sou · GRB3118d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Jag bedömer att något minskat offentligt åtagande inte är aktuellt. Tvärtom bedömer jag att det statliga stödet måste öka , inte minst för att visa de allmänna samlingslokalernas betydelse som en infrastruktur för ett demokratiskt samhälle. Ett viktigt skäl till att stödet inrättades var att föreningslivet sågs som en naturlig och oumbärlig del av det medborgerliga livet. De allmänna samlingslokalerna sågs inte längre som ett intresse enbart för föreningslivet, utan att det var ett intresse för hela samhället. Därför var det ett samhällsintresse att denna verksamhet också fick ett samhälleligt stöd. Jag anser att detta är giltigt. När det gäller stödet till de samlingslokalägande föreningarnas riksorganisationer beslutade 1973 att ett särskilt stöd skulle utgå för att täcka de kostnader som riksorganisationerna åsamkades för sitt biträde i den statliga stödverksamheten. Stödet skulle utgå dels till riksorganisationernas allmänna verksamhet, dels till en samordnad konsultativ och utvecklande verksamhet. har tagit ställning till det statliga stödet. 1997 beslutade att förändra systemet för stöd till allmänna samlingslokaler. Men i övrigt innebar beslut att anslagets mål och inriktning skulle vara oförändrat. 1999 föreslog regeringen att det statliga stödet till allmänna samlings- lokaler skulle avskaffas. Däremot föreslog regeringen att bidraget till riksorganisationerna skulle finnas kvar. anvisades för ändamålet. De skäl som angavs för avskaffandet av det statliga stödet var att det fanns betydligt bättre tillgång till lokaler än då stödet ur- sprungligen initierades. Lokala lösningar hade blivit alltmer varierande, bl.a. genom att olika slag av sambruk hade ökat. Dessutom bedömdes att det statliga bidraget till allmänna sam- lingslokaler hade en liten effekt på lokalbeståndet som helhet. Det var kommunerna som hade de bästa förutsättningarna för att bedöma hur behovet av samlingslokaler bäst kunde tillgodoses. beslutade dock att anslaget till allmänna samlings- lokaler skulle bibehållas samt anvisade till anslaget. Därefter har beslutat att öka anslaget till allmänna samlingslokaler med . Anslaget uppgår till . 10.5.3Konsekvenser för den kommunala självstyrelsen Redan när det statliga stödet infördes gjordes bedömningen att kommunernas medverkan med att lösa samhällets behov av samlingslokaler låg inom den kommunala kompetensen. Till en början var det endast kommuner som kunde få bidrag, medan övriga kunde söka statliga lån. Kommunerna sågs också som granskare och opartiska myndigheter för att styrka behovet av de lokaler som samlingslokalföreningar ansökte om statligt stöd för. Det fanns dessutom en förhoppning om att de kommunala myndigheterna skulle visa ett sådant intresse för att lösa bygdens lokalfrågor att de i mån av förmåga kunde bidra därtill. Det påpekades att en del kommuner hade börjat uppföra eller ge bidrag till uppförande av s.k. medborgarhus, som även kunde inrymma lokaler för föreningslivets behov. Kommunerna har därefter, som ansvariga för samhällsplanering och bostadsförsörjning, kommit att få en viktig roll för samling- slokalernas lokalisering och drift. Kommunerna har tagit ett stort ansvar för kulturlokaler, dels genom egna lokaler, dels som bidragsgivare till föreningslokaler. Det är vanligt att kommunen hyr lokaler i de föreningsägda sam- lingslokalerna. Men det förekommer på en del håll att kommunen har byggt ett nytt kulturhus som har en inriktning liknande den som brukar finnas i Folkets Hus. På en del håll drivs både huset och verksamheterna av olika föreningar. Men det förekommer också att kommunen driver verksamheten i egen regi. Det finns dock en kritik mot att kommunerna bedriver verksamheter som föreningslivet i stället bör kunna ansvara för. Jag anser att det måste finnas ett starkt enskilt engagemang kring sam- lingslokalerna om vi på lång sikt skall kunna bevara och utveckla en infrastruktur för ett demokratiskt samhälle. Jag anser därför att en samlingslokal om möjligt bör drivas av en förening. Därmed kan ideellt arbete mobiliseras och människor satsar tid och engage- mang. 10.5.4Konskvenser för sysselsättning och offentlig service Jag anser att de allmänna samlingslokalerna har fått en allt större betydelse för offentlig service på landsbygden och i glesbygden. 