sou · GRB343d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Gränsdragningar mellan officerares och civila teknikers kompetensområden i dessa avseenden kan självfallet bli svåra att göra och kräver djupare studier/analyser inom varje teknikområde. Taktik och stridsteknik utvecklas oftast ur de möjligheter som ny teknik skapar. I vissa fall ger dock den materiel som faktiskt finns tillgänglig möjligheter som inte utnyttjas. Orsakerna till detta är inte alltid lätta att finna. För att bättre utnyttja möjligheter av detta slag bör viss fristående utveckling tillåtas vid förband och skolor. Tillgängligheten av våra stridskrafter kommer att vara av central betydelse . Beredskap har traditionellt inneburit att hela krigsorganisationen skulle kunna mobiliseras inom . Fram- tiden kommer att ställa andra krav. Vissa delar av organisationen måste kunna aktiveras (mobiliseras) med timmars/dagars varsel medan andra kan ligga kvar med en väsentligt lägre beredskap. Såväl när det gäller internationella insatser som inom det nationella för- svaret måste ett framtida system kunna verka på ett mer flexibelt sätt än . Här finns stort behov av fördjupad analys. Behov av samövade enheter får inte ställa oöverstigliga krav på utbildning och samträning. Därav följer att en viss likformighet i utbildningen är att föredra, kanske på bekostnad av specialisering. Nya behov t.ex. förmåga att leda tillfälligt sammansatta förband eller funktio- ner kommer sannolikt att uppstå. Här kommer nya kompetenser att krävas och gamla att återupprättas. Konsekvenserna av det som framförts ovan är att spännvidden i kraven på beredskap kommer att öka. Personellt kan det innebära insatsberedda förband där personalen är kontrakterad och materielen finns gripbar. För förband med lägre beredskap kan dagens system tillämpas, d.v.s. att personal och ma- teriel utnyttjas i den dagliga förbandsproduktionen. För förstärk- ningsorganisationen kan det innebära att huvuddelen av personalen är hemförlovad och endast nyckelpersonal tjänstgör i grundorgani- sationen. Materiel för den senare kategorin behöver heller inte finnas anskaffad fullt ut. Begreppet anpassning innebär att Försvarsmakten skall kunna utvecklas såväl till ett hårdnande som till ett gynnsammare säkerhets- Oavsett utveckling ställs höga krav på officerskårens kompetens. 3.5.5Utveckling mot ett nätverksbaserat försvar Av regeringens proposition 2001/02:10, Fortsatt förnyelse av total- försvaret, framgår att det moderna, flexibla försvar som enligt riks- dagens och regeringens beslut skall skapas kan beskrivas som en utveckling mot ett nätverksbaserat försvar, NBF. I ominriktningen av Försvarsmakten är en bärande tanke att skapa balans mellan information, ledning och verkan. Detta innebär att ledningsområdet är starkt kopplat mot förmåga till god omvärlds- uppfattning. Detta kräver en ökad satsning på ledningsområdet. Ett framtida kompetensbehov kan, ur ett NBF-perspektiv, sägas ligga inom tre huvudområden: En god lägesuppfattning erhålls genom att med sensorer och andra informationskällor skapa en bild över vad som händer i omgiv- ningen. Ledning som är baserad på ett relevant beslutsstödssystem och som har sin grund i en god omvärldsuppfattning och i kunskap om egna och motståndarens insats- och verkansmedel, skapar möjlig- heter att fatta snabba och relevanta beslut. Utöver dessa tre områden återfinns dessutom speciella kompe- tenser för mark-, sjö- och luftstrid. Kompetenser inom dessa områden är kopplade till den fortsatta strukturutformningen. Möjligen kan ytterligare en grupp, ej definierade kompetenser, behöva tillföras. Denna avser anpassnings- förmåga d.v.s. förmågan att successivt bygga upp kompetens inom nya och oprövade områden. Utvecklingen mot NBF rymmer ett antal osäkerheter. För att successivt skapa ett bättre beslutsunderlag kommer demonstratorer, Demo, att användas som en del i kunskapsuppbyggnaden inför fort- satt utveckling av Försvarsmakten. En första analys av kompetensbehovet kopplat