sou · GRB349d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Att det inte finns något genetiskt utan enbart ett miljö- mässigt samband mellan föräldrarnas och barnens intellektuella förmåga kan bidraga till utjämningen av socialgruppsskillnaderna. manus 2001 leder en pågående studie av utlandsadopterades skolprestationer i . De utlandsadopterade födda –1973 jämförs med svensk- Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen adopterade unga vuxna, invandrare i samma ålder, som kommit till , och svenska icke-adopterade vuxna i samma ålder. Dessutom ingick de biologiska syskonen i adoptiv- familjerna som en jämförelsegrupp. Utfallet var fullbordad utbildning . Endast individer som adopterats av två föräldrar togs med i analyserna. Resultaten visade att adoptivgruppen nådde samma utbildningsnivå som den svenskfödda jämförelsegruppen och högre än invandrargruppen, som kommit till . Adoptivföräldrarna hade högre utbildning än föräldrarna i övriga grupper, men detta påverkade ej utbildningsnivån för de adopterade. Däremot hade det en positiv effekt för deras biologiska syskon. Skillnaden mellan de adopterade och deras biologiska syskon var utbildning. Adoptivgruppen hade även 1,5 års kortare utbildning än sina fäder och mödrar. Ålder vid adoptionen hade betydelse för utbildningsnivån. För dem som kom under sitt första levnadsår var skillnaden i längd av utbildningen, jämfört med de biologiska syskonen, mindre (1,) än för dem som kom . Nicolaysen, 1998 undersökte i hur 322 utlandsadopterade, som fullföljt 1991, valt beträffande vidareutbildning . Av de utlandsadopterade hade fortsatt sin utbildning (bland norskfödda i samma ålder). Fler i adoptivgruppen hade valt teoretisk linje. Fler gick på folkhögskola och fler fortsatte postgymnasial utbildning. De som adopterats hade i större utsträckning valt yrkeslinjer eller gick i arbetsmarknadsutbildningar. Maughan och medarb., 1998 i den tidigare beskrivna NCDS studien, jämförde de adopterade och icke-adopterade från samma födelsekohort som var u.ä. födda, med de övriga med avseende på skolprestationer och vuxen arbetsnivå. Adoptivföräldrarna hade högst utbildning och var mycket engagerade i sina barns utbild- ning. Detta hade en positiv effekt på barnens skolprestationer. Skillnaderna i prestation mellan de adopterade och de som växte upp hos sina ogifta biologiska mödrar var starkast för pojkarna. En del i båda grupperna hade gått i specialskolor i tonåren på grund av inlärnings- eller anpassningsproblem (adopterade , icke- adopterade med u.ä.-födelse , i.ä. födda gruppen ). Vuxenuppföljningen visade att adopterade kvinnor hade högre utbildning än de i den i.ä. födda gruppen medan adopterade män hade lika hög utbildning som denna. SOU 2003:49 Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen Skolresultaten vid (läsning och matematik) och vid (allmän skolprestation) predicerade skolresultaten på lång sikt. Uppväxtfamiljens socialgrupp och föräldrarnas intresse för barnets skolprestationer hade också effekt på ungdomarnas utbildningsnivå som vuxna. Beteendeproblem påverkade denna negativt för män men ej för kvinnor. Sammanfattning: De flesta adopterade tänker på sina biologiska föräldrar och ungefär hälften söker aktivt mer information. Internationellt adopterade har också ett annorlunda etniskt ursprung att relatera till. Frågan om man bör och kan utveckla en etnisk identitet baserad på att man är född i ett land, som man inte haft någon stadigvarande och djup kontakt med under uppväxten, är ännu oklar. Föräldrarnas öppenhet och stöd att söka såväl kunskap om den biologiska som den etniska bakgrunden är viktig för att den unge skall känna sig fri i sitt identitetssökande. Grotevant och medarb., 1982, 1987, Brodzinsky, 1990, Brodzinsky och medarb., 1981, 1986 , Schechter & Bertocci, 1990, Triseliotis, 1980 har alla studerat adoptivbarnens speciella situation då det gäller att forma sin identitet. Deras studier har gällt barn som