sou · GRB316d1 · 2004-01-01 00:00:00 — hävdade att ägarledare inte har samma motivation att leda företaget som anställda, professionella chefer. I motsats till dem som ärvt sin position, pengar och status, måste professionella chefer förtjäna det i sin professionella roll. Därför skulle den anställde chefens motivation vara betydligt högre än ägarchefens. Personlig eller professionell ledning? Teoribildningen kring ägare i stora företag utgår därför ifrån synen att ägande är skiljt från företagsledning, och att parterna agerar på olika slags marknader – en för företagsledare och en för ägarkapital. (1990) beskriver detta som en övergång från personlig kapitalism till professionell kapitalism. menade också att det amerikanska industrialiserade samhällets överlägsenhet, i förhållande till exempelvis det brittiska, kunde förklaras av en snabbare övergång från personlig till professionell kapitalism. blev det vanligt med sammanslagningar mellan olika företag både vertikalt och horisontellt. En följd av dessa sammanslagningar var att avståndet mellan ägare och företagsledning blev större. Ofta anställdes då en företagsledare som kom utifrån. Det var dessa företagsledare som skulle komma att utveckla metoder för företagsledning och göra sina företag större. De huvudkontor som inrättades runt blev en symbol för att kontrollen över företagen hade glidit över från ägarna till företagsledningen. När professionella, i bemärkelsen anställda och till ägarfamiljen utomstående, företagsledare anställdes till att leda företaget, erhölls chefer med ett större intresse för att maximera sin egen nyttofunktion än att maximera ägarens avkastning på investerat kapital. Glete refererar som 1941 benämner detta skeende som direktörernas revolution (se Glete 1987). och Means (1932) benämner samma utveckling för en separation mellan ägande och kontroll. Ägarna ger upp den operativa direkta kontrollen över företagets ledning till anställda chefer. Deetz menar att det snarare rör sig om en ny logik för organisationers dagliga verksamhet – managerialism (se och Javefors 1996). De olika svenska ägarkoncentrationsutredningar som genomförts visar också på ett ökat ägande av institutioner på bekostnad av det direkta privata ägandet (SIND 1980:5, SOU 1968:7, SOU 1988:38). Det privata ägandet har också i hög utsträckning anonymiserats genom det stora ägandet via fonder. Flera forskare hävdar att denna utveckling ger upphov till ett större fokus på kortsiktig avkastning istället för på långsiktig industriell utveckling (1983, m.fl. 1985). Brodin m.fl (2000) refererar till samma rörelse som en betoning och tillväxt av den finansiella kunskapen och handlingsgrunden på bekostnad av den verksamhetsinriktade. Författarna hävdar att företrädarna för det mer finansiellt inriktade ägandet, utövar ägande utifrån finansrationaliteten i bemärkelsen maximal avkastning på investerat kapital både i värdeökningstermer och i utdelning. De beskriver hur företrädarna för verksamhetslogiken har kommit att bli allt mer sällsynta som ägarutövare, både i nomineringskommittéer och i styrelserna (Brodin m.fl. 2000). Författarna driver också tesen att ett mellanled mellan ägare och bolagen har skapats i ställföreträdande ägare, vilka utgörs av media, fondförvaltare och analytiker som företräder ägarna. Ägarstyrnings-diskursen (corporate governance )har emellertid försökt återupprätta ägarnas betydelse för företagandet. Detta har skett som en motreaktion mot den allt för starka separering mellan ägande och kontroll, som i sin tur ledde till att företagsledare fick ett mycket stort handlingsutrymme och tolkningsföreträde. Det amerikanska systemet har tidigare kännetecknats av att styrelseledamöterna har utgjort företagsledning och att styrelseordförande också varit , det vill säga Chief Executive Officer. har styrelsen och företagsledning i kommit att få mer separerade roller genom att styrelsen har fått allt fler ledamöter som inte är anställda i bolaget (och 1997). Denna utveckling