sou · GRB338d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta görs i elkrävande kvarnar. I en senare flotationsprocess används kemiska processer som suger åt sig mineralerna. På detta sätt ökas mineral- halten. Resultatet efter torkning benämns slig, och säljs till smält- verk i eller i andra länder. Icke-järnmalmsgruvor med anrikningsverk använder tillsammans med mineralåtervinning omkring . Förutom malning i anrikningsverken, drar ventilation och pumpning av vatten ganska stora mängder elkraft. används också elpannor för upp- värmningsändamål. Järnmalmsgruvorna har en årlig elanvändning av . Därtill tillkommer för tågtransporter och elförbrukning i utskeppningshamnarna. Totalt åtgår i produktionskedjan från gruva till båt. Brytningen sker på allt större djup och gruvorna avsänkes med . Gruvbrytningen är alltmer automatiserad och utförs till största delen med eldrivna maskiner. Under tidigare perioder användes trycklufts- eller hydrauldrivna borrmaskiner och dieseldrivna last- maskiner. Att brytningen sker på allt större djup innebär att elbehovet ökar för berguppfordring, vattenundanhållning och tillförsel av ventilationsluft. sker en kontinuerlig effekti- visering bl.a. vad avser elanvändningen. Efter brytningen transporteras berget med tåg eller truckar till krosstationer och uppfordras till dagytan med transportband och skipar (malmhissar). Verksamheten under jord svarar för av den totala elförbrukningen vid gruvorna och ventila- tion och vattenuppfordring för . Malmen, tillsammans med ofyndigt berg, går till ett sovrings- verk där det ofyndiga gråberget avskiljs med hjälp av magnetiska separatorer. I sovringverket förbrukas av elenergin. Därefter delas malmen upp i två strömmar. Den del, , som är fines (finfördelad styckemalm) säljs till stål- verkens sinterverk där den används som råvara vid framställningen av sinter. I sinterverken tillsätts vissa tillsatsmedel och kol. Den produkt som lämnar sinterverken utgör en alternativ råvara till masugnarna. Resterande av malmen från sovringsverket går till anrikningsverken där malmen mals ned till en mycket fin fraktion för att möjliggöra borttagandet av föroreningar, såsom fosfor, och höja järnhalten. I anrikningsverket tillsätts olivin, dolomit, kalksten och kvartsit efter det att tillsatserna genomgått en malning. Den nya råvaran pumpas nu i slurryform till pelletsverken där binde- medel i form av bentonit och eller organiskt bindemedel tillsätts för att möjliggöra rullning till råkulor. Innan kulrullningen tas vattnet bort med stora pressluftsfilter. Råkulorna överföres därefter till pelletsugnen där temperaturen uppgår till . Därvid omvandlas magnetiten (Fe3O4) i råkulorna till hematit (Fe2O3) och energi frigörs. Den pellets som lämnar ugnen är hård och kan transporteras till masugnarna där den utgör en färdig, skräddarsydd råvara med en Fe-halt på 66–. I anriknings- och pelletsprocessen åtgår av den elenergi som förbrukasvid gruvorna och absoluta merparten av kol och olja. I anslutning till pelletsverken är avgaspannor installerade och en stor andel av värmen återförs till processen. En del spillvärme används för att värma upp ventilationsluften och lokaler samt försäljs till det kommunala fjärrvärmeverket. är en betydligt mer energieffektiv och miljövänlig process än sinterverk och i jämförelse med övriga världen, där råvaran oftast är hematit, är de pelletsverk som finns i , där råvaran är magnetit, också avsevärt mer energieffektiva. När magnetiten upphettas omvandlas den till hematit och energi frigörs. Behovet av att tillsätta kol och olja är därför mycket lägre i pelletsverken i , och utsläppen av CO2 därmed också relativt sett lägre. Elanvändning i järnmalmsgruvor1, fördelning i procent och GWh, 2001 1Exklusive elförbrukning i hamnar och för tågtransporter. Tabell 5 nedan återger elanvändningen i gruvindustrin, dvs. i både järn- och ickejärnmalmsgruvor, , enligt . Gruvindustrins elanvändning i procent, 1985 Summa el i processer: Summa övrig elanvändning: Källa: Elpriser och svensk industri, 1988:7. Avslutningsvis kan påpekas att beviljat stöd för uppförandet av en försöksanläggning för en ny process i gruvindustrin Indirekt kolpulvereldning för Grate Kiln kulsinter- Grate Kiln-processen innebär kulsintring av järnmalm i en roterande trumma, så kallad rullugn. Projektet är i första hand ett miljöprojekt med målet att minska emissionen av bland annat CO2 genom minskad tillsats av kol. Detta skall uppnås genom att man reducerar den totala tillförseln av kall luft i processen via minimering av transportluft för kol- pulvret samt eliminering av kylluft till brännaren. används en brännare som tillför kol i processen. Kolet mals i en kvarn som sprutar in det i en s.k. kiln (rullugn). I den indirekta kolpulvereldningen mals kolet först i en kvarn och lagras därefter i en silo varifrån det sprutas in i kiln. Skillnaden mellan direkt och indirekt kolpulvereldning är alltså att transportluft filt- reras bort och att ett mellanlager för kolpulver tillförs. Processmäs- sigt ligger skillnaden i minskad lufttillförsel via kolet till processen. Genom införandet av kolpulverinjektion kalkyleras med en potentiell minskning av kolförbrukningen och en motsvarande minskning av koldioxidutsläppen (ca ). Man räknar också med att gruvindustrins erfarenheter skall kunna komma till nytta inom andra energikrävande industri- processer, t.ex. inom cementindustrin, men även för koleldade fjärrvärmeverk. B 4.1.2 Massa- och pappersindustrin Massa och pappersindustrin är den bransch som svarar för den största energianvändningen i . Den svarar också för av den totala elanvändningen inom industrin och för- brukar drygt . Den producerade massan används i papperstillverkningen. En över tiden allt större del av den svensktillverkade massan används i en integrerad papperstillverkning inom samma bruk. Massan pumpas då från massafabriken till pappersmaskinerna. En del av den svenska massan transporteras dock fortfarande till andra pappersbruk, i eller i andra länder. Denna massa torkas först från till torrhalt. Tork- maskinerna förbrukar mycket värme (ångvärmebehovet för avsalu- massa är högre än för pumpmassa som går direkt till pappersproduktion – avser sulfatmassa). De pappersbruk som tar emot massan måste sedan i sin tur blanda ut massan med vatten på Dessa processteg tillkommer jämfört med tillverkning i integrerade massa- och pappersbruk. Den totala massaproduktionen var , varav såldes som avsalumassa. Pappersproduktio- nen uppgick till . Produktionen förde- lad på olika produkter framgår av tabell 6 nedan. Produktion av massa och papper, miljoner ton, 2001 Källa: EME-Analys. Trots att produktionskapaciteten ökat inom den svenska massa- och pappersindustrin har antalet tillverkande anlägg- ningar minskat. Denna strukturomvandling framgår av tabell 7 nedan. Strukturomvandling inom svensk massa- och pappers- industri Total kapacitet, miljoner ton Total kapacitet, miljoner ton Källa: EME-Analys. Massatillverkning baserad på jungfrulig fiber inleds, oberoende av process, med avbarkning i stora svagt lutande roterande trummor. Därefