sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — Om det föreligger särskilda skäl, får undersökningsledaren eller åkla- garen besluta att underrättelse inte skall lämnas. Vid förrättningen må målsägande eller hans ombud tillåtas att närvara för att tillhandagå med nödiga upplysningar; dock skall tillses, att målsäganden eller ombudet icke i vidare mån än för ändamålet erfordras vinner kännedom om förhållande, som därvid yppas. Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt att närvara vid hus- rannsakan. I andra stycket föreskrivs att om husrannsakan har skett utan att den hos vilken åtgärden företas, någon av hans husfolk el- ler annat vittne har varit närvarande, skall underrättelse lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Ett tillägg har gjorts till den bestämmelsen med innebörd att undersökningsledaren eller åklagaren skall kunna besluta att underrättelse inte skall lämnas om det föreligger särskilda skäl. kan det alltså finnas skäl att inte lämna någon underrättelse alls, t.ex. om det skulle uppkomma men för annan brottsutredning än den i vilken husrannsakan har vidta- gits. Frågan har behandlats i avsnitt 7. 36 kap. 6 § Vittne får vägra att yttra sig angående omständighet, vars yppande skulle röja, att vittnet eller någon honom närstående, som avses i 3 §, förövat brottslig eller vanärande handling. Ett vittne får också vägra att yttra sig i syfte att inte röja 2.skyddsidentitet enligt 10 c § polislagen (1984:387) eller den rätta identiteten hos den som har skyddsidentitet, eller 3.identiteten hos den som har lämnat uppgifter för att användas i åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, eller verksamhet för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om myndigheten har utfäst att uppgifter som hänför sig till hans identitet inte skall röjas. Rätten att vägra att yttra sig enligt andra stycket gäller inte, om det finns synnerliga skäl att uppgiften röjs. Av 36 kap. 6 § RB framgår att ingen behöver svara på frågor som skulle avslöja att han själv eller en honom närstående gjort sig skyl- dig till ett brott eller en vanärande handling. Dessutom framgår att ett vittne kan avstå från att avge en utsaga om utsagan skulle avslöja en yrkeshemlighet. Förutom en viss språklig justering har ingen annan förändring skett av bestämmelsen i dessa båda delar än att rätten att vägra att yttra sig i syfte att inte avslöja yrkeshemlighet regleras i de nya andra och tredje styckena i paragrafen. I anslutning till den regler- ingen föreskrivs enligt förslaget att rätten att vägra att yttra sig också gäller i syfte att inte röja skyddsidentitet enligt 10 c § polisla- gen eller den rätta identiteten hos den som har skyddsidentitet. Vad som också är nytt i paragrafen är rätten att vägra att yttra sig i syfte att inte röja identiteten hos den som har lämnat uppgifter för att användas i bl.a. åklagarmyndighets och polismyndighets verk- samhet för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om myndigheten har utfäst att uppgifter som hänför sig till hans iden- titet inte skall röjas. Det sistnämnda gäller alltså uppgifter som kan hänföras till identiteter hos de brottsbekämpande myndigheternas informatörer. Frågorna har behandlats i avsnitt 4.7.3 och 5. Att vittnet har rätt att vägra att yttra sig i nu angivna avseenden innebär givetvis inte någon begränsning i skyldigheten för vittnet enligt 36 kap. 10 § RB att uppge sitt eget namn alternativt det namn vittnet uppträder i enligt skyddsidentiteten. Rätten att vägra att yttra sig i fråga om yrkeshemlighet gäller enligt 36 kap. 6 § RB inte om det finns synnerliga skäl att upp- giften röjs. Detta skall enligt den nu föreslagna lydelsen gälla även i frågan om skyddsidentiteter och uppgifter hänförliga till identiteter hos informatörer. Vid en sådan bedömning får det i praktiken göras en avvägning mellan vikten av en fullständig utredning och andra omständigheter. Sådana omständigheter kan exempelvis vara säker- heten för någon enskild, risken att äventyra genomförandet av en infiltration eller avslöja arbetsmetoder i allmänhet, t.ex. med att skydda bevispersoner, eller att det uppstår svårigheter för den som har medverkat att delta i sådan verksamhet . 