accentueras nu efter de senaste årens revisionsskandaler i . I en svensk kontext kan –Renault-affären illustrera maktkampen mellan företagsledning och ägare (se t.ex. och 1997, och Javefors 1996). Affären synliggjorde bland annat följden av ett spritt ägande, där ingen enskild ägare hade eget mandat att agera. Under de många åren med samma företagsledare hade lojaliteter utvecklats mellan styrelse och ledning. När sedan vd tillträdde som arbetande styrelseordförande, saknades en röst som kunde verka emot styrelseordförande. Avgörandet i maktkampen kom när småägarna slog sig samman, motsade sig styrelsens beslut och bildade allians med den nya verkställande ledningen. (Se exempelvis och Javefors 1996, 1994.) Fokus på ägarstyrning har lyft fram styrelsens roll gentemot företagsledningen, styrelsens arbetsuppgifter och dess sammansättning men framför allt har styrelsens ansvar stått i blickpunkten. Just ansvarsutkrävandet (accountability), i bemärkelsen att styrelsen och den exekutiva ledningen är ansvariga inför ägarna och andra intressenter för bolagets förvaltning dominerar även den amerikanska utvecklingen (se t.ex. Neubauer och Lank 1998). Ägarstyrning rör således relationen mellan ägare, styrelse och företagsledning, den så kallade vertikala styrprocessen (Brodin m.fl. 2000). I den vertikala styrprocessen kanaliseras finansiella och personella resurser till verksamheten. Styrningen av denna process utövas av ägare, styrelse och ledning med ägarna som de slutliga maktinnehavarna. I de fall bolaget är börsnoterat genomsyras ofta den vertikala styrprocessen av finansmarknadernas krav på avkastning samt överskott till utdelning och värdetillväxt på företagets aktier. Bolagets vertikala styrprocess utmärks av att det är ägarna som har yttersta makten. Detta kan ske direkt och individuellt det vill säga där en eller några enskilda ägare tydligt och synligt själva representerar och företräder det slutliga ägandet. Makten kan även utövas indirekt, där de slutliga ägarna representeras och företräds av organisationer genom vilka de slutliga ägarnas ägande är kanaliserat (till exempel fonder). De sistnämnda samlar, organiserar, uttolkar och exekverar andra individers ägande, det vill säga agerar utifrån andra människors pengar. I det förstnämnda fallet utövar ägarna däremot själva sitt ägarinflytande, det vill säga de företräder sina egna pengar. Ett vedertaget sätt att beskriva olika ägares inflytande över sina företag är begreppen exit och voice (1970). Exit är en finansiell strategi där ägaren signalerar sitt förhållningssätt eller missnöje till företagets ledning genom att sälja andelarna i företaget (att rösta med fötterna). Voice syftar på en ägare som aktivt försöker utöva inflytande över verksamheten (att använda rösten). Ägarinflytande kan utövas genom deltagande och röstande vid bolagsstämma, representation i styrelsen, direkta kontakter med företagets ledning, deltagande i ledningen genom anställning i företaget, politiskt deltagande och lobbying samt kontakter med andra ägare (m.fl. 1985:57). Ägarmaktens och ägaransvarets mest elementära funktioner kan anses vara att utse företagsledning, ta ställning i strategiska frågor samt agera aktivt om företaget råkar i kris (Glete 1987, 1991, Neubauer och Lank 1998, Brodin m.fl. 2000). I begreppet ansvar intolkas ofta också ett långsiktigt engagemang i företaget. Ägarnas möjlighet att ta detta ansvar och utöva makt beror i hög grad på deras resurser. Det är detta ansvar som ofta delegeras till styrelsen. Aronoff och (2001) betonar att ägarnas roll är att förstå strategin, bidra till företagets kultur samt leda ägarstyrningen. Ägarna leder genom att upprätta värderingar, vision och mål för bolaget. Visionen omfattar val av ägarstyrningsmodell, det vill säga hur den vertikala processen ska organiseras. sätta mål som rör tillväxt och lönsamhet samt ställa krav till styrelsen angående risknivå och likviditet. Ägarnas visioner och målsättningar utgör ramen för styrelsens arbete med att