tillhörde samma ras och etniska grupp som övriga familje- medlemmar i adoptivfamiljerna, de s.k. osynliga adoptionerna. Man menade att deras speciella situation att ha en tillhörighet i två familjer skulle försvåra identitetsarbetet särskilt i tonåren. Adopterade kan uppleva att de behöver mer kunskap om sin biologiska och sociala bakgrund för att komplettera sin självbild. De kan känna sig som en halv person, där den ena halvan är gömd genom adoptionen. Detta kan väcka känslor av mindervärde, skuld och osäkerhet. Många ungdomar kan uppleva en konflikt mellan å ena sidan en önskan att söka sina rötter och å andra sidan sin lojalitet gentemot adoptivföräldrarna. Triseliotis, 1973 hävdade att adoptivföräldrarnas viktigaste uppgift är att hjälpa barnen att integrera och identifiera sig med båda sina föräldrapar. Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen , 2001 rapporterade i en översiktsartikel att hälften av adopterade i livet kommer att söka kunskap om den biologiska familjen och att hälften av dessa också skulle vilja träffa dem. Det finns inte någon hållpunkt för att detta skulle ha att göra med psykiska problem hos den adopterade eller dåliga familjerelationer i adoptivfamiljen, inte heller att det skulle vara några speciella problem förknippade med att inte vara intresserad av att göra detta. Holbrook, 1984, , 1989, Schechter & Bertocci, 1990, Triseliotis & , 1984 har funnit att kvinnor är mer intresserade än män för att söka sina biologiska rötter och att deras intresse för detta väcks tidigare. , 1991 påpekade att adoptivföräldrar ofta framhåller att de biologiska föräldrarna älskat sina barn och lämnat dem för adoption för att de skulle få en bättre framtid än den de kunnat ge dem. Faran med att på det sättet idealisera de biologiska föräldrarna kan vara att barnet föreställer sig att det är ont och på så sätt är skuld till att det adopterats bort. Författarna diskuterade också de adopterades fantasier, the birthparent , om den biologiska familjen kontra verkligheten som grund för identitets- utvecklingen. Den verklighet, som adopterade barn och ungdomar måste konfronteras med, är att den biologiska familjen inte var kapabel att ta hand om dem eller att de var ett oönskat barn. Många av funderingarna rör sig omkring om de själva var dåliga och därför övergavs. Barnet kan ha fantasier om syskon, som behållits av mamman därför att det var det goda barnet, medan det själv är det onda. En negativ föreställning om de biologiska föräldrarna kan påverka barnets självbild. De kan också välja att identifiera sig med den negativa bilden för att ta udden av den. Den adopterade måste integrera de biologiska rötterna med erfarenheterna från uppväxten med adoptivföräldrarna till en sammanhållen, positiv bild. Adoptivföräldrar undanhåller ibland, av omtanke, fakta för barnet, vilket kan försvåra den unges möjligheter att urskilja verkligheten i fantasin. Även adoptivföräldrarnas föreställning om de biologiska föräldrarna påverkar och interagerar med den unges egna. McWhinnie, 1967 påpekade att adoptivföräldrarnas attityd gentemot barnets biologiska föräldrar är viktig. Den enda som får vara kritisk mot dem är den unge själv. Då det gäller de internationellt adopterade försvåras den här processen av att det SOU 2003:49 Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen kanske inte finns någon kunskap att söka. Barnet han ha lämnats anonymt till ett barnhem eller övergivits på gatan. Föräldrarnas förhållningssätt till adoptionen är viktig. Om barnet upplever att dessa förnekar den olikhet med biologiskt föräldraskap, som barnet upplever ur sitt perspektiv, kan det leda till att barnet får skuldkänslor för sina tankar och fantasier om de biologiska föräldrarna. Upplever barnet svårigheter med att ta upp ämnet kan det leda till att det själv skjuter frågorna åt sidan. , 1959, 1964, 1966, 1981 beskrev två strategier som adoptivföräldrarna kan välja. De kan erkänna de olikheter