnen. Forskarskolorna vid de olika universiteten skall samarbeta och även integreras i verksamheten vid det fångstteknologiska institu- tet. Forskarskolorna bör också knytas samman av en gemensam rådgivande grupp, bestående av intressenter och avnämare, med uppgift att identifiera viktiga fiske- och forskningsfrågor. Både forskarskolorna och det fångstteknologiska institutet bör medvetet identifiera samhällsvetenskapliga frågeställningar som är av relevans för olika delar av fisket och dess miljöanpassning utöver de natur- vetenskapliga/tekniska frågeställningarna. Den vetenskapliga rådgivningen inom ICES skall förstärkas och breddas. () är ett mellanstatligt samarbetsorgan för den forskningen och har fungerat som rådgivande organ främst i frågor om fiske i den nordatlantiska regi- onen på uppdrag av bl.a. EU och HELCOM. har ICES vidgat sitt arbetsområde till ekosy- stemfrågor och frågor om fiskets miljöeffekter. Medlemsstaterna, och däribland , har av tradition försett ICES med god kom- petens när det gäller klassiska fiskeriförvaltningsfrågor. När det gäller nya områden som miljö- och ekosystemfrågor har emellertid ICES inte samma tradition och tyngd. De bästa forskarna inom En nationell marin strategi dessa områden finns på universiteten, vilka saknar en anknytning till ICES. finns det inget alternativ till ICES för de stora uppdragsgivarna, speciellt inte för . Det nationella arbetet med att ta fram nödvändiga underlag, både traditionella fiskeribiologiska data och kvalitativ och kvantitativ information om fiskets effekter på det övriga ekosystemet måste förstärkas. möjligheter till ett aktivt deltagande kommer att stärkas av satsningar som görs på forskarskolorna och det fångstteknologiska institutet. En komplettering med marinekolo- ger ifrån universiteten behövs dock och deras deltagande behöver därför uppmuntras och finansieras. Utvidgande av den svenska delegationen i ICES råd med repre- sentanter från både /och /bör också övervägas. Miljömärkning av fisk skall utvecklas och tillämpas. Konsumenter kräver information om hur och var olika produkter är producerade och om detta har skett på ett miljövänligt sätt. Detta gäller i synnerhet för livsmedel och därmed också för fisk och fiskprodukter. finns det krav på att all fisk skall vara ursprungsmärkt. Fiskerinäringen i har, på initiativ från Fis- keriverket, tillsammans med föreningen startat ett projekt för att se över möjligheten till miljömärkning av fisk. En certifiering eller miljömärkning av fiske och fiskprodukter skulle göra det möjligt för fiskare som fiskar på ett mer miljövän- ligt sätt (t.ex. använder skonsamma fiskemetoder, undviker hotade bestånd och minskar sin kemikalieanvändning) att få bättre betalt för sin fisk. Miljöcertifiering skulle därmed bli en viktig drivkraft för ett mer miljövänligt fiske och därmed ett viktigt komplement till mer miljöanpassade fiskemetoder. För att få ett fungerande miljömärkningssystem krävs relevant information om bestånd, fiskemetoder och fiskets bedrivande (t.ex. huruvida regler och kvoter respekteras). Flera av de förslag som lägger bör underlätta arbetet för en miljö- certifiering. En nationell marin strategi En stor mängd skadliga kemiska ämnen sprids vid tillverkning och användning av produkter och varor. Det finns också olika former av direkta utsläpp av skadliga kemiska ämnen. Dessutom bildas ämnen också i olika processer som t.ex. vid förbränning. Vissa av dessa ämnen bryts ned långsamt och finns kvar i miljön . Exempel på sådana ämnen är dioxiner, PCB, DDT och brome- rade flamskyddsmedel. Dessa miljögifter kan återfinnas i fisk, kött, mejeriprodukter och i modersmjölk. Kemiska ämnen kan vara skadliga på flera olika sätt (se även avsnitt 2.4 Gifter). När man visat att ämnena ger faktiska skador på hälsa- eller miljö benämns de vanligen gifter eller toxiner. De kan t.ex. vara cancerframkallande, arvsmassepåverkande eller reproduk- tionsstörande. Ämnen som är giftiga för djur eller växter i miljön kallas ekotoxiska. Vid bedömningen av ämnens giftiga effekter grundar man sig vanligtvis på uppgifter om faktiska skador (i labo- ratoriestudier). Ämnenas inneboende egenskaper, persistens (lång- livade ämnen) och bioackumulerbarhet skiljer sig däremot från ämnenas toxiska/giftiga egenskaper eftersom persistens och bioac- kumulerbarhet inte är egenskaper som i sig skadar hälsan eller mil- jön. Men att ett ämne är persistent och bioackumulerbart leder till att exponeringen för ämnet kan bli både långvarig och hög. Därmed ökar risken för skador som inte alltid kommer till uttryck vid test av ämnens giftighet. Problemet med användningen av persistenta och bioackumule- rande samt giftiga ämnen som t.ex. cancerframkallande, arvsmasse- påverkande och reproduktionsstörande är att effekterna av utsläpp – både direkta och diffusa via varor m.m. – är eller kan vara för- dröjda. Det som släpps ut kan ge effekter först inom ett eller . Det kan också ta mycket innan åtgärder för att förhindra utsläpp ger resultat, särskilt om halten i miljön har byggts upp . Även om man lyckas hejda ett utsläpp av ett långlivat ämne så kan därför ämnet som redan hamnat i t.ex. havsmiljön bli kvar där . Hotet från skadliga effekter av kemiska ämnen gör att vi måste arbeta förebyggande och ha ett längre tidsperspektiv än vad som annars är vanligt i samhället . En utgångspunkt i arbetet måste därför vara miljökvalitetsmål Giftfri miljö som gäller också för och . Målet innebär att miljön inom en generation, dvs. till omkring , skall vara fri från ämnen och En nationell marin strategi metaller som skapats i eller utvunnits av samhället och som kan hota människors hälsa eller den biologiska mångfalden. Miljökva- litetsmålet innebär att halterna av ämnen som förekommer natur- ligt i miljön är nära bakgrundsnivåerna och att halterna av natur- främmande ämnen i miljön är nära noll. Det finns också sex delmål formulerade inom ramen för miljömålet. Ett av delmålen handlar om särskilt farliga kemiska ämnen. Det målet tar bl.a. särskilt sikte på att fasa ut: cancerframkallade, arvsmassepåverkande och fortplantningsstö- rande ämnen, organiska ämnen som är långlivade och bioackumulerande samt tungmetallerna kvicksilver, kadmium och bly. Sådana ämnen bör t.ex. inte användas i nyproducerade varor eller i produktionsprocesser om företaget inte kan visa att hälsa och miljö inte kommer till skada. Befintliga varor som innehåller ovanstående typer av ämnen skall hanteras på ett sådant sätt att ämnena inte läcker ut i miljön. Delmålet avser ämnen som människan framställt eller utvunnit från naturen, samt ämnen som ger upphov till ämnen med ovanstående egenskaper, inklusive de som bildas oavsiktligt. föreslår följande preciseringar av mil- jökvalitetsmålet Giftfri miljö: A.All fisk i hav skall vara tjänlig som människoföda. B.Kemiska ämnens påverkan på det ekosystemet skall vara försumbara. föreslår kompletterande åtgärder: 1.Källorna till de gifter som föranleder nuvarande kostråd bör identifieras och så långt möjligt åtgärdas. 2.Tillförseln och bildande av gifter som härrör från förbrän- ning skall minska till ofarliga nivåer. 3.Miljöövervakningen skall förstärkas och kunna förutse risk- er innan skador uppstår. 4.Miljöövervakningen skall kopplas till behovet av åtgärder. 5.De kommunala reningsverkens kapacitet för att ta hand om nya ämnen skall säkerställas. 6.Krav på information om kemiska ämnen i varor skall införas. En nationell marin strategi All fisk i hav skall vara tjänlig som människoföda. Kraftfulla åtgärder måste vidtas för att förebygga och kunna sänka koncentrationerna av skadliga ämnen som t.ex. PCB och dioxiner till en nivå så att kostråden inte längre behövs för fet fisk. Hälsorisker förknippade med PCB, DDT, dioxiner och kvicksilver har resulterat i att feta fiskarter från insjöar, och Bott- niska viken belagts med kostråd. Konsumtionen av dessa arter skall enligt begränsas för särskilt känsliga grupper som ammande mödrar, gravida kvinnor, kvinnor i barnafödande ålder och flickor. Undersökningar tyder på att svensken får i sig mindre dioxiner, PCB och DDT via födan . Trots detta får var tionde svensk i sig mer dioxiner och PCB än vad som anses god- tagbart. Riskbedömningen