strategiskt och långsiktigt utveckla bolaget i den riktning ägarna har angivit. Styrelsen representerar aktieägarna och utgör länken mellan företagsledningen och ägarna (Hultbom 1997). Styrelsen ska företräda alla ägare, så att minoritetsägare inte blir förbisedda. En styrelses formella uppgift är att långsiktigt och strategiskt styra samt kontrollera verksamheten (t.ex. Neubauer och Lank 1998). Det främsta maktmedel som styrelsen har till sitt förfogande är tillsättande och avsättande av (företags)ledning. Styrelsen deltar i beslut som sätter ramar för verksamheten och/eller är svåra att återkalla. Styrelsen kontrollerar genom att utvärdera och övervaka ledningens agerande. Styrelsens ledamöter står ansvariga gentemot de intressenter (stakeholders, till exempel ägare, anställda, kunder, leverantörer) som utkräver ansvar å företagets vägnar. (1991, Neubauer och Lank 1998, Brodin m.fl. 2000). Vd:s uppgift slutligen, är att operativt leda och utveckla bolaget inom de ramar som styrelsen har ställt upp. Vd leder således arbetet i den horisontella processen det vill säga den värdeskapande process som motsvarar hela verksamhetsflödet. Vissa perspektiv inom ägarteorin ger således uttryck för en tro på objektiva kriterier för bedömning av kompetens samt en tro på meritokratism som främsta rekryteringsprincip (se och Means 1932, 1947 samt , 1990). pekar många empiriska och teoretiska observationer på att partikularism har återskapats även i professionellt ledda företag - inte bara i ägarledda företag eller i företag med relationer till (ägar)familjer. Det råder till exempel en slående likhet mellan Ägande och styrelser SOU 2003:16 dagens chefer och styrelseledamöter i svenskt näringsliv (SOU 1997:135, SOU 1994:3, 1998, och 2002). Dessa är (nästan) alla män, vita, medelklass och med fru och barn. Ett sätt att förstå denna empiriska likriktning utgörs av begreppet homosocial reproduktion (Kanter 1977:48) som avser de processer genom vilka vissa chefer (och män) väljs och differentieras i enlighet med sin förmåga att passa nödvändiga sociala kriterier. Homosocialitet, eller att män söker sig till varandra, leder till att män rekryterar andra män till toppositionerna i näringslivet. Denna process genom vilken maktens män förser eller tillskriver sina favoriter viktiga egenskaper som de kanske saknade tidigare benämns kooptation. Därigenom återskapas likheten mellan näringslivets chefer (se 1996 och 1999). Uppmärksamhet har riktats emot den homogena sammansättningen av (svenska) bolagsstyrelser. diskuterar i makt och ledarskap i svenska börsbolag i (och 1997). uppgick den totala andelen kvinnor i svenska börsbolagsstyrelser till . hade den siffran stigit till . Ser vi till antal var 1 490 styrelseledamöter kvinnor. Under dessa år hade således en långsam ökning av andelen kvinnor i svenska börsbolags styrelser ägt rum. I en kartläggning av kvinnors styrelserepresentation i bolag med fler än 200 anställda fann (1994) att av styrelsens ledamöter var kvinnor. Dock var det av styrelserna som helt saknade kvinnor. Ökningen av kvinnors representation i styrelser har fortsatt. utgör av styrelserna i företag med mer än 200 anställda kvinnor (se kapitel 1). är emellertid antalet kvinnor uppseendeväckande lågt och det är långt kvar till dess att samtliga ägare är representerade i svenska bolagsstyrelser. I den avslutande diskussionen kring förhållanden i börsbolags styrelser sammanställer Hultbom (1997) manliga styrelse– ledamöters utsagor om kvinnor som styrelseledamöter och skälen till att det finns få kvinnor i styrelserna. De skäl som anges är att kvinnor inte ses som tillräckligt meriterade, att kvinnorna är fel och att det är kvinnornas fel, samt att kvinnorna inte är tillräckligt Kvinnors privatliv anses också utgöra ett hinder för dem i karriären. behandlar och (2002), i en studie initierad av och Samhälle (SNS), rekrytering av koncernstyrelse och nomineringsförfaranden. Utifrån nära 30 intervjuer med representanter för börsnoterade bolag, med