till utvecklingen mot NBF pågår men är inte slutförd. Försvarsmakten har dock redan identifierat kompetensbrist avseende ledningssystem och IT. Den första större systemdemonstratorn, Demo 05, kommer att äga Den är en serie av tester samt övningsverk- samhet vars syfte är att verifiera och validera möjligheten att skapa gemensam omvärldsuppfattning för inblandade aktörer på olika nivåer och med olika roller. Demo 05 skall också ge ett bättre under- lag för att kunna svara på frågan om vilka kompetenser som NBF kräver. kan behov av ett antal nya befattningar skönjas. Inom insatsförbanden förutses att nya plattformssystem an- skaffas, liksom att system byts ut, vilket också kommer att erfordra nya befattningar och kompetenser. Vi kan konstatera att den duglighet som de enskilda officerarna visar, och därmed deras möjligheter till stort och ökande ansvar och befordran, är beroende av flera faktorer. Officeren tillägnar sig kunskaper och färdigheter genom olika former av utbildning både vid skola och i tjänsten vid förband. Det finns anledning att understryka att en stor del av officerens färdig- hetsträning sker i fält och ombord. Internationella uppdrag blir också en viktig läroprocess. Den skolutbildning, som denna utred- ning skall reformera, är således bara en del i den kunskapsuppbygg- nad och färdighetsträning som skall skapa dugliga officerare. De två olika slags kompetenser som utredningen behandlar, de generella- och de befattningsrelaterade, byggs båda på successivt under officerens karriär i ett livslångt lärande. Byten av befattningar ger upprepade behov av befattningsrelaterad skolutbildning. Be- hörighetsutbildningar har successivt tillkommit när Försvarsmakten anpassar sig till civila normer i samhället. De relativt korta skrivningarna i detta kapitel om fördjupning inom fackmanna och specialistrollen, återspeglar inte frågans be- tydelse. Regeringen har konstaterat att det finns ett stort behov av att skapa tydligare karriärvägar för personer i dessa roller på flera olika nivåer i organisationen. Bredden på efterfrågade kompetenser är mycket stor. Såväl på stridsteknisk och taktisk nivå som på högre nivåer finns behov av sådan fackmanna-/specialistkomptens. En tydlig trend är att andelen fackmän och specialister bedöms öka i förhållande till andelen generalister. För att möta denna utmaning ställs krav på en differentierad utbildning med stor bredd och ett flexibelt utbildningssystem. Såväl i den grundläggande som i den fortsatta officersutbildningen måste särskild vikt läggas vid de kompetenser som är specifika för officersrollen. Prioritet bör därför ges åt områdena ledarskap i strid, förmåga att utbilda individer och förband samt förmåga att med- verka i försvarets utveckling. Den uppdelning som utredningen gör mellan generalister och fackmän/specialister är inte tydlig. I karriärens början väljer alla officerare en tjänstegren eller ett fackområde där tjänstgöringen inledningsvis sker. Därefter kan fördjupningen drivas olika långt med längre praktisk tjänstgöring och olika fördjupningskurser inom samma område. Längre akademiska utbildningar för tjänst på högre nivåer kan också bli aktuella. Individer med goda förutsättningar att nå chefspositioner bör ges möjlighet att snabbare gå genom systemet, med kortare tjänst- göringsperioder mellan skolor. Här ges då en individuell inriktning mot en framtida generalistroll. Officeren blir dock generalist först senare i karriären förutsatt att både individen och myndigheten är överens om den utvecklingen. För andra individer kan val av in- riktning ske betydligt senare i karriären. I ett flerkarriärsystem är det väsentligt att möjligheter till byte av karriärväg medges, om in- dividen har vilja och förmåga till denna förnyelse och myndigheten samtycker. Det är myndighetens behov som slutligen måste fälla avgörandet. Som påtalas under rubriken professionens särart är det yttersta syftet med officersutbildningen att utveckla förmågan att verka i väpnad strid som ledare