48 kap. 4 § Bötesstraff får föreläggas genom strafföreläggande beträffande brott, för vilket böter ingår i straffskalan, dock inte normerade böter. Det finns särskilda bestämmelser om föreläggande av bötesstraff för brott som har begåtts av någon som är . Bestämmelsen i 34 kap. 1 § första stycket 2 är tillämplig vid föreläggande av bötes- straff. Villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter får föreläg- gas genom strafföreläggande i fall då det inte finns anledning att anta något annat än att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med föreskrift om samhällstjänst. Paragrafens andra stycke har ändrats på det sättet att det för att förelägga villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter genom strafföreläggande inte längre krävs att det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Frågan har behandlats i avsnitt 13. Åklagaren får enligt den föreslagna lydelsen av bestämmelsen fö- relägga villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter om det inte finns anledning att anta något annat än att rätten skulle döma till sådan påföljd. Genom den nya formuleringen blir den be- dömning som åklagaren har att göra något mindre restriktiv. Fort- farande gäller naturligtvis, vilket framgår av de allmänna principer- na för strafföreläggande, att det inte får finnas minsta osäkerhet när det gäller bedömningen i skuldfrågan. Även det hypotetiska prov som åklagaren har att göra beträffande rättens val av påföljd vid ett åtal kvarstår. Att i enlighet med bestämmelsens nuvarande lydelse konstatera att rätten uppenbart skulle döma till viss påföljd innebär dock en synnerligen restriktiv prövning. Med den föreslagna for- muleringen är det i stället tillräckligt att åklagaren på grund av upp- gifterna i ärendet inte ser någon anledning att rätten skulle döma till någon annan påföljd än villkorlig dom eller sådan påföljd i före- ning med böter. Det är således avsaknaden av sådana indikationer som är avgörande för om åklagaren enligt den föreslagna lydelsen av bestämmelsen kan besluta att utfärda strafföreläggande. Om åklagaren ser tveksamheter i valet av påföljd skall frågan naturligt- vis även fortsättningsvis prövas av domstolen. Några ändringar i övrigt såvitt gäller förutsättningarna enligt den nu gällande lydelsen för att förelägga villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter genom strafföreläggande är inte av- sedda. Jämför dock förslaget till ändring i förordningen med före- skrifter för åklagare i vissa brottmål (se författningsförslaget). 15.2Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) 5 kap. 1 § Sekretess gäller för uppgift som hänför sig till 1.förundersökning i brottmål, 2.angelägenhet, som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott, 3.verksamhet som rör utredning i frågor om näringsförbud eller förbud att lämna juridiskt eller ekonomiskt biträde, 4.åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyndighets, Tullver- kets eller verksamhet i övrigt för att förebygga, upp- daga, utreda eller beivra brott, eller 5.Finansinspektionens verksamhet som rör övervakning enligt in- siderstrafflagen (2000:1086), om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. För uppgift som hänför sig till sådan underrättelseverksamhet som avses i 3 § polisdatalagen (1998:622), till ärende om skyddsidentitet enligt 10 c § polislagen (1984:387) eller som i annat fall hänför sig till Säkerhetspolisens verksamhet för att förebygga eller avslöja brott mot rikets säkerhet eller förebygga terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott gäller sekretess, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åt- gärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas. Detsamma gäller uppgift som hänför sig till sådan underrättelseverksamhet som avses i 2 § lagen (1999:90) om behandling av personuppgifter vid skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar samt sådan under- rättelseverksamhet som avses i 2 § lagen (2001:85) om behandling av personuppgifter i brottsbekämpande verksamhet. Sekretess enligt första och andra styckena gäller i annan verksamhet hos myndighet för att biträda åklagarmyndighet, polismyndighet, skat- temyndighet, eller med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott samt hos tillsynsmyndighet i kon- kurs och inom exekutionsväsendet för uppgift som angår misstanke om brott. Utan hinder av sekretessen enligt andra stycket kan enskild få upp- gift om huruvida han eller hon förekommer i Säkerhetspolisens register med anledning av den verksamhet som bedrevs med stöd av 1.personalkontrollkungörelsen (1969:446) och de tilläggsföreskrif- ter som utfärdats med stöd av den, 2.förordningen med vissa bestämmelser om verksamheten vid , eller 3.motsvarande äldre bestämmelser. Sekretess gäller inte för uppgift som hänför sig till sådan verksamhet hos som avses i andra stycket om uppgiften har införts ien allmän handling . I fråga om annan uppgift i allmän handling som hänför sig till sådan verksamhet som avses i andra styck- et gäller sekretessen i högst . I fråga om uppgift i allmän hand- ling i övrigt gäller sekretessen i högst . Ett tillägg har gjorts i bestämmelsens andra stycke, som behandlar sekretess för uppgifter som hänför sig till bl.a. polisens underrättel- severksamhet. Sekretess enligt den bestämmelsen skall också gälla till skydd för verksamheten för uppgift som hänför sig till ärende om skyddsidentitet enligt den föreslagna 10 c § polislagen, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamhe- ten skadas. 7 kap. 15 § 1.i verksamhet som avser folkbokföringen eller annan liknande re- gistrering av befolkningen och, i den utsträckning regeringen föreskri- ver det, i annan verksamhet som avser registrering av betydande del av befolkningen, 2.i verksamhet som avser förande av eller uttag ur sjömansregist- ret, för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det av särskild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Sekretess gäller i ärende om fingerade personuppgifter enligt lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter och i ärende om skyddsiden- titet enligt 10 c § polislagen (1984:387) för uppgift om enskilds per- sonliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Om en uppgift för vilken sådan sekretess gäller har lämnats till en annan myndighet, gäller sekretessen också där. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst sjut- . I bestämmelsens andra stycke, som bl.a. anger att sekretess gäller i ärenden om fingerade personuppgifter har i förtydligande syfte en hänvisning till lagen om fingerade personuppgifter förts in. Beho- vet av sekretess i sådana ärenden för uppgift om enskilds personliga förhållanden gör sig lika starkt gällande i ärenden om skyddsidenti- tet enligt 10 c § polislagen. Paragrafen har därför kompletterats med en hänvisning även till sådana ärenden. 15.3Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) Användning av vissa tekniska hjälpmedel En polisman får för att förhindra, avslöja eller utreda brott, om annat inte följer av annan lag eller författning, vidta vilseledande eller dolda åtgärder genom att använda 2.utrustning för avlyssning eller upptagning av samtal i vilket den som har utrustningen själv deltar, 3.utrustning för positionsbestämning, eller 4.annat liknande tekniskt hjälpmedel. För att installera och avlägsna utrustning som avses i första stycket 3 har polismannen rätt att bereda sig tillgång till de utrymmen som behövs och får tillfälligt flytta det föremål som skall positionsbestäm- mas. Polismannen får vidare vidta de åtgärder som behövs för att ut- rustningen skall fungera effektivt. Åtgärder som avses i första och andra styckena och som är ägnade att leda till intrång i annans personliga integritet får vidtas endast om det är uppenbart att det intrång eller det men som åtgärden leder till inte står i missförhållande till syftet med åtgärden. Beslut om åtgärder enligt första stycket 2-4 och andra stycket fattas av polismyndighet. Om en förundersökning har inletts, fattas beslutet i stället av undersökningsledaren. Paragrafen är ny. Genom bestämmelsen ges polisen, bl.a. mot bak- grund av innehållet i artikel 8 i , ett uttryckligt lagstöd för användningen av vissa teknikbundna arbetsmetoder. Frågorna har behandlats i avsnitt 3. I första stycket anges att metoderna får användas för att förhindra, avslöja eller utreda brott. Detta innebär att användningen av meto- derna inte är begränsade till en viss del av polisens verksamhet och inte heller till en förundersökning. Metoderna får således användas såväl vid s.k. allmän brottsspaning och underrättelseverksamhet som vid utredning av brott, dvs. i en förundersökning. Vidare anges att metoderna får användas endast om annat inte följer av annan lag eller författning. De i första stycket föreslagna befogenheterna för polisen syftar således inte till att utvidga poli- sens befogenheter i förhållande till gällande lagstiftning. annan lagstiftning eller annan författning i någon del förbjuder eller inskränker polisens möjligheter att använda sig av metoderna gäller dessa förbud eller inskränkningar före de nu föreslagna bestämmel- serna. I anslutning till detta bör för tydlighetens skull påpekas att den föreslagna paragrafens andra stycke dock innebär en utvidg- ning av polisens befogenheter och att den föreslagna bestämmelsen i den delen har företräde framför andra bestämmelser som är till- lämpliga på den i det stycket beskrivna situationen. I paragrafen regleras användningen av metoderna i den mån de används på ett vilseledande eller dolt sätt. En öppen användning av metoderna förutsätts inte kräva särskilt lagstöd. Att polisen exem- pelvis på en offentlig plats med handmanövrerad kamera öppet do- kumenterar en händelse förutsätts således få ske även utan stöd i de föreslagna bestämmelserna. I första stycket 1 regleras användningen av handmanövrerad ka- mera. Med handmanövrerad kamera avses sådan användning av ka- mera som inte omfattas av bestämmelserna i lagen om hemlig ka- meraövervakning eller lagen om allmän kameraövervakning. Den typ av kameraövervakning som omfattas av lagen om hemlig kame- raövervakning definieras som fjärrstyrda TV-kameror, andra op- tisk-elektroniska instrument eller därmed jämförbara utrustning- ar. Lagen är vidare begränsad till situationer då utrustningen an- vänds för personövervakning (1 §). Av förarbetena till den be- stämmelsen framgår att lagen endast omfattar kameror som inte manövreras på platsen (prop. 1995/96:85 s. 39). Genom en hän- visning till tidigare förarbetsuttalanden klargörs att med det avses att instrumentet inte skall manövreras på den plats där det finns. Vidare klargörs att med uttrycket manövreras menas en mera fort- löpande hantering av instrumentet och att någon sätter instru- mentet i funktion innebär inte att det manövreras i den mening som här avses. Slutligen påpekas att det förhållandet att instru- mentet fungerar med inbyggd automatik innebär inte heller att det manövreras (prop. 1989/90:119 s. 39 ff.). Lagen om allmän kame- raövervakning omfattar på liknande sätt TV-kameror, andra optis- ka instrument och därmed jämförbara utrustningar som är uppsatta så att de, utan att manövreras på platsen, kan användas för person- övervakning (2 § 1). Med handmanövrerad kamera i den nu föreslagna bestämmelsen avses därmed kameror som fortlöpande hanteras på platsen. Ut- gångspunkten är att polismannen håller kameran i handen i sam- band med fotograferingen eller filmningen. Den tekniska utveck- lingen medför dock att det inte kan uppställas som ett krav att po- lismannen håller en kamera av traditionell typ i handen för att den skall betraktas som handmanövrerad i den nu föreslagna betydel- sen. Vad som krävs för att gränsdragningen gentemot sådan kame- raövervakning som avses i lagen om hemlig kameraövervakning och lagen om allmän kameraövervakning skall bli tydlig är att polis- mannen i vart fall skall genom egna åtgärder fortlöpande hantera kameran i anslutning till den plats där kameran finns. Härav följer att en kamera som är monterad i exempelvis ett fordon eller ett flygplan och som fortlöpande hanteras av en polisman som befin- ner sig i fordonet eller flygplanet bör betraktas som handmanövre- rad i den nu föreslagna bestämmelsens mening. Som ett annat ex- empel på en handmanövrerad kamera som fortlöpande hanteras på platsen kan nämnas en kamera där objektivet är monterat på ett sådant sätt (t.ex. genom fiberoptik) att det kan föras in i ett till- stängt eller slutet utrymme. Det kan exempelvis finnas behov av att i en krissituation, t.ex. en gisslansituation, filma in i en låst lokal via ett brevinkast eller liknande. En förutsättning är även här att po- lismannen fortlöpande hanterar kameran i anslutning till den plats där kameran (inklusive objektivet) finns. En annan sak är att en sådan kameraanvändning, särskilt om det handlar om att filma in i en bostad, självfallet måste föregås av en noggrann prövning enligt det föreslagna tredje stycket (se nedan). Bestämmelsen omfattar användningen av såväl stillbildskameror som videokameror och tillämpas oberoende av om den teknik som används är analog eller digital. Vidare omfattas kameror som do- kumenterar med hjälp av exempelvis radar samt infrarött och ultra- ljus. Det bör påpekas att användningen av digitala kameror kan begränsas av annan lagstiftning, t.ex. personuppgiftslagen och polisdatalagen. I första stycket 2 behandlas användningen av utrustning för av- lyssning eller upptagning av samtal i vilket den som har utrustning- en själv deltar. Med det avses framför allt mikrofoner som fästs på kroppen eller i kläderna på en polisman. Utrustningen kan också döljas exempelvis i en väska som polismannen bär med sig, i ett rum där polismannen befinner sig eller i en bil där polismannen be- finner sig. Utrustningen kan användas dels för att spela in ett sam- tal, dels för att en utomstående person skall kunna lyssna på samta- let som det pågår. Av bestämmelsen framgår att det är en förutsättning för att me- toden skall få användas att den som bär utrustningen själv deltar i samtalet. Avsikten med den formuleringen är att göra gränsen tyd- lig mot sådan olovlig avlyssning som regleras i 4 kap. 9 a § BrB. Gränsdragningen blir särskilt viktig för det fall utrustningen är monterad i en väska eller i ett fordon. Så länge utrustningen endast registrerar samtal i vilka den som bär utrustningen (fäst på kroppen eller exempelvis i en medhavd väska) själv deltar utgör den nämnda bestämmelsen i inget hinder mot att samtalet spelas in eller avlyssnas. I första stycket 3 behandlas användningen av