och utan nomineringskommittéer, diskuterar de frågan om kvinnors ställning och möjligheter i svenska styrelser. De nomineringsförfaranden som förekommer karaktäriseras enligt och (2002) främst av att en nominerings– kommitté bildas med styrelseordförande och ett antal andra företrädare för ägarna. Dessa företrädare är i hög utsträckning män med långvarig erfarenhet som vd i börsbolag. I de fall där bolaget domineras av en huvudägare är nomineringsförfarande inte så vanligt förekommande. Författarna finner att rekryteringsprocessens kravprofil medför att kvinnor inte finns i den tillgängliga populationen. Det främsta kravet är vd-erfarenhet från storföretag. Att kvinnor inte förekommer i så stor utsträckning på dessa positioner förklaras med att det finns få kvinnor i rekryteringsbasen till vd. Kvinnor har arbetat i staben och saknar linje-erfarenhet och erfarenhet av resultatansvar. är det relativt sett färre kvinnor som studerar vid tekniska och ekonomiska universitet och högskolor. De rekryteringsansvariga (främst män) saknar också kvinnor i sina nätverk. Dessutom påtalas att de kvinnor som tillfrågas ofta tackar nej. Liknande empiriska resultat erhöll i ett projekt, finansierat av bland annat , SAF och TCO. Projektets syfte var att öka andelen kvinnor i styrelserna för bolag noterade vid Stockholmsbörsen (2001). problematiserar utsagorna från de 40 intervjuade styrelse– ordförande och benämner de intervjuades tillmötesgående motstånd till kvinnor i styrelser. De intervjuade betonade betydelsen av att få fler kvinnor till ledande positioner inom företagen, detta för att öka populationen kvinnor med lämpliga erfarenheter till styrelseuppdrag. Å ena sidan var de således tillmötesgående. Å andra sidan fann ett motstånd i att gå från prat till handling. I studien konstaterades att intervju– personerna själva gjorde relativt lite för att befordra kvinnor i den egna organisationen. Detta glapp mellan prat och handling definierades som det tillmötesgående motståndet. skedde en omvandling av det industriella samhället till ett mer handelsinriktat, finansiellt samhälle (Glete 1987). Under denna omvandling förlorade inflytelserika ägarfamiljer som , och sin framträdande ställning i svensk ekonomi. Andra bevarade och stärkte sin position (exempelvis , , och till viss del ). Det har också skapats nya betydande ägarfamiljer (däribland , , och ) (se 1965, 1989) Forskning om familjers företag har utgått från ett perspektiv där familjeföretagande i det närmaste har likställts med småföretagande och/eller första generationsföretag (grundarstadiet). Det finns dock ett ganska stort antal familjer som har utgjort betydelsefulla ekonomiska aktörer i svenskt näringsliv i över tre generationer. Basen för deras inflytande i svenskt näringsliv är ägande och ägarutövning och har så varit i generation efter generation. Men inte bara dessa gamla finansfamiljers inflytande vilar på ägande. av det privatägda svenska näringslivet utgörs av familjeföretag där en familj eller släkt till äger bolagen och uppfattar sig som familjeföretag (Emling 2000). Dessa företag har fler än 5 anställda och mer än i omsättning. Dessutom har de minst en familjemedlem i styrelse och eller ledning för bolaget, eller så har bolaget varit i samma familjs ägo i minst två generationer. Basen för dessa ägarfamiljers inflytande är också ägandet och ägarutövning (ibid). Relativt lite forskning har i allmänhet bedrivits kring hur ägare har utövat sitt ägararbete. Men på forskningsområdet ägarfamiljer har kunskapen börjat öka (1989, Neubauer och Lank 1998, Aronoff och 2001). Detta har också synliggjort kvinnors roll i ägarutövning. presenterade ägarteorier avser främst formella företagsledningsarenor och processer, det vill säga främst den offentliga sfären eller företaget (se exempelvis 1987, 1994 samt 1986). Följden av detta har blivit att privata arenor, dess aktörer eller processer inte synliggörs i teorierna (2000). I en studie av svenska dynastier argumenterar (2000) för att utveckla