som finns med ett biologiskt föräldraskap, acknowledgement of differences eller de kan välja att förneka dessa olikheter rejection of differences. ansåg att en öppen kommunikation om adoptionsförhållandena var en grundförutsättning för en harmonisk identitetsutveckling hos barnet och den unge. Andra forskare (, 1985, McWhinnie, 1967, , 1990, , 2001) har i sina undersökningar bekräftat Kirks teori. Brodzinsky, 1987 har kritiserat Kirks teori som alltför statisk och menat att strategierna i en adoptivfamilj ändras . I början när föräldrarna är inriktade på att bygga upp trygga och tillitsfulla relationer till barnet, är rejection of differences en vanlig strategi. Allteftersom barnet växer upp och börjar fundera över vad det innebär att vara adopterad kan föräldrarna förändra sin copingstrategi. Han menar också att det finns ett tredje mönster, stressing of differences. Då betonar föräldrarna olikheterna och ser barnets historia och genetiska bakgrund som orsak till exempel- vis anpassningsproblem. De flesta adoptivföräldrar befinner sig någonstans på ett rejection – acknowledgement kontinium, föränderligt under livscykelns förlopp. Brodzinsky bygger dessa slutsatser på sin kliniska erfarenhet. Feigelman & Silverman, 1983, 1984 studerade fädernas inställning och öppenhet gentemot barnens biologiska bakgrund och barnens intresse för att få mer kunskap om sin biologiska familj i en enkätundersökning till 713 familjer, där vissa familjer hade adopterat över etniska gränser. Barnens intresse samvarierade med fädernas grad av öppenhet. Intresset var större både bland fäder och barn i de s.k. synliga adoptionerna. Bagley & , 1979, Bagley & Coard, 1975, Phinney & Alipuria, 1990 har påpekat att utlandsfödda adoptivbarnen ofta, men inte alltid har, ett påtagligt annorlunda utseende än övriga Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen familjemedlemmar i adoptivfamiljen, de s.k. synliga adoptionerna. De har förutom sitt biologiska ursprung även ett annorlunda etniskt ursprung att relatera till sin identitet. Det är viktigt att påpeka att etnisk identitet inte är något statiskt och entydigt. Barn som tillhör etniska minoriteter kan tillhöra två system, som de har tillträde till och deltager i. De kan ha olika grader av identifikation med båda systemen och behöver inte leva mellan dessa. Etnisk identitet kan vara både multipel och flexibel. Andra sociala identiteter kan ibland vara viktigare än den etniska identiteten och det behöver inte vara tecken på patologiskt självförakt eller etnisk alienation. Tizard & , 1989, Grotevant och medarb., 2000 anser att den etniska identiteten är föränderlig och avhängig individens upplevelser i samhället. I tider när rasism inkräktar på den etniska identiteten kan ibland andra sociala identiteter bli mer centrala och av större betydelse för individen. , 1977, 1981, 1987, 1992, 1994 har försökt besvara frågan hur barn och ungdomar utvecklar sin identitet, när de adopteras från en minoritetsgrupp till den vita majoritets- gruppen i en longitudinell studie . De följde 204 familjer i , som adopterat 157 barn över rasgränser och hade 209 biologiska barn. Den första studien gjordes när barnen var 4–. intervjuades 133 familjer och 96 av dem efter ursprungsstudien. De unga vuxna från 76 familjer intervjuades själva efter den första studien. föll det således bort familjer, huvudsakligen därför att de flyttade och det ej gick att spåra dem. av dem man nådde vägrade att vara med vid varje undersökningstillfälle. Studiens fokus var hur barn utvecklade rasidentitet i familjer där barnen hade en annan rastillhörighet än föräldrarna och familjens biologiska barn. De flesta barnen var afro-amerikaner (120), de övriga var indianer, eskimåer eller från eller . I likhet med andra adoptivstudier var familjerna övre medelklass, föräldrarna var äldre än genomsnittsföräldern, de flesta mödrar var hemmafruar, då barnen var under tonåren, äktenskapen var stabila och