sou · GRB3126d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Rapporteringen är i många avseenden bristfällig och mörkertalet är stort och sannolikt varierande och över landet. Den nya fosterdiagnostiken, framför allt den som genomförs genom att ultraljudsundersökning erbjuds till och utförs på i stort sett alla gravida kvinnor i , har inneburit att många gravt missbildade aborteras, vilket i sin tur innebär en klar kunskapsförsämring när det gäller förekomst av svåra missbildningar. Svårigheter har också förelegat beträffande olika typer av analyser som är önskvärda för att följa missbildningsförekomsten . Den låga rapporteringsfrekvensen beträffande vissa missbildnings- diagnoser kan därför ge en skev bild av missbildningspanoramat och därmed försämra både den akuta och den långsiktiga övervakningen av missbildningar i landet. Möjligheten att inhämta bekräftande diagnostik eller ytterligare upplysningar om det missbildade fostret, där graviditeten avbrutits genom abort, är också begränsad efter- som det inte finns någon möjlighet att identifiera kvinnan som burit på fostret. Rapporteringsfrekvensen skulle möjligen kunna förbättras genom rationell användning av datajournaler. har tillsammans med sjukvårdshuvudmännen ett ansvar att gemensamt finna rutiner för att rapporteringen skall kunna fullgöras. ändå kommer till stånd ligger ytterst på de berörda klinikerna. För- klaringen till den låga rapporteringen återfinns med största sannolik- het i bristerna i det system som används . Vid översynen av missbildningsregistreringen, vilken har redovisats i tidigare avsnitt, har behovet av en förändring av missbildnings- registreringens rutiner på vissa områden befunnits stort. Kraven på denna registrering har specificerats i avsnitt 2.2. Ett grundläggande krav får anses vara att såväl födda barn som missbildade inkluderas i övervakningen. Denna registrering bör därför göras obli- gatorisk. Detta innebär att även graviditeter som avbrutits måste ingå i registreringen och inte som vara frivillig. Allmänna överväganden om registrering av aborter Eftersom många av de graviditeter där fostret har en allvarlig miss- bildning avbryts genom legal abort går det inte att undvika att över- väga införandet av en allmän registrering över utförda aborter som görs efter missbildningsdiagnos. I de övriga nordiska länderna sker registrering av samtliga aborter och används i dessa länders missbild- ningsövervakning. Registrering av aborter efter konstaterad fosterskada skulle sanno- likt kunna underlätta missbildningsövervakningen, inte minst för den uppföljning som behöver göras när ett misstänkt samband skall utredas. Min översyn har visat att , för att på ett mer effektivt sätt kunna tillgodose syftet med missbildningsövervak- ningen, skulle behöva göra en bättre sammankoppling mellan kvinnan och uppgifterna om fosterskadan än vad som är möjligt. Svensk lagstiftning innehåller inget förbud mot registrering av aborter, med undantag för förordningen om patientregister hos , som förbjuder registrering av koder för abort och olika komplikationer i samband med aborter i patientregistret. Det finns således lagliga möjligheter att införa registrering av aborter i födelseregistret. Frågan om registrering av aborter har emellertid länge varit kontro- versiell i . Det har i debatten höjts röster som framhållit att en allmän registrering av utförda aborter skulle vara kränkande för kvinnan. Diskussionen har knappast förts i perspektivet av registre- ring av aborter som sker efter missbildningsdiagnos. Avgörande för min ståndpunkt i frågan om någon form av registrering av aborter bör tillåtas är det obehag som enstaka abortsökande kvinnor kan känna inför att deras abort av ett missbildat registreras i ett centralt hälsodataregister. Den avvägning som måste göras innebär därför att den eventuella kränkning som enstaka kvinnor skulle kunna känna inför registreringen av deras abort skall ställas mot de vinster som en abortregistrering