för förband eller funktioner. Denna kom- petens nämns som den första bland de tio uppräknade generella kompetensbehoven och torde förbli den som skiljer officeren från alla övriga statstjänstemän. syns en tydlig förändring av hotbilden, den breddade hotbilden, där gränserna mellan militära och civila hot flyter samman. talas om säkerhet och beredskap inför olika hot och risker, som måste mötas med såväl nationella säkerhetsfunktioner och lag- företrädande (det militära försvaret, polis, tull, kustbevakning m.m.), som av näringslivets egna organ. Vi kan tala om vårt totala försvar för säkerhet. I detta sammanhang samverkar officeren med företrädare för andra samhällsfunktioner där kravet på förmåga till kommunika- tion, empati och inlevelseförmåga prövas. Som officer behöver man här både vara välutbildad och bildad, d.v.s. ha en förmåga att för- medla sina kunskaper i en ickemilitär miljö, ha kunskap om dem man samverkar med och en förmåga att kunna uppfatta och förstå andras argument. Vid krishantering är detta särskilt tydligt då man möter motparter/medarbetare i form av representanter för non governmental organisations (NGO), politiker och diplomater. I den internationella verksamheten, i bl.a. fredsfrämjande insatser, tillkommer kulturskillnader och språkbarriärer som ställer ytterligare krav på officerens kompetens. I mötet med dessa nya och ibland okända krav måste officeren vara väl förtrogen med generella metoder för problemlösning. Utredningen pekar på tendenser och framtida krav som kan på- verka behovet av nya och förändrade kompetenser. Bl.a. nämns en ökad samverkan och synkronisering mellan Försvarsmakten och civila organ för att möta säkerhetshoten mot vårt samhälle, ökade krav på internationella insatser, ökade krav på flexibilitet och adaptivitet hos förbanden. utsätts Försvarsmaktens personal för en mer när- gången mediabevakning och kritisk granskning. Allt detta pekar på behovet av en utbildning i nära kontakt med övriga samhället och i samklang med annan utbildning. Osäkerheten om utvecklingen, liksom Försvarsmaktens svårig- het att och mer konkret se utvecklingstendenser, försvårar en bedömning av de nya framtida behoven av utbildning. bedömer utredningen att det även långt in kommer att finnas ett stort behov av generella och befattningsrelaterade kom- petenser som inte avviker i någon nämnvärd grad från dagens. Inom ramen för den långsiktiga framtida utvecklingen av en nät- verksbaserad försvarsmakt bedöms till exempel nya kompetenser kontinuerligt behöva tillföras. Dessa kompetenser kan fyllas av både civil och militär personal. I avvaktan på Försvarsmaktens på- gående utredningar inom detta område är det vanskligt att peka på i vilka fall det även krävs officerskompetens. För att kunna förutse behov av nya kom- petenser föreslår utredningen att ett rådgivande forum för över- läggning kring dessa frågor skapas, där myndigheter som står För- svarsmakten nära är representerade. Sammanfattningsvis kan sägas att den viktigaste egenskapen hos ett framtida skolsystem är att det i sig självt har sådan flexibilitet att det kontinuerligt kan ta hand om nya utbildningsbehov när de uppkommer. Det innebär att handlingsberedskap måste finnas att tillföra nya kompetensområden, liksom att låta andra utgå. Frågan om hur kan förväntas svara på de aktuella ut- vecklingstendenserna har behandlats av Dandeker1. I korthet ger han följande synpunkter: Det pågår en förändring i , dels av den militära miljön och dels av förhållandet mellan samhället och dess försvarsmakter. Efter slutet på det och upplösningen av skapas nya de- mokratier vilka är såväl marknads- som västorienterade. Hur dessa länder förhåller sig till sina säkerhetsproblem beror bl.a. på hur deras väpnade styrkor uppfattar sina roller och uppgifter och hur styrkorna kommer att vara sammansatta. Gemensamt för dessa länder är att de söker lösa sina säkerhetsproblem genom medlemskap i och EU. Dessa organisationer har också visat sig villiga att relativt snabbt