1977 tillsatte regeringen som skulle behandla frågor rörande glesbygden. pågick den så kallade Landsbygdskampanjen som avslutades med första Landsbygdsriksdag 1989. Landsbygdskampanjen bidrog bland annat till att det bildades ett stort antal lokala utvecklingsgrupper runt om i landet som har samlats under paraplyorganisationen ska leva, som har det fortsatta ansvaret för Landsbygdsriksdagen. antogs ett Landsbygdspolitiskt program där de allmänna samlingslokalernas betydelse för folkbildning och kultur och det lokala sociala livet lyftes fram. Undersökningar visar att hälften av de lokala utvecklingsgrup- perna arbetar med initiativ relaterade till bygdegårdar och sam- lingslokaler, studiecirklar, vägar och turism. Man har funnit att lokala kulturella aktiviteter, föreningsmöten eller studiecirklar ofta är startpunkt för diskussioner om bygdens utveckling. Jag bedömer att det arbete som utförs av dessa grupper ofta leder till en förbättrad social samhörighet, starkare lokal identitet och nya former av lokal demokrati. Det verkar i dessa miljöer finnas förut- sättningar för lokala utvecklingsgrupper och andra nya föreningar och kooperativ att utvecklas som man inte hittar i tätorter och städer i samma utsträckning. Landsbygdens sociala och ekonomiska utveckling bygger i högre grad än tätortens på ett samspel mellan privata, offentliga och ideella insatser. Landsbygden, den glesa strukturen, tycks ha en förmåga att skapa och vidmakthålla utvecklingsprocesser utan att uppfylla krav på ett stort befolkningsunderlag. Ofta handlar det om lösningar som bygger på den verkligt lokala uppsättningen av personnätverk, institutioner, lokaler osv. Det kan gälla alternativa driftsformer, samspel mellan kommun-föreningsliv, osv. har serviceperspektivet kommit till uttryck i flera statliga utredningar. Dessa utredningar utgår ifrån att det finns en outvecklad potential i folkrörelser och föreningar som komplement och uppdragstagare till den offentliga sektorn. Det finns förväntningar och förfrågningar om uppdrag från den offentliga sidan som också sammanfaller med förändrade former SOU 2003:118 Utredarens förslag för den offentliga finansieringen av föreningsverksamhet och liknande. 1987 gjorde , SamSam, en utredning om samnyttjande av allmänna samlings- lokaler i glesbygd. Genom att lokalisera vissa verksamheter till en samlingslokal menade att servicenivån kunde höjas för glesbygdens folk, som resurserna kunde utnyttjas bättre. Man konstaterade att samlingslokalerna, särskilt på landsbygden, tycktes minska behovet av service för barn- och ung- domsverksamhet, äldrevård m.m. Jag bedömer att utvecklingen med samnyttjande och samverkan kommer att förstärkas ytterligare . Välfärdsbehoven växer stadigt. måste kommuner och landsting spara mer inom sjukvård och omsorg. Detta kommer att kräva att människor tar ett större ansvar genom att själva organisera verksamheter som kan möta de växande behoven. Utredningen har inte funnit någon särskild statistik som visar jäm- ställdheten i samlingslokalföreningarna. Däremot finns det allmän statistik som visar jämställdheten i föreningslivet, som kan användas för att bedöma hur jämställdheten ser ut i de föreningar som använder de allmänna samlingslokalerna för sin verksamhet. När det gäller deltagande i föreningslivet visar SCB i sin stora undersökning Föreningslivet i att skillnaderna mellan kvinnors och mäns föreningsdeltagande är relativt begränsade. För samtliga nivåer av deltagande gäller visserligen att män deltar oftare än kvinnor. SCB pekar dock på en intressant variation mellan könen som gäller typen av deltagande, liksom utvecklingen av del- tagandet. Obetydligt