skulle innebära för missbildningsövervak- ningen. Rent generellt måste intresset av en effektiv missbildningsöver- vakning, som kan förbättra förutsättningarna att förhindra till exempel nya läkemedelskatastrofer och riskerna för icke-genetiska missbildningar, ges mycket stor tyngd. Det är här angeläget att betona att registreringens syfte är att samla kunskap som skall kunna användas i förebyggande mödrahälsovård och att registreringen inte sker i syfte att enbart upprätta statistik. Samhället har gentemot de ofödda barnen ett ansvar att samla så mycket kunskap som möjligt för att exponeringsrelaterade missbildningar skall kunna undvikas. För att kunna genomföra denna uppgift krävs att missbildnings- övervakningen är rikstäckande, snabb och innehåller relevanta upp- gifter, samt innebär minsta möjliga integritetskränkning för de registrerade individerna. Det kan tyckas att ett sådant intresse måste väga så tungt att ett visst intrång i den personliga integriteten får accepteras. När det gäller registrering av sådana mycket integritets- känsliga uppgifter som det här är fråga om är en sådan slutsats emellertid inte självklar, utan mycket noggranna överväganden måste göras innan en ståndpunkt kan intas. Fri abort har förekommit i . I stort sett var fjärde känd graviditet avbryts genom abort. Antalet aborter uppgick till drygt 33 000. Abort förekommer bland kvinnor med alla sorters bakgrund, i alla åldrar och utbildnings- nivåer och kan alltså inte sammankopplas med en viss livsstil. Den forskning som har utförts på området talar inte heller för att kvinnor som genomgått en eller flera aborter känner sådana skuldkänslor efter sin abort att en registrering av en missbildning hos deras skulle vara besvärande för dem. Det kan dock inte uteslutas att en- staka kvinnor skulle känna ett obehag av att veta att de förekom i ett abortregister. Hur detta skulle påverka dem i deras abortbeslut är givetvis omöjligt att uttala sig om. Bättre information om den stränga sekretess som gäller för uppgifterna och det starka skalskydd som finns hos skulle kunna tänkas minska oron för läckor från registret. Som jag redan konstaterat skulle registrering av de graviditeter som avbrutits på grund av missbildning hos fostret på många sätt förbättra och effektivisera missbildningsövervakningen, vilket i sin tur skulle kunna medföra att färre barn drabbas av icke-genetiska missbildningar. Vid min avvägning anser jag att vinsterna med en sådan förändring är så stora att samhället inte kan ställa sig främ- mande för att registrera aborter i centrala hälsodataregister. Denna registrering måste emellertid ske under sträng sekretess och får inte pågå längre än vad som är absolut nödvändigt. Jag kommer nedan att beskriva hur rapporteringen skall bedrivas och särskilt hur gall- ringen av uppgifterna skall ske. 9.1.2Rapporteringsansvar och tidpunkt för rapportering Mitt förslag: Anmälan till missbildningsregistret skall göras när miss- bildningsdiagnos ställs samt varje gång missbildningen konstateras. De uppgifter som är relevanta för missbildningsövervakningen är dels uppgifter om missbildningen, dels uppgifter om vilka expone- ringar modern har utsatts för under graviditeten. Uppgifter om vilka exponeringar som bör registreras och hur denna registrering bör gå till behandlas nedan i avsnitt 9.2.2. När det gäller uppgifter om missbildningen gör jag följande över- väganden. sker rapporteringen av en missbildning efter det att barnet fötts eller när fostret aborterats, vilket ofta är efter det att missbildningen konstaterats . Ansvaret för rappor- teringen ligger således på den som först upptäcker miss- bildningen. Det kan tyckas naturligare att det, i likhet med vad som gäller för cancerregistret, är den som ställer missbildningsdiagnosen som också anmäler denna till missbildningsregistret. Ett alternativ att överväga är därför att ansvaret för rapportering till missbildnings- registret läggs på denna person. Diagnosen bör därefter anmälas