föräldrarna var religiösa. var ofrivilligt barnlösa, hade egna biologiska barn, då de adopterade. Som skäl för att adoptera över rasgränser angav sociopolitiska skäl samt att det var viktigast att få ett friskt barn oavsett ras. De flesta ungdomarna hade gått i rasintegrerade skolor och hade både vita och svarta kamrater. SOU 2003:49 Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen fann att de flesta adopterade unga vuxna personerna hade en acceptabel utbildning och arbetsanpassning. Färre hade gift sig () än de icke-adopterade syskonen (). Redan vid den första undersökningen, då barnen var 4–, fann man att varken de adopterade eller icke-adopterade hade någon raspreferens. De identifierade sig korrekt som vita eller färgade. Vid studietillfället hade av adoptivbarnen problem med att stjäla inom familjen. Detta beteende upphörde av sig själv före nästa uppföljning och betraktades som ett sätt att söka uppmärksamhet och testa att man var älskad. Föräldrarna var ambitiösa att förmedla rasmedvetenhet och rasidentitet till sina adoptivbarn, något dessa ofta var ointresserade av. Vid undersökningstillfället efter baslinjestudien kartlades självkänslan, ungdomarna var då 15–18,. Man fann ingen skillnad mellan grupperna. Samtliga upplevde också samma grad av familjetillhörighet. Både föräldrar och barn beskrev att det var positivt att leva i en rasintegrerad familj. Forskarna drog slutsatsen att de transrasealt adopterade växte upp emotionellt och socialt välanpassade och med en tydlig rasidentitet. Hollingsworth, 1997 gjorde en metaanalys av sex amerikanska adoptionsstudier som omfattat transraseal/transetnisk adoption och fokuserat på självkänsla och rasidentitet. De studier som ingick omfattade afro-amerikaner och mexikan-amerikaner. Familjerna jämfördes med familjer där alla tillhörde samma ras. Man fann att barnens ras/etniska identitet var sämre i transraseala än i ras/etniskt homogena familjer. Effekten var moderat enligt Cohens kriterier (d=-.52, p=0,001). Det var inte någon skillnad mellan familje- typerna då det gällde barnens självkänsla. Den negativa effekten på rasidentiteten ökade med ökande ålder och var starkast i övre tonåren (och Altsteins studie ingår ej i analysen). DeBerry och medarb., 1996, vars studie inte heller ingår i den nämnda översikten, visade att afro-amerikanska barn adopterade i vita familjer kunde ha hög självkänsla, fast de inte identifierade sig korrekt rasmässigt. I den longitudinella studien visade de att barnen alltmer identifierade sig med sina vita föräldrar, men att deras psykosociala anpassning parallellt med detta försämrades något. Ladner, 1977, , 1983, Grow & , 1974, , 1986 och McRoy o medarb., 1982, 1984, som studerat afro-amerikanska barn adopterade av vita föräldrar kunde visa samband mellan om föräldrarna hade en positiv inställning till Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen barnens rasbakgrund och aktivt stödde att de utvecklade en svart identitet och barnens bejakande eller förnekande av denna. Huh & , 2000 fann i en studie av 40 koreanskfödda adoptivbarn, som växte upp hos vita amerikanska föräldrar, att barnens identifikation med sitt etniska ursprung underlättades av att föräldrarna engagerade sig och dem i olika koreanska aktiviteter under deras barndom. Processen började i 7–8-årsåldern och av de unga i den grupp, där föräldrarna varit aktivt pådrivande, hade en stark koreansk-amerikansk identitetskänsla i början av adolescensen. De barn, som inte hade tagit del av sådana aktiviteter, utvecklade inte på samma sätt den koreanska delen av identiteten eller också stannade denna process av, innan den blivit en integrerad del av den unges identitet. identifierade sig som korean-amerikaner i den gruppen. Tizard, 1977, , 1983, McRoy & Zurcher, 1983, Tizard & , 1989 har funnit att barn kan ha god självkänsla oberoende av etnisk/ras identitet om de har bra relationer i adoptivfamiljen. Friedlander, 1999 varnade också för