för vissa miljögifter har blivit strängare. Ett omfattande arbete pågår i och internationellt bl.a. för att minska utsläppen av dioxiner vid förbränning, identifi- era och sanera källor till PCB och begränsa användningen av kvick- silver. Trots detta saknas ännu kunskap om många kemiska ämnens hälso- och miljöeffekter. Vattnet och därigenom fisken i och påverkas av utsläpp från och övriga länder. Som exempel kan nämnas att av världens samlade PCB- användning går att härleda till ett geografiskt område mellan 30 och 60 latituden på norra halvklotet, dvs. hela den industrialiserade världen. Dessa ämnens potential att spridas över mycket stora geo- grafiska områden beskrivs utförligt i studier avseende förekomsten i arktiska och subartiska regioner. Även om de svenska direkta utsläppen begränsats, finns ännu betydande utsläppskällor i och före detta Sovjetunio- nen. Skadliga ämnen som finns lagrade i stora reservoarer i jord och sediment är en viktig källa till bl.a. PCB. Ett kostnadseffektivt sätt att minska halterna av PCB, dioxiner och furaner i fisken från och kan därför vara att initiera åtgärder också utanför gränser. belastningsminskningar som uppmätts i t.ex. indikerar att ytterligare begränsning av utsläpp från kvarvarande källor kan ge snabba resultat. Det finns också skäl att bredda åtgärderna till att omfatta fler ämnen än hit- tills. Exempelvis cancerframkallande, arvsmassepåverkande och reproduktionsstörande ämnen samt ämnen som är persistenta och bioackumulerande bör ägnas särskild uppmärksamhet. En nationell marin strategi Källorna till de gifter som föranleder nuvarande kostråd bör identifieras och så långt möjligt åtgärdas. Halterna av t.ex. PCB, dioxiner och furaner har inte minskat i en sådan takt att man kan förvänta sig någon ytterligare nedgång . Detta är mycket oroande. föreslår därför åtgärder som bidrar till att halterna av dessa ämnen minskar i fisk. De källor som potentiellt bidrar till belastningen i bör prioriteras, främst beroende på att halterna är högst i detta hav och att haltminskningen går långsammare i på grund av det begränsade vattenutbytet. För att komma tillrätta med problemen behövs både internationella och nationella åtgärder. En aktionsgrupp med representanter för samtliga Östersjöstater och EU föreslås inrättas genom samverkan mellan olika EU-organ och HELCOM. anser att skall ta en ledande roll i detta arbete. Arbetet inom gruppen bör starta med en källkartering och bedömning av utsläppens storlek. Här skall stor vikt läggas vid att aktivt inkludera länder vilkas produktions-, konsumtions- och emissionsuppskattningar är osäkra. Gruppen skall bedöma vilka ytterligare insatser som krävs för att minska emissionerna av PCB, dioxiner och furaner till nivåer som minskar belastningen på främst men även på . Grup- pen bör också bedöma vilka andra skadliga ämnen som bör priori- teras i arbetet med utsläppsminskningar. I sitt arbete bör gruppen prioritera begränsningar av utsläpp, omhändertagande och säker deponering av avfall från bl.a. nedanstående källor: Deponier, förorenad mark och sediment m.m. Fogmassor och andra material i byggnader. Förbränningsprocesser med innehåll av framför allt halogener och tungmetaller. Industriprocesser med innehåll av t.ex. halogener, skadliga organiska ämnen och tungmetaller (kvicksilver, bly, kadmium m.m.). Produkter/processer innehållande PCB och gamla PCB-lager. Aktionsgruppen måste även arbeta med kunskapsuppbyggnad i deltagande länder kring: Olika emissioners betydelse för halterna av respektive ämne i och . En nationell marin strategi Tillförlitligheten i nuvarande emissionsuppskattningar och svagheten med framtida nationella och internationella upp- skattningar. Svaghet och styrka i existerande och kommande belastningsbe- räkningar och modellansatser för och . Transportmekanismer för långväga spridning. Mekanismer för nedbrytning och recirkulation i den akvatiska miljön. En strategi för att åtgärda de nationellt viktigaste källorna bör ut- formas. Detta kan ske genom att bl.a. samordna befintliga samman- ställningar av förorenade områden.