till registret av varje person eller enhet som konstaterar/bekräftar miss- bildningen. Det kan vara förlossningsavdelningen efter en förlossning, en kvinnoklinik efter en abort, cytogenetiskt laboratorium efter en fostervattensanalys eller en patologisk avdelning efter en obduktion. Det yttersta ansvaret för rapporteringen bör även fortsättningsvis åvila den verksamhetsansvarige på kliniken. De allra flesta gravida kvinnor deltar i någon form av foster- diagnostik under graviditeten. Den gravida kvinnan erbjuds ultra- ljudsundersökning, antingen –14 eller 17–18 samt, i vissa fall, –33. Många av de missbildningar och syndrom som är så grava att de föranleder en anmälan till miss- bildningsregistret upptäcks i samband med denna fosterdiagnostik, även om skillnader kan förekomma vid olika diagnoser beroende på missbildningens art och skickligheten hos diagnostikern. En liten del upptäcks först i samband med förlossningen. Medan de cytogenetiska laboratorierna kan lämna helt säkra diagnoser på kromosomavvikelser kan ultraljudsdiagnoser ofta vara osäkra. En erfaren ultraljudsansvarig läkare kan oftast ställa en pre- liminär diagnos. Full klarhet om missbildningens omfattning eller art kan emellertid ofta inte ges förrän efter patologisk undersök- ning eller röntgen av barnet eller fostret. Av de aborter som anmäls till missbildningsregistret äger rum i graviditetsveckorna 10–14. En del av dessa sker genom skrapning, vilket medför att någon patologisk undersökning av fostret inte kan göras. Det stora flertalet aborter i missbildnings- registret, sammanlagt , sker emellertid i graviditetsveckorna 15–19 och på annat sätt än genom skrapning. Detta innebär att en patologisk undersökning av fostret är möjlig. Antalet obduktioner på har minskat från under- sökningar av av fostren till , vilket givetvis är menligt för diagnossättningen. Det har emellertid framkommit att av de som anmäls till missbildningsregistret har genomgått obduktion. Obduktionsrapporterna är av stort värde för precisering av missbildningens typ. I de fall kvinnan har avböjt, eller där man av andra skäl inte har genomfört obduktion av ett miss- bildat som har aborterats, kan iakttagelser i samband med aborten möjligen komplettera den ultraljudsverifierade missbildnings- diagnosen. Nedgången i frekvens av patologiska undersökningar kan ha flera orsaker. Tänkbara förklaringar kan vara resursbrist på klinikerna, brist på patologisk expertis, bristande kunskap om missbildningsregistre- ringen och vikten av en säker diagnos etc. Det ligger utanför denna utrednings uppdrag att föreslå lösningar på problemet, men jag vill ändå peka på den konsekvens som en minskande kompetens inom patologi och ett minskande antal patologiska undersökningar kan få för missbildningsregistreringen. Förekomsten av preliminära diagnoser baserade enbart på ultra- ljudsundersökningar medför ett ansvar för att följa upp de fall där diagnosen är oklar. Det förutsätter också att miss- bildade barn och undersöks efter förlossningen eller aborten i större utsträckning än vad som synes ske . hantering av ärendet innebär att en föredragande specialistläkare går igenom anmälan, varvid ytterligare kvalitetssäkring visserligen görs, men för att en precis diagnos skall kunna sättas krävs ofta mer material från klinikerna. I uppskattningsvis av de inrapporterade fallen beträffande de födda barnen gör uppföljningar för att inhämta kompletterande upplysningar. Det är inte orimligt att anta att denna siffra kan komma att stiga om anmälningarna som in- kommer till missbildningsregistret bygger på fynd vid ultraljuds- undersökningar, eftersom dessa kan antas vara betydligt vagare än iakttagelser som gjorts efter en okulär eller patologisk undersökning i samband med en förlossning eller abort. De missbildningsfall som är av störst intresse för missbildningsövervakningen är fallen med multipla, ovanliga missbildningar. För det fall diagnos ställs enbart utifrån iakttagelser vid en ultraljudsundersökning