fler män är medlemmar i någon organisation. Men när män deltar så sker det oftare på en högre nivå: De deltar oftare aktivt i föreningens verksamhet, de har oftare förtroendeuppdrag och fler män talar på möten och påverkar beslut. Det är framför allt män i övre medelåldern som är starkt överrepresenterade när det gäller förtroendeuppdrag, aktivt deltagande och personlig agerande i föreningslivet. SCB har dock funnit att könsrollsmönstret har blivit något mindre accentuerat Trenderna visar att mäns deltagande har minskat mer än kvinnornas deltagande. Det gäller särskilt deltagande på högre nivå. Männens minskade engagemang i föreningslivet har alltså lett till en viss utveckling mot ökad jämställdhet i föreningslivet. SCB har funnit att både kvinnor och män väljer förenings- deltagande i enlighet med underliggande könsroller. Deltagandet visar tydliga könsskillnader som speglar rollfördelningen i familjen. Det är kvinnor som i första hand sköter omsorg. Därför är kvinnor också överrepresenterade i t.ex. föräldraföreningar, handikapp/ patientorganisationer. Kvinnors större globala och humanitära orientering framkommer även när det gäller engagemang i olika typer av solidaritetsrörelser, i humanitära hjälporganisationer och i fredsrörelser. Männen är istället överrepresenterade i de flesta livsstilsorgani- sationer, nämligen motororganisationer, idrottsföreningar, hobby- föreningar, frivilliga försvarsorganisationer och ordenssällskap. Däremot är män underrepresenterade, och kvinnor överre- presenterade, i gruppen kulturföreningar. Kvinnor är också överre- presenterade i religiösa organisationer, jämfört med män. Bilden av att kvinnor är mer kulturaktiva än män består och förstärks delvis av undersökningen Den kulturella välfärden som SCB och har gjort. Den visar att kvinnornas försteg före männen sammantaget har ökat något. pekar på att kulturaktiviteter som erbjuder upplevelser attraherar allt fler. Teaterföreställningar, konserter, film på bio och konstutställningar är fyra av de sex aktiviteter som har ökat betydligt i andelen aktiva i befolkningen men mest bland kvinnor. Sådan verksamhet förekommer vanligen i olika typer av allmänna samlingslokaler. Jag anser att detta rimligtvis även borde återspeglas bland dem som använder de allmänna samlingslokalerna. Jag har tidigare pekat på att i många större och mindre samhällen fungerar den allmänna samlingslokalen ofta som ett lokalt kulturhus, som är öppet både för amatörers skapande och för gästspel av professionella kultur- arbetare. Det förekommer film, teater, musikprogram, utställ- ningsprogram m.m. Jag bedömer att de tydliga könsskillnader som finns, där det är kvinnor som i första hand sköter omsorg, även borde återspeglas i andra verksamheter som förekommer i de allmänna samlings- lokalerna, särskilt på landsbygden och i glesbygd. Demokratiutred- ningen tyckte sig se en renässans för ideella organisationer som serviceproducenter, som var vanligt före välfärdsstatens genombrott. Vi ser exempelvis hur lokala utvecklingsgrupper bildas, som fungerar som kanal för medborgarnas röst och utförare av vissa tjänster. Där spelar ofta en gemensam lokal i byn eller i bygden en viktig roll. Att denna typ av medborgarsammanslutningar ofta fungerar mer som nätverk än som traditionella organisationer har säkerligen sin grund i att de som regel drivs av kvinnor. De är icke-hierarkiska och underlättar genom sin informella struktur ett aktivt deltagande och spontana initiativ. De traditionella organisationerna, som är mer hierarkiskt uppbyggda, styrs ofta av män. har sett att kommuner och orga- nisationer har svårigheter att beakta ett jämställdhetsperspektiv inom kultur- och fritidsområdet. De unga tjejerna glöms ofta bort i den kommunala fritidsverksamheten. Historiskt sett har fritids- gårdarna kommit till utifrån de stökiga pojkarnas behov. Men även de aktiviteter som har vuxit fram har ofta pojkarna som norm och har få flickor involverade.Det gäller exempelvis musicerande inom