uppta dem som medlemmar. Det betyder att deras försvarsmakter framöver kommer att definieras inte bara från nationell utgångspunkt utan också påverkas av den gemen- samma planering för militär resursutveckling och resursutnyttjande som sker inom NATO (inkl PfF) och EU/ESDP. Det innebär bl.a. en eftersträvad försvarssatsning om (minst) av BNP. För dessa länders försvarsmakter innebär det en genomgripande omställning, uppgiftsmässigt och kulturellt. Emellertid kräver stater över hela en större flexibilitet hos sina militäretablissemang, vilket kan leda till för stora uppgifter och därmed motivationsproblem hos personalen. Den skall lösa nya uppgifter, ibland långt hemifrån, i internationell samverkan och vara interoperabel avseende teknisk utrustning, kommunikation och ledningskulturer. skall produktionen av förband hemma fungera för att lösa grunduppgiften väpnad strid. 1 Artikel av C. Dandeker publicerad i Military and Society in 21st Century Europeé, , 2000. Informationsteknologin innebär dessutom en långtgående förändring av militär verksamhet. från stora värnpliktsarméer till mindre, tekniskt mer avancerade försvarsmakter med växande andel yrkespersonal från försvar av det egna territoriet till multinationell krishantering från folkförsvar byggande på samhälleliga värderingar till kostnads- effektiva professionella organisationer, och härtill kopplat ett väx- ande legitimitetsproblem. (Varför skall skattemedel användas för verksamhet som inte angår mig?) Därtill kan förutskickas att officeren kommer att delvis tappa karak- tären av den orderlydande utföraren av den politiska viljan. Gränsen mellan militär verksamhet och politik blir suddigare. Officeren blir en ledare, som förväntas ha en känsla för vad som är politiskt korrekt och som ansvarar för operationer med militära maktmedel och härvid nagelfars av media och allmänheten i sina slutsatser, sitt beslutsfattande och sitt genomförande av besluten. Det är vanligt i andra länder att officersutbildning är jämförbar med civil akademisk utbildning. I vissa länder, t.ex. , och , är detta fallet sedan fler decennier. I andra, t.ex. , är förändringen genomförd . I några länder, , , , är det fråga om en militär utbildning vid en militär akademi, men utbildningen är översättbar i civila termer. Andra länder, bl.a. och , har en mindre tydlig gräns mellan civil och militär ut- bildning och nyttjar civila universitet för delar av utbildningen och examina därifrån kan tillgodoräknas i den militära utbildningsstegen. Gemensamt för länderna på den europeiska kontinenten syns vara en utveckling mot – eller ett befästande av – en akademisk officers- utbildning. Grundläggande utbildning är i bl.a. , , , , , , , och mellan 4–lång. Flera av länderna tillämpar den amerikanska principen2 pre-experience education and training, d.v.s. den militära utbild- ningen ges vid en militärakademi innan praktisk tillämpning sker vid militära förband. 2 Modell från US at . Samtliga länder ovan, utom och , har ett två- eller flerbefälssystem, vilket försvårar jämförelser med . I dessa länder satsar man på en längre akademisk utbildning inledningsvis för de blivande officerarna. Detta gäller dock endast de officerare som utbildas för ledande befattningar, d.v.s. närmast jämförbara med regementsofficerare i det tidigare svenska flerbefälssystemet. Av de fyra nordiska länderna är det bara som har genom- fört en fullständig övergång till ett högskolesystem som ger civila meriter. Den grundläggande officersutbildning, som startade vid med sin första kull 2001, leder till akademiska examina. Första steget ger 80 poäng, nästa steg om 120 poäng leder till kandidatexamen och det tredje ger vid 160 poäng en magister- examen. genomförs sammanhängande för de officerare som skall fortsätta i yrket. De som avslutar sin utbildning tidigare kan få tidsbegränsade anställningar med tillsvidareanställning. Detta innebär att två olika officerskategorier finns. Inom den högre militära utbildningen i om , får den som genomgått