finns en risk att enbart en diagnos ställs och att andra missbildningar eller delar av syndrom missas. Det kommer därför även fortsättningsvis att vara väsentligt att ges möjlighet att följa upp inrapporte- rade missbildningsfall. Vid en bedömning av om rapporterings- ansvaret bör ändras måste därför en analys göras över hur en förändrad rapporteringsrutin skulle kunna påverka möjligheter att göra uppföljning av de anmälningar som kommer in till registret. Om anmälningarna till missbildningsregistret görs redan i sam- band med ställandet av missbildningsdiagnosen skulle anmälningarna komma in till på ett stadium än de gör . Det är därför inte säkert att det finns några komplette- rande upplysningar att lämna förrän efter anmälan, om kvinnan väljer att inte avbryta graviditeten. Detta innebär i sin tur att får hålla flertalet av de rapporterade fallen som öppna ärenden . Ett av de problem som kan förutses med en tidig rapportering av missbildningsdiagnosen är att kan ha svårt att veta vart man skall vända sig för kompletterande upplysningar, eftersom man inte vet om kvinnan valde att fullfölja graviditeten med det missbildade fostret eller ej. Både i och internationellt har en uppdelning av missbild- ningar hos födda barn och gjorts, i vissa fall . Missbildningsövervakningen är delvis beroende både av historiska och internationella jämförelser. För att en larmsignal om en ökning av en viss missbildning skall kunna identifieras är det väsentligt att läkare kan känna till det förväntade antalet miss- bildningar av just denna typ. Att registrering skall ske redan när diagnosen ställs, vilket alltså kan ske så tidigt som , innebär att Socialstyrel- sen inledningsvis inte kommer att kunna hänföra anmälan till någon av grupperna födda barn, aborterade eller missfall, eftersom man kan räkna med att en liten andel av de rapporterade missbild- ningarna skulle ha slutat med spontant missfall. Rapporteringen kommer också inledningsvis att se något annor- lunda ut än den nuvarande. En relativt fullödig uppdelning kommer ändå att kunna göras, eftersom anmälningar beträffande samma missbildning kommer att komma från flera håll och det härigenom måste gå att hänföra rapporten till fött barn eller aborterat . Det finns heller inget som hindrar att en eftersökning görs av vilken grupp rapporten skall placeras, dvs. att genom jäm- förelser eller direkta förfrågningar söker identifiera om graviditeten fullföljts eller inte. Detta är, som jag kommer att redogöra för i samband med mitt förslag om gallring i avsnitt 9.3, tvärtom nödvändigt i flera fall. Den uppenbara nackdel som kan identifieras med ett system som det som finns är att det innebär att betydligt färre fall anmäls än vad som kan förutses om man lägger rapporteringsansvaret på den som första gången diagnosticerar missbildningen. Det kan antas att ett stort antal kommer att missas i samband med aborter, efter- som flera missbildningar inte kan upptäckas endast vid en okulär undersökning. Det kan heller aldrig bli aktuellt att ålägga kvinnan att upplysa om fosterskadan vid aborten, eftersom kvinnan fram till och med den artonde graviditetsveckan har rätt till abort, oavsett skäl. Sammanfattningsvis anser jag därför att det har framkommit att det alternativ som synes tillförsäkra flest fall rapporterade till över- vakningen är en tidig anmälan av samtliga upptäckta missbildningar, jämte rapporteringsansvar för alla som därefter konstaterar foster- skadan, dvs. förlossningsläkare, läkare som utför aborten, cyto- genetiska laboratorier, patolog osv. Detta kräver givetvis tydliga anvisningar från i fråga om rapporteringsansvaret. En nackdel ur kunskapssynpunkt med den föreslagna ordningen är att en del sena spontana missfall som eventuellt är orsakade av missbildningar hos barnet kan komma att påverka vissa statistiska analyser. Normalt bör endast sådana missbildningar analyseras som inte skulle ha lett till spontana missfall. Man antar på goda grunder att ett stort antal tidiga och ett mindre antal senare missfall beror av just missbildning hos fostret, men alla missfall som beror av miss- bildning eller sker ändå, kommer aldrig att kunna identifieras eller skattas säkert. Därför bör helst alla missfall uteslutas vid analys. Denna felkälla måste dock betraktas som ringa och kan minimeras med hjälp av goda administrativa rutiner vid datainsamlingen hos . 9.2.1Sammankoppling av uppgifter om missbildning med kvinnans personnummer Mitt förslag: Samtliga missbildningar skall anmälas till missbildnings- registret med angivande av den gravida kvinnans personnummer. Avsaknaden av personnummer på anmälningarna till missbildnings- registret är, som redogjorts för, menlig för möjligheter att kunna kontrollera de anmälningar som kommer in till registret. Den nuvarande ordningen medför alltså ett omfattande men nödvändigt merarbete för den registeransvarige på Socialsty- relsen, eftersom en dubbelrapportering kan innebära en helt felaktig bild av en viss missbildning. Detta merarbete skulle helt kunna elimineras om ett effektivare sökbegrepp än det som används kunde användas vid anmälningar om missbildade . En obligatorisk rapportering av missbildningar hos utan angivande av personuppgifter skulle sannolikt vara behäftad med samma brister som dagens system. Rapporteringen skulle liksom innebära svårigheter med uppföljningen och begäran att få komplet- terande uppgifter skulle kvarstå. Frågan man måste ställa sig är därför om ett oförändrat system är försvarbart i förhållande till de behov som missbildningsövervak- ningen har. Utvecklingen på fosterdiagnostikens område har gått framåt mycket snabbt . Framför allt ultraljudsundersökningar utförs allt tidigare i graviditeten. Många ultraljudsundersök- ningar görs så tidigt som –14. kan flera missbildningar eller fosterskador konstateras, exempelvis om fostret saknar lillhjärna eller urinblåsa. osannolikt att tänka sig att fosterdiagnostiken även fortsättningsvis kommer att förändras så att allt fler missbildningar kommer att kunna upptäckas allt tidigare i graviditeten. Historiska jämförelser av data i missbildningsregistret har visat att med vissa missbildningar i allt högre grad aborteras. Detta sker i takt med att fosterdiagnostiken förbättras och förfinas. Ett bortfall av vissa diagnoser är, som jag redogjort för, menligt särskilt för den akuta övervakningen, som är beroende av ett litet antal speciella fall. Ett alternativ till dagens ordning är att bestämmelser införs så att rapporteringen av missbildade barn och sker på samma sätt, dvs. med angivande av moderns personuppgifter. Genom förekomsten av personnummer på anmälningsblanketterna underlättas främst undersökningar av eventuella samband, eftersom någon tveksamhet inte råder i frågan om vem kvinnan som har av- brutit graviditeten är. Användningen av personnummer i register har länge varit en debatterad fråga i . Av den undersökning som SCB på utred- ningens uppdrag genomfört om attityder till registrering av person- uppgifter hos (se bilaga 2) framgår sammanfattningsvis att acceptansen av registrering av kvinnans personnummer tillsam- mans med en uppgift om eventuell fosterskada i missbildnings- registret är hög hos kvinnor i fertil ålder. Det framgår dessutom att gravida kvinnor tycks vara mer positiva till en sådan registrering än kvinnor som inte är gravida. Även om enskilda personer kan ha en negativ inställning till att deras personuppgifter finns registrerade i någon omfattning, vittnar flera personer som är verksamma inom vården och som har frekventa kontakter med föräldrar till missbildade barn att dessa föräldrar ofta har ett behov av att få veta anledningen till missbildningen. Det kan därför försiktigtvis antas att föräldrar till barn och med miss- bildningar, dvs. de som närmast skulle beröras av en registrering, ofta kan ha en välvillig inställning till att medverka till forskning om missbildningen för att förhindra att något liknande drabbar någon annan. Uppgifterna i födelseregistret och missbildningsregistret omfattas som tidigare redovisats av absolut sekretess, vilket innebär att de endast får lämnas ut i undantagsfall. Det är också angeläget att betona att det inte finns något enda exempel på att känsliga uppgifter har läckt ur de centrala hälsodataregistren från under den långa tid som dessa har förts, samt att samtliga hälsodataregister regleras av bestämmelser som bland annat reglerar i vilka fall sam- körning av data från olika källor får ske. Det framstår som uppenbart att missbildningsövervakningen i många avseenden skulle förbättras om även kvinnans personuppgifter omfattades av registreringen. I avvägningen mellan den kunskaps- vinst som en registrering av alla legalaborter utförda på grund av konstaterad missbildning skulle innebära och den integritetskränk- ning som skulle kunna vara effekten för enstaka kvinnor av ett sådant register får intresset av en förbättrad missbildningsövervakning anses väga tyngst. Vid mina överväganden finner jag att de förbättringar av miss- bildningsövervakningen som skulle bli följden av en ändrad rutin för rapportering med styrka talar för att missbildningsrapporteringen förändras. De krav på missbildningsövervakningen som intressenterna till missbildningsregistret kan ställa gör, tillsammans med den utveck- ling av fosterdiagnostiken som kan förutses och vad detta kan innebära för en oförändrad missbildningsövervakning, att en obli- gatorisk rapportering av samtliga missbildningar, med angivande av moderns personuppgifter, är nödvändig. Detta är också i högsta grad förenligt med det barnhälsoförebyggande arbete som har åtagit sig att bedriva genom att tillträda . 9.2.2Registrering av uppgifter från mödravården Mitt förslag: registreras i det medicinska födelseregistret redan i samband med den gravida kvinnans inskriv- ning på mödravårdscentral. Förekomsten av uppgifter om eventuella exponeringar som den gra- vida kvinnan utsatts för under graviditeten är väsentlig i missbild- ningsövervakningen, eftersom det gör att eventuella samband mellan en fosterskada och en yttre faktor kan utredas. I samband med inskrivningen på mödrahälsovården fylls mödra- vårdsjournalen (blanketten MHV 1) i av inskrivande barnmorska. Blanketten är i tre delar, varav en behålls av mödravårdscentralen, en lämnas till och behålls av kvinnoklinikens förlossningsavdelning i samband med förlossningen och en skickas från kvinnokliniken till det medicinska födelseregistret efter förlossningen. Som har konstaterats är en brist med den nuvarande miss- bildningsövervakningen att man inte har tillgång till exponeringsdata för de graviditeter som avbrutits på grund av konstaterad fosterskada. Eftersom registreringen i födelseregistret sker efter förlossningen registreras inga exponeringsdata för graviditeter som avbrutits dess- förinnan. För den fortsatta forskningen vore det önskvärt att samtliga gra- viditeter registrerades med exponeringsdata i födelseregistret. En registrering av mödravårdsjournalen redan i samband med inskriv- ningen skulle avhjälpa denna brist. Visserligen är det, procentuellt sett, en mycket liten andel av alla kvinnor som skrivs in vid mödra- vården som senare registreras i missbildningsregistret eftersom de fött eller aborterat ett missbildat barn eller , vilket innebär att uppgifterna på ett senare stadium kan visa sig obehövliga för registret. Det är emellertid inte möjligt att i förväg veta vilka dessa kvinnor är. Jag föreslår därför att mödravårdsjournalen skall registreras hos redan i samband med inskrivningen på mödravården. Detta skulle innebära att uppgifter fanns tillgängliga i födelseregistret beträffande samtliga graviditeter som skrivits in i mödravården. Förslaget innebär emellertid också att det kan finnas data i födelse- registret beträffande graviditeter som aldrig resulterat i en förloss- ning, antingen på grund av att kvinnan valt att avbryta graviditeten genom abort eller att hon fått missfall.