populärmusikgenrerna, IT-relaterad verksamhet, skateboard och inlines. bedömning är att jämställdhetsarbetet och frågor om flickors villkor kräver ett långsiktigt utvecklingsarbete. Man ser det därför som viktigt att arbetet med att utveckla metoder och identifiera goda exempel fortsätter. Det är också angeläget att stimulera aktörer inom ungdomspolitiken att utveckla verktyg och perspektiv så att de själva ska kunna omsätta jämställdhetspolitiken till praktik. För att öka andel flickor inom kultur- och fritidsområdet har initierat särskilda tjejprojekt. Man har fått regeringens uppdrag att fördela ur Allmänna arvsfonden för stöd till projekt som syftar till att stärka flickors villkor. Medlen fördelas löpande . Fritidsforum, som har sina rötter i hemgårdsrörelsen, arbetar också med att lyfta fram tjejverksamhet och att stärka ledare i det arbetet. var syftet att öka flickors inflytande och att hitta arbetssätt som utgår från flickors behov. Projektet visade tydligt att tonårsflickor inte är nöjda med att sitta hemma, utan är intresserade av och har samma behov av intressanta och utvecklande fritidsaktiviteter som pojkar. Men innehållet, formerna och metoderna måste anpassas för att nå flickorna. 10.5.6Konsekvenser för att nå de integrationspolitiska målen Jag anser att föreningsdrivna samlingslokaler är en viktig förutsätt- ning för kulturverksamhet i hela landet. I glesbygd och mindre tätorter är de ett nödvändigt medel för en decentraliserad kultur- politik. Jag bedömer dock att de allmänna samlingslokalerna inte spelar samma roll för utvecklingen i de större städernas förorter som i mindre orter på landsbygden. Föreningsliv av folkrörelseka- raktär har fortfarande svårt att etablera sig i befintliga samlings- lokaler i dessa miljöer. Ett av målen för integrationspolitiken är att den skall skapa en samhällsgemenskap med samhällets mångfald som grund. Jag anser att de allmänna samlingslokalerna har en viktig roll för att minska den sociala segregationen i samhället. vidgades betydelsen av begreppet allmänna samlingslokaler till att mer avse allmänna kultur- och fritidslokaler. Med den ökade fritiden vidgades den kulturella sidan av verksamheten vid de allmänna samlingslokalerna. Den kom att omfatta fritidssysselsättningar av många skiftande slag. I lanserade stadsarkitekten tanken på ett fritidscentra i varje stadsdel. Ett övergripande planerings- paradigm i den svenska grannskapsplaneringen var att skapa fysiska miljöer som stimulerar till gemenskap. blev grannskapsidéerna ett recept för bostads- områdenas utformning. Men det växte också fram en kritik mot förorten som gick ut på att människorna blev passiva och isolerade. Som en röd tråd genom sjuttiotalet löpte idealet om aktivitet och gemenskap. Detta skulle åstadkommas i grannskapet. satsade regeringen sammanlagt på insatser i olika bostadsområden, som i hög grad syftade till att öka gemenskapen mellan de boende. Insatserna var bland annat att iordningsställa gemensamhetslokaler och service- byggnader. Avsikten var att detta skulle leda till ökat ansvars- tagande för lokalsamhällets utveckling hos de boende och den personal som var verksam i området. Enligt utvärdering ledde utvecklingsarbetet med samordnad boendeservice till en pånyttfödelse av de gamla grannskapsidéerna. Dagens bostadspolitiska debatt handlar i hög grad om hur segre- gationen och dess effekter skall motverkas. I många stadsdelar har befolkningen minskat med hälften sedan de byggdes, vilket har fått konsekvenser för stadsdelens service. I de minst attraktiva områdena, oberoende av kommunstorlek, sker en ansamling av utsatta grupper. Där bor många invandrare, inte i första hand därför att de är invandrare, utan därför att deras ekonomi ofta inte tillåter att de flyttar. tillsatte regeringen flera utredningar som bland annat skulle föreslå åtgärder mot den ökade segregationen i samhället. Det finns en ökad förståelse för att samarbete är nödvändigt för att komma någon vart och att samarbetet måste ske över förvaltningsgränser, mellan privata och offentliga sektorer, med föreningslivet och inte minst med de boende. 