ägarperspektivet med en diskussion om strategier för att bli ägare, det vill säga inträde. I de fall inträde omnämns är utgångspunkten att aktierna är fria att inhandla (och Javefors 1996:26) vilket ofta inte är möjligt i familjers företag. Arv är däremot ett vanligt förekommande sätt att förvärva ägande i familjers företag och måste därför beaktas för en grundläggande förståelse av ägarutövning (2000). Vi har också sett i föregående kapitel att familjetillhörighet och arv utgör en strategi för kvinnor att bli företagare och styrelseledamöter (föregående kapitel två). Arv synliggör ägande och därmed även ägarutövning som en social konstruktion som varierar och rum. Arv av andelar i företag har över generationerna fördelats efter en i huvudsak patriarkal logik där kön och senioritet har varit utslagsgivande. Söner har ärvt i högre utsträckning än döttrar, äldre söner har ärvt mer än yngre. Lite tillspetsat kan man säga att familjeföretagens historiska fäder såg till att historiens döttrar ärvde exit. Döttrar tilläts ofta inte arbeta i företaget och ärvde därför heller inte andelar. Detta innebar att de saknade formellt ägarinflytande. De hade inget ägande, fanns därmed inte i företagets styrelse och var inte heller anställda i bolaget. Men döttrarna var inte helt maktlösa eftersom de hade ett indirekt inflytande över företaget genom sin far med vilken de diskuterade företagets ledning (se 2000). I samband med att döttrarna gifte sig förlorade de emellertid successivt kontakten med företagets ledning – både med personer och med arenor där företagsledning ägde rum. kanaliserades i stället kontakten genom deras make (1999a, 1999b, 2000). Betydelsen av kön har förändrats över generationerna. En maktförskjutning har skett både mellan könen och mellan kvinnorna. Historiskt sett var fruar överordnade döttrar, och familjens döttrar, fruar eller mödrar utövade inflytande genom männen. Men i och med att även döttrarna fick rätt att arbeta och ärva andelar i företaget framträder de som överordnade hustrurna. De kvinnor som blivit delägare kan således utöva direkt inflytande; de behöver inte kanalisera det genom männen i samma utsträckning som . Men det finns undantag som bekräftar regeln. I ägarfamiljer med bara döttrar har flera av dem uppfostrats som tronarvingar. I flera fall har det gjorts klart både för dottern och omgivningen att det är hon som skulle axla manteln efter sin far. berättar om hur hon som tio-åring fick följa med sina föräldrar på företagsbesök bland annat till raffinaderierna i . Hon beskriver själv hur hon fostrades till att spela en roll i svenskt näringsliv (se de 1995, 2000). är ett annat exempel på en dotter som i andra generationen är ägare och fram till också vd i . Jag var den ende sonen mina föräldrar fick brukar hon säga om sig själv. Även i familjer där det finns söner har det blivit vanligare att utse döttrar till framträdande positioner, vilket har varit väldigt sällsynt historiskt (2000, Mulholland 1996). I samband med mottagandet av till årets entreprenör 1999 introducerade sin dotter med orden: Det är hon som skall ta över familjens affärer!. Efter hans död var det också , inte hennes bror , som utsågs till styrelseordförande i ett av familjens ägarbolag (, 2002). Även om arvsordningen är lika bekönad har könsordningen i familjen återskapats. Döttrarna har mer inflytande än någonsin genom sitt ägande och genom att de arbetar i företaget. återspeglas skapandet av en ny dikotomi – en manlig respektive kvinnlig arbetsmarknad inom dagens familjer och företag. I relation till sönerna är dynastins döttrar fortfarande underordnade. ärvde sönerna voice, döttrarna exit (1999a, 2000). ärver båda voice, men den struktureras fortfarande utifrån både åtskillnadens och hierarkins logik (1988, 1990). Sönerna gör andra saker än döttrarna, och det sönerna gör värderas högre än det döttrarna gör (jämför Yanagisako 1987). Separering av ägande och ägarutövning – en farlig väg Den forskning som återgetts i kapitlet har