om föräldrar alltför mycket skulle betona etnicitet på bekostnad av barnets känsla av anknytning och tillhörighet till adoptivfamiljen. Westhues & , 1997, , 1995 studerade en grupp transrasealt adopterade barn i . Ungdomarna hade god självkänsla, goda kamratkontakter och var väl integrerade i sina familjer. Samtliga tillhörde andra raser än föräldrarna. ansåg att de var etniska kanadensare, betraktade sig som vita, fast de kom från , och . Författarna påpekade att ett skäl till att ett adopterat barn inte identifierar sig med sin etniska grupp kan vara att den tillhör en lågstatusminoritet. En sådan vill man inte tillhöra. Dalen & Saetersdal, 1992 fann att de norska, adopterade vietnamesiska ungdomarna inte ville ha kontakt med vietnamesiska invandrare. De tolkade detta i samma orsakstermer, att de inte ville identifiera sig med en lågstatusgrupp. Hene, 1987b fann också i sin studie av 70 vuxna utlandsadopterade att många var oroliga för att betraktas som invandrare. Skälet var att de upplevde att det fanns negativa attityder i mot dessa. Hälften i studien kände sig som svenskar och en fjärdedel som t.ex. svensk-koreaner. SOU 2003:49 Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen Bagley, 1991 fann, då han jämförde adopterade indianbarn och utlandsadopterade barn i , att hälften av indianbarnen men av de utlandsadopterade hade dålig psykosocial anpassning och låg självkänsla. Han menade att det berodde på den rasism som finns i mot indianer. Detta fynd överensstämde med Fanshels 1972 studie av indianbarn adopterade i . De barn som bodde längst bort från indianreservaten anpassade sig bäst. De hade inte konfronterats med rasfördomar, men de hade å andra sidan förlorat sin indianska identitet. Både 1978 och Dalen & Saetersdal 1992 menar att det är den institutionaliserade rasismen, som innebär att man måste vara extra bra för att kunna göra karriär om man tillhör en minoritetsgrupp, som kan påverka de unga, såväl deras inställning till sin etniska bakgrund som till ambitionsnivå och tillfredställelse med sig själva. Bayerl, 1977, Silverman, 1980, Hoopes, 1990, och Silverman & Feigelman, 1990 ansåg att det bästa för transrasealt adopterade barn var att växa upp i multikulturella, multiraseala omgivningar. Idealet var att familjerna levde i sådana områden. , 1977, 1995 summerade studier gjorda i som visade att de koreanska barnen var välanpassade och hade god självkänsla. Barnen kände sig mer amerikanska än koreanska. Han jämförde detta med Rörbechs 1989 studie, som visade att de koreanska barnen i kände sig mest danska. Kuhls (1985) studie hade tidigare visat att de koreanska barn som adopterats i kände sig mest tyska. publicerade 1995 en studie av koreanska barn adopterade i . De barnen kände sig mest norska. och medarb., 1994, 1999, Irhammar, 1997, i den tidigare beskrivna epidemiologiska studien i , hade också fokus på föräldrars och barns förhållningssätt till adoptionsfrågor samt ungdomarnas sätt att utveckla sin identitet. 48 individer var vid det första undersökningstillfället. Som tidigare nämnts har 42 av dessa följts upp , då de var 25–. Vid den första studien fann man i hela gruppen (181 adopterade personer) att av föräldrarna hade en del kunskaper om barnens bakgrund och hade fortfarande någon kontakt med barnhemmet. Av adoptivmödrarna var det som ibland tänkte på barnens biologiska familj, motsvarande siffra för adoptivfäderna var . Av de adopterade tänkte ibland på denna. Av dem som var sade att de inte visste något om familjen Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen eller orsakerna till adoptionen. Det samma gällde av dem . Ungdomarna hade inga krav på någon detaljerad information. Hälften sade dock att de skulle vilja veta mer om den biologiska familjen. Bara en tredjedel hade läst adoptionshandlingarna. En tredjedel av de yngre (under ) och hälften av de äldre tyckte inte att de kunde tala med sina föräldrar om detta. Flera av dem som kunde tala