1999 tillsatte regeringen en storstadsdelegation med uppgift att utveckla och samordna storstadspolitiken. Delegationens arbete har främst inriktats på att ta fram lokala utvecklingsavtal. Dessa avtal skall i första hand vara ett instrument för arbetet med att bryta segregationen i storstäderna. I vårpropositionen 2003 meddelade regeringen att man avsåg att ta tillvara storstadspolitikens erfarenheter och omvandla dem till ordinarie strukturer. I budgetpropositionen säger regeringen att när de särskilda medlen till de lokala utvecklings- avtalen upphör, måste bekämpandet av segregationen vidareut- vecklas. Detta skall ske genom ett mer strategiskt inriktat lokalt utvecklingsarbete och en fördjupad samverkan mellan kommuner, staten, näringsliv och boende. Man pekar på att ett tiotal stadsdelar har genomfört stadsdelsvisa framtidsscenarier som skall vara en central utgångspunkt för det fortsatta utvecklingsarbetet. Jag anser att medborgarinflytande och delaktighet i samhällsut- vecklingen förutsätter kontakt mellan människor och en dialog om hur gemensamma angelägenheter skall lösas. Därför anser jag att det i varje lokal miljö bör finnas en samlingslokal som främjar den sociala samvaron. Det är en viktig del av infrastrukturen för ett demokratiskt samhälle att det finns sådana mötesplatser. Jag vill i det sammanhanget peka på att i har förordat ett basutbud som omfattar en allmän sam- lingslokal i varje stadsdel som ges bättre resurser att erbjuda ända- målsenliga möteslokaler och egna kulturverksamheter. Förvalt- ningen anser att särskild prioritet bör ges till ytterstadsdelarna som har mindre utbud av samlingslokaler och kulturarenor än inner- staden. Jag har föreslagit att varje kommun, i samverkan med förenings- livet, bör göra en inventering av befintliga och tänkbara mötes- platser inom kommunen. En sådan inventering skulle inte bara ge föreningar och medborgarna information om vilka lokaler som finns tillgängliga. Den skulle också kunna vara en grund för att se om, var och hur åtgärder bör vidtas för att medborgarna skall kunna erbjudas mötesplatser i tillfredsställande omfattning. Beslut vid regeringssammanträde den 21mars 2002. En särskild utredare tillkallas för att undersöka och analysera frågor som rör allmänna samlingslokaler. Utredaren har tre huvuduppgifter. En av huvuduppgifterna är att utreda i vilken utsträckning de allmänna samlingslokalerna är tillgängliga för det lokala förenings- livet samt olika gruppers nyttjande av lokalerna. Inom ramen för uppgiften skall utredaren inventera det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler. Därvid skall redovisas bl.a. vilken standard lokalerna har, om dessa är tillgängliga för personer med funktionshinder och vilka slags verksamheter som bedrivs i lokalerna. En annan huvuduppgift för utredaren är att undersöka och analysera vilken betydelse de allmänna samlingslokalerna och det stöd som utgår för dessa lokaler har för närsamhället, särskilt när det gäller invånarnas deltagande i samhällslivet och i de politiska processerna. Häri ingår att utredaren skall undersöka vilken bety- delse samlingslokalerna har för invånarnas möjligheter att utöva de grundlagsfästa mötes-, yttrande- och föreningsfriheterna. Utredarens tredje huvuduppgift är att utreda effekterna av det statliga stöd som lämnas för allmänna samlingslokaler. Inom ramen för denna uppgift skall utredaren undersöka i vilken utsträckning målen för det statliga stödet uppnås. Utredaren skall vid behov föreslå åtgärder som kan effektivisera det statliga bidragssystemet och därigenom öka möjligheterna att uppnå målen med stödet. Utredaren skall också undersöka och redovisa vilken betydelse det statliga respektive kommunala stödet för allmänna samlingslokaler har när det gäller att skapa tillgång till ändamålsenliga samlingslokaler för föreningslivet och för andra möten mellan människor. Utredaren skall