pekat på en utveckling med en allt mer långtgående separering mellan ägande och ägarutövning. Detta har inneburit att de med erfarenhet av verkställande och operativa positioner allt oftare konstrueras som (de enda) kompetenta ägarutövare (exempelvis styrelseledamöter). Professionell ägarutövning antas således kräva erfarenhet av verkställande och exekutiv karaktär; inte erfarenhet av ägande och förvaltande karaktär. Uppfattningen att vd-position krävs för att bli synlig och ansedd som kompetent för ett styrelseuppdrag har bidragit till en separering av ägande och ägarutövande. vid har ägarna återigen konstruerats som icke- kompetenta eller med ord, som icke- professionella. De som kräver erfarenhet av exekutiv karaktär inför ett styrelseuppdrag är inte sällan de som själva har den bakgrunden. Dessa personer, vilka till en stor majoritet är män (), verkar både i styrelserna och i nomineringskommittéer. De bidrar med andra ord till att återskapa sin egen position och sin egen grupps betydelse. Den allt snabbare omsättningshastigheten på vd:ar i börsbolag skapar ett utbud av före detta vd:ar och en efterfrågan på fortsatt karriär efter vd-uppdraget. Både forskning och lagstiftning visar dock att arbetsuppgifter och ansvar som åvilar ägare och styrelse är andra än de som vd ska utföra. Mot bakgrund av detta torde meriter till styrelsearbete vara andra och/eller ytterligare erfarenheter än dem som görs i exekutiv position. Kapitlet har visat hur denna separering mellan ägande och ägarutövning kan ses som en fortsatt konstruktion av ledning som professionellt och ägande som icke- professionellt. Det är därför av vikt att formulera frågan huruvida exekutiv erfarenhet ska ses som den grundläggande meriten för ägarutövning. I detta kapitel har vi tagit del av forskning som problematiserar relationen mellan styrelse och ledning, där styrelsens roll som kontrollerande och ansvarsutkrävande framhålls. Styrelsen är satt att kritiskt granska och ifrågasätta företagsledningens agerande. Det är således av vikt att problematisera huruvida det är möjligt för styrelsen att fullgöra detta, om de personer som sitter i styrelsen i hög utsträckning är samma personer eller personer med snarlik erfarenhet. Kvinnors ägande och ägarutövning De studier av ägarstyrning som återgetts pekar på hur det vid rekryteringsförfarandet av styrelseledamöter återskapas en syn på kvinnor som bristfälliga. Forskningen visar också hur separeringen av ägande och ägarutövning har lett till relativt sett få kvinnor i svenska styrelser. Detta är uppseendeväckande, eftersom det innebär att alla ägare långt ifrån är representerade i svenska börsbolags styrelser. Ty det är män (tidigare styrelseledamöterna) som i nomineringskommittéer avgör vad som är meriterande. I detta fall utgörs meriterna av linjeerfarenhet, ekonomisk och teknisk utbildning och vd-erfarenhet. Familj kan vara en merit (se 1999) – men bara om det är en man som har familj. För en kvinna är familjen ingen merit, snarare en black om foten (Hultbom 1997). Stabsposition är inte särskilt meriterande, inte heller utbildning inom humaniora eller en position som informationschef. Det som betecknas som meriter är i hög utsträckning den kompetens som de som väljer själva besitter. Situationen för kvinnor i styrelser kan beskrivas med hjälp av Kanters diskussion kring avvikarpositionen (token). Kvinnor i styrelser innehar ofta en avvikarposition, i det att de utgör den enda kvinnan i styrelsen. Som avvikare synliggör de majoriteten i styrelsen – männen – oavsett om de kommer från eller inte. Den skeva fördelningen stärker gemenskapen mellan individerna i majoriteten, vilket i sin tur mobiliserar motstånd. Avvikaren erhåller också synlighet men riskerar att bedömas som representant för en kategori, inte som enskild individ. Som representant för kategorin kvinnor återskapas avvikaren som den som tar huvudansvaret för den egna familjen och därför egentligen inte har den tid som krävs för uppdraget som styrelseledamot.