med föräldrarna hade sökt eller ville söka mer information. Av föräldrarna hade hämtat sina barn i ursprungslandet. Hälften av dem hade själva utvecklat ett eget intresse för detta. Två tredjedelar hade aktivt försökt skapa ett intresse hos barnet för dess etniska kultur med hjälp av böcker, TV-program, genom att hålla kontakt med familjer som adopterat barn från samma land etc. Dessa aktiviteter minskade då barnen blev äldre på grund av att dessa var ointresserade. De ungdomar (ca hälften), som ville veta mer om sin etniska bakgrund skaffade sig själva information på samma sätt. De flesta kunde tala med sina föräldrar om detta, men uppgav att de inte talade med någon om sin etniska bakgrund. hade besökt sitt ursprungsland, ville göra det. Trots att uppgav att de kände sig som svenskar, hade i den äldre gruppen varit med om att uppfattas som invandrare eller utlänning. hade blivit mobbade för sitt utseende och lika många hade själva känt sig illa till mods på grund av sitt utseende. Det finns således en motsats mellan de adopterades interna självidentifikation och den externa identifikationen, som omgivningen gör. Irhammar, opubl. manus 2002, fann vid sjuårsuppföljningen att ungefär lika många tänkte på sin biologiska familj ibland, en liten grupp, (tre personer), var ofta upptagna av dessa tankar. I den här, äldre gruppen i studien, var inte sådana tankar förknippade med en sämre självkänsla vare sig vid det första eller andra undersökningstillfället. Vid den första studien tänkte flickorna oftare på sin biologiska familj. Någon könsskillnad fanns inte vid det andra tillfället. Att man fått egna barn (vilket gällde 16 individer) samvarierade inte med tankar på den biologiska familjen. Motiven för önskan om mer kunskap om de biologiska föräldrarna ändrades mellan studierna. Då de var tonåringar sökte de information för att fylla hålen i sin tidigaste levnadshistoria och ville finna en spegel, som kunde besvara frågan: Vem är jag lik? När de var unga vuxna rörde deras funderingar genetiska frågor t.ex. om sjukdomar. De reflekterade också om hur livet kunde ha SOU 2003:49 Sammanställning av forskning avseende adoptivbarn och deras liv efter adoptionen gestaltat sig om de växt upp i ursprungslandet i stället. Antalet som ville söka mer information hade sjunkit från hälften till . De som ville söka mer information hade mer psykiska problem enl. SCL-90 och lägre självkänsla. Intresset för det etniska ursprunget hade däremot ökat från vid den första studien till vid det andra tillfället. hade nu besökt sitt födelseland. 39 av de 42 upplevde sig som svenskar vid det första intervjutillfället, sex av dessa kände sig vid det andra tillfället icke-svenska. Precis som vid den första undersökningen hade de som upplevde sig som icke- svenska lägre psykisk hälsa och sämre självkänsla. Fler i den gruppen hade adopterats . Fler i gruppen hade ett större intresse att söka mer kunskap om den etniska bakgrunden (6 av 8 jämfört med 17 av 34). Om man fått barn hade ingen betydelse för den etniska självidentifikationen, ej heller om man besökt födelselandet. Om föräldrarna under uppväxten försökt intressera sina barn för dess etniska ursprung samvarierade inte heller med identiteten. (Grupperna för dessa analyser är dock små, varför resultaten måste betraktas som tentativa.) Då det gällde den externa identifikationen hade de flesta bemötts som invandrare, ofta på ett negativt sätt. Detta gällde dock framför allt ytliga, anonyma kontakter på gator och i affärer. Man hade inte känt sig diskriminerad då det gällde studiesituationer, då man sökt arbete eller på arbetsplatser. Att en icke-svensk identitet var förknippad med mer psykiska problem beror sannolikt på att individen känner sig annorlunda, snarare än att den identifierar sig med sitt födelseland på ett positivt sätt. , 1999 studerade, i likhet med Irhammar, vuxna adopterade, i hans fall 23 koreanska adopterade, 19–, som växt upp i vita familjer i .