därtill beskriva den verksamhet som bedrivs av samlingslokalorganisationerna – Folkets Hus och Parker, Bygde- gårdarnas och – samt utreda deras behov av ekonomiskt stöd. Samlingslokaler för folkrörelsernas behov I samband med att folkrörelserna och växte sig allt starkare ökade behovet av möteslokaler för dessa rörelser. En anledning till det var att de lokala förening- arna oftast vägrades tillträde till de lokaler som fanns på orten. En annan anledning var att de tillgängliga lokalerna ofta inte ansågs lämpliga för den verksamhet man önskade bedriva. Till exempel ville hålla sina möten i lokaler där det inte fick förtäras alkohol. Till följd av de olika svårigheterna skaffade folk- rörelserna sig egna lokaler för såväl föreningsaktiviteter som andra aktiviteter, t.ex. fester och danskvällar. har det lämnats såväl statligt som kom- munalt stöd för dels anordnandet av nya samlingslokaler, dels bevarandet av befintliga sådana lokaler. Det finns tre former av statligt stöd för lokalkategorin samlingslokaler; bidrag för vissa icke-statliga kulturlokaler, bidrag för trossamfundens lokaler och slutligen bidrag för allmänna samlingslokaler, dvs. den bidragsform som är föremål för översyn genom dessa direktiv. Med allmän samlingslokal avses i förordningen (1996:1593) om bidrag till allmänna samlingslokaler en lokal som på en ort hålls öppen och tillgänglig för föreningslivets möten, studieverksamhet, kulturell verksamhet, förströelse, fritidssysselsättning eller någon annan liknande verksamhet. Ärenden om bidrag för allmänna samlingslokaler hanteras av och den s.k. Samlingslokaldelegationen. Delegationen består, enligt förordningen (1996:124) med instruktion för , av en ordförande och högst sju andra ledamöter vilka samtliga utses av regeringen. Det statliga stödet för allmänna samlingslokaler – förr och nu Det statliga stöd som lämnas för allmänna samlingslokaler har funnits . Stödformen har utretts vid ett flertal tillfällen, med förändrade regler som följd. Det primära syftet med stödet – att för föreningslivet skapa samlingslokaler som upplåts opartiskt, i skälig omfattning samt på skäliga villkor – har dock varit oföränd- rat . Den senaste översynen av hela stödformen genomfördes av samlingslokalutredning, med redovisning av uppdraget i betänkan- det Mycket under samma tak (SOU 1994:32). Därutöver har Stats- kontoret på uppdrag av regeringen undersökt vissa frågor rörande allmänna samlingslokaler, bl.a. vilket behov som finns av sådana lokaler och i vilken utsträckning målen för det statliga bidraget uppnås (C95/638/FOLK). När stödformen infördes, liksom under de följande drygt 30 åren, kunde stöd lämnas till både kommuner och enskilda sammanslutningar. Med enskild sammanslutning avses i detta sammanhang aktiebolag, stiftelser eller föreningar som arbetar utan vinstsyfte och är fristående från en kommun eller kommunala företag. kan endast enskilda sammanslutningar beviljas stöd. har en förändring skett när det gäller organisa- tionstillhörigheten hos de sökande föreningarna. tillhörde merparten av de föreningar som sökte bidrag någon av de tre riks- organisationer som finns för samlingslokaler – de s.k. samlings- lokalorganisationerna. Dessa organisationer är Folkets Hus och Parker, samt . Av de föreningar som sökte bidrag tillhörde endast hälften en samlingslokalorganisation. Det har i stället till- kommit nya typer av sökande, t.ex. föreningar som organiserar personer med utländsk bakgrund. Statsbidraget i fråga kunde tidigare ges i form av olika bidrag, t.ex. bidrag för inköp av inventarier och bidrag för energibesparande åtgärder. var statsbidraget uppdelat på en bidragsdel och en lånedel, med eller utan ränta. finns ingen lånedel utan endast en bidragsdel. Statsbidraget får, enligt förordningen om bidrag till allmänna samlingslokaler, lämnas för köp, ny- eller ombyggnad av allmänna samlingslokaler samt för standardhöjande reparationer eller för handikappanpassning som utförs utan samband med andra bidrags- berättigande åtgärder.