utrustning för posi- tionsbestämning. Metoden innebär att en sändare fästs på ett for- don eller annat föremål. Genom de signaler som sändaren sänder ut kan föremålets position fastställas allteftersom det förflyttar sig. Bestämmelsen är inte begränsad till utrustning av viss bestämd tek- nisk art, utan kan tillämpas på all typ av utrustning som används i det beskrivna syftet. Bestämmelsen i första stycket 4 möjliggör för polisen att använda även andra teknikbundna spaningsmetoder än de som följer av för- sta stycket 1-3. Möjligheten att använda andra metoder begränsas dock av att det skall röra sig om liknande tekniska hjälpmedel. Som exempel på en sådan metod kan nämnas att bevaka exempelvis en brottsplats med hjälp av larm. Av andra stycket följer vissa särskilda befogenheter med anled- ning av användningen av utrustning för positionsbestämning enligt första stycket 3. Ofta kan användningen av metoden begränsas till att en sändare fästs utanpå ett fordon för att , när målet med positionsbestämningen är uppnått, avlägsnas därifrån utan vi- dare åtgärder. För att metoden skall kunna utnyttjas effektivt kan dock krävas mer ingripande åtgärder. För att utan insyn kunna få tillgång till exempelvis en bil kan polismannen behöva bereda sig tillträde till ett garage, en garageuppfart eller annat utrymme där bilen finns. Samma behov gör sig naturligtvis gällande då utrust- ningen skall avlägsnas. Det är heller inte alltid möjligt att installera utrustningen utanpå bilen. Behov finns då av att ta sig in i bilen, antingen i kupén eller i motorutrymmet, för att där installera ut- rustningen. Särskilda åtgärder kan vidare krävas för att utrustning- en skall fungera så effektivt som möjligt. För att säkra strömför- sörjningen kan utrustningen behöva anslutas till bilens batteri. Vidare kan det finnas behov av att ansluta utrust- ningens sändare till bilens antenn. För att kunna genomföra sådana åtgärder kan det också vara nödvändigt att tillfälligt flytta exempel- vis det fordon, den container eller den väska som skall positionsbe- stämmas till en plats där polisen utan risk för upptäckt kan installe- ra utrustningen. Polisens möjligheter att vidta denna typ av åtgär- der begränsas självfallet genom bestämmelser i , exem- pelvis om hemfridsbrott och olaga intrång (4 kap. 6 § BrB), egen- mäktigt förfarande (8 kap. 8 § BrB) och olovligt brukande (10 kap. 7 § BrB). Åtgärder av det slag som här beskrivs kräver därför de särskilda befogenheter som följer av det föreslagna andra stycket. Med stöd av den föreslagna bestämmelsen kan således polisen utan hinder av bestämmelserna i vidta de åtgärder som be- hövs för att på ett effektivt sätt genomföra en positionsbestämning. Vid tillämpning av den föreslagna bestämmelsen bör erinras om innehållet i paragrafens tredje stycke. I tredje stycket begränsas användningen av metoderna med hän- syn till den enskildes personliga integritet enligt proportionalitets- principen. En användning av metoderna innebär inte sällan att den enskildes integritet kränks med men för den enskilde som följd. På grund av de beskrivna metodernas karaktär bör därför proportiona- litetsprincipen komma till särskilt uttryck, jämte den bestämmelse som redan finns i 8 § första stycket polislagen. Om de åtgärder som vidtas har den effekten att den enskildes integritet kränks måste en prövning göras i varje enskilt fall om metoderna bör användas. En åtgärd med stöd av den föreslagna paragrafen får i sådana fall vidtas endast om det är uppenbart att det intrång eller det men som åtgär- den leder till inte står i missförhållande till syftet med åtgärden. Prövningen innebär att ju grövre brottslighet det är fråga om, desto mer ingripande åtgärder från polisens sida kan godtas med avseende på det intrång eller det men som kan uppstå. Även frågor om vad som skall övervakas, hur länge åtgärden skall pågå, vad som står att vinna med åtgärden etc. har betydelse vid prövningen. Av- vägningen skall göras dels med avseende på vilken metod som kan användas i det enskilda fallet, dels på vilket sätt metoden används. Att exempelvis dokumentera en händelse med handmanövrerad kamera i en offentlig miljö där den enskilde kan förvänta sig att bli iakttagen är att anse som mindre ingripande än om samma person blir fotograferad i en privat miljö där han eller hon saknar anled- ning att misstänka att någon kan iaktta honom eller henne. Pröv- ningen skall göras både med avseende på ett beslut om att använda en viss metod och under verkställighetsstadiet. Det bör framhållas att den prövning som skall göras enligt tredje stycket också innefattar åtgärder enligt andra stycket, dvs. de åt- gärder som kan behöva vidtas i samband med en positionsbestäm- ning.