generalstabskursen (motsvarande chefs- programmet) tillgodoräkna sig en licentiatexamen. Fortsatt forskar- utbildning har fram till resulterat i att ca 25 office- rare disputerat. har kvar en traditionell officersstruktur för ett två- befälssystem och har inte genomfört några reformer av sitt utbild- ningssystem eller någon kvalitetssäkring i högskoletermer. Frågan om akademisering har lösligt diskuterats , och under innevarande år har Dansk Evalueringsinstitutt värderat hur den be- fintliga utbildningen står sig jämfört med civil högskoleutbildning. I har utvecklingen gått längre. Där finns en tydlig önskan att officersutbildningen skall resultera i en akademisk examen, och man har, med den pågående utvecklingen vid svenska Försvarshög- skolan som förebild, startat en anpassning av sitt utbildningssystem till detta mål. Man har även påbörjat en ämnesutveckling och orga- niserat ett Forsvarets skolesenter vilket är tänkt att utgöra ett hög- skoleliknande paraply över det befintliga skolsystemet. 4.1.3Jämförelse av utbildningars längd m.m. I nedanstående tabell jämförs utbildningstidens längd i sju länder. Siffrorna anger utbildningslängden avrundad till . Längst till vänster anges tid för grundläggande utbildning, därefter anges efter (+) längden på den fortsatta utbildningen. Om den fortsatta ut- bildningen är indelad i fler steg adderas varje steg med ett ytter- ligare plustecken. Utbildning för högre officersgrader än överste- löjtnant/kommendörkapten är inte medtagen. I vissa av dessa länder förutsätts för högre officerskarriär dessutom en akademisk examen som avläggs under karriären, an- tingen vid ett Försvarsuniversitet eller vid en civil högskola. Detta adderar ytterligare två till till utbildningstiden. För jämförel- sens skull anges (3) för dessa, vilka inräknas i den totala tiden. Den svenska motsvarigheten är 2+1+1+2, d.v.s. totalt . Vid jämförelse måste beaktas att alla länder i tabellen utom och har ett två- eller flerbefälssystem. För dessa länder motsvarar siffrorna utbildningen för regementofficerare i det gamla svenska systemet. Svensk officersutbildning innehåller utbild- ningsmoment, i den grundläggande officersutbildningen, som i övriga länder ges vid underofficersskola eller motsvarande. Alltså kan inte alla de svenska sex åren räknas fullt ut. I jämförelse har således en kortare officersutbildning än länderna i När det gäller utvecklingen av civil högskoleutbildning pågår en tydlig process i . Den avser utbildningstiders längd, examens- benämningar, examenskrav, betygsskalor och giltighet av olika utbildningar inom EU-områdets alla länder. Processen brukar be- nämnas efter Sorbonne- och Bolognadeklarationerna, vilka under- tecknades vid utbildningsministermöten på dessa platser. är en tydlig harmonisering, även om i vissa avseenden de respektive nationella lösningarna fortfarande divergerar. Svenska officerare har en relativ kort utbildning jämfört med sina europeiska kollegor. Vad som har hänt , och som genom inter- nationella forskningsprojekt gjorts helt tydligt, är att det finns säkrare underlag för bedömningar inom området officersutbildning. försvåras direkta internationella jämförelser med svensk officersutbildning p.g.a. vårt enbefälssystem jämfört med de domi- nerande två- eller flerbefälssystemen. Den internationella forskningen pekar på en förändring av officerens roll i samhället. Kompetensen att leda väpnad strid be- döms visserligen alltfort utgöra grunden, men denna kompetens utnyttjas i allt större grad till att lösa Military operations other than war. I och med att nya försvars- och säkerhetspolitiska strukturer växer fram ökar betydelsen av det militära internationella samarbetet. Detta ökar vikten av att utbildningen av officerare har- moniseras mellan europeiska länder. En förändring som redan observeras är att officersutbildningen akademiseras i allt fler länder. I det svenska befälssystemet måste en stor del av utbildningen komma senare i karriären än i utländska system. Detta gäller för de officerare som genomgår den längsta utbildningen och som efter en längre tids tjänstgöring inriktas mot de högre nivåerna inom Försvarsmakten. Under arbetet med att reformera det militära skolsystemet enades skolreformutredningen successivt om ett antal utgångspunkter för det fortsatta arbetet. Här konstaterades bl.a. att det fanns en del starka sidor hos dagens skolsystem som borde bibehållas i ett re- formerat skolsystem. hade ett antal brister tidigare iden- tifierats som borde åtgärdas (jämför avsnitt 2.3 ovan). Nedan benämnes den utbildning som sker fram till officersexa- men grundläggande officersutbildning och den som sker senare i karriären fortsatt officersutbildning. Systemet med en befälskår innebär att den grundläggande utbild- ningen dels måste kunna tillgodose grunden för officerens lång- siktiga utveckling, dels måste kunna möta kraven på att officeren omgående efter utbildningen skall kunna fylla en plats i insats- och grundorganisationen. Härav följer att officersutbildningen måste bli en kompromiss mellan generella och befattningsrelaterade ut- bildningsinslag. Den grundläggande utbildningen syftar delvis till att ge kadetten kompetens att lösa uppgifter som i många utländska försvarsmakter löses av underofficerare och underbefäl, d.v.s. chefsuppgifter på lägre nivåer. Först senare i utbildningssystemet är utbildningen inriktad mot de krav och uppgifter som tillkommer högre chefspositioner. Utredningen anser att den grundläggande utbildningen bör ge en tillräcklig, generell utbildning tillsammans med en befattningsinrik- tad utbildning och där så erfordras handledd praktik. Utbildningen skall göra den unga officeren kvalificerad att lösa de uppgifter som möter officeren vid första tjänstgöringen efter examen. Ett större inslag av just in time-utbildning, som syftar till att möta de mer kortsiktiga behoven, bör därför prägla den grundläggande officers- utbildningen. I ett flerkarriärsystem accentueras behovet av en sådan grundsyn på hela utbildningen i officerens livslånga lärande. För detta talar också ett starkt ekonomiskt incitament att ej genom- föra överutbildning. Styrande för utformningen av den grundläggande utbildningen skall således vara den generella kompetens som krävs för att bli officer och för att nå erforderlig kompetens inför den första befatt- ningen som skall bestridas. Innan den grundläggande officersutbild- ningen påbörjas är en värnpliktsutbildning eller aspirantskola en nödvändig start. Skall en önskad breddning av rekryteringsbasen kunna erhållas måste studerande från såväl de nationella program- men som de specialutformade och individuella programmen inom gymnasieskolan (tidigare benämningar var studie- och yrkesförbere- dande program) ges möjligheter att antas. Behörighetskraven måste i högre grad anpassas till de krav som respektive utbildningsinrikt- ning ställer. bestämmer Försvarsmakten själv kraven för antagning och dessa är i vissa avseenden omotiverat höga. Under den grundläggande officersutbildningen finns behov av ökad differentiering avseende utbildningens uppläggning, tiden för genomförande och antagningskrav till utbildningen. motiverat att ha flera olika utbildningsinriktningar, även med olika längd, som utformas som en inledning till ett flerkarriärsystem inom ramen för en gemensam grundläggande utbildning. Ansökan och antagning görs direkt till olika linjer redan vid utbildningens början. Möjligheter till karriärväxling skall finnas efterhand. Den grundläggande officersutbildningen skall innehålla en för- svarsmaktsgemensam del där strävan skall vara att kadetter från de olika försvarsgrenarna studerar tillsammans. Det exakta omfånget och placeringen av denna del bör Försvarsmakten bestämma. Utbildningen bör utformas för att ge stimulans till studerande med olika förutsättningar. Erfarenheterna från dagens system visar att vissa studeranden efterlyser mer praktiska inslag, medan andra ställer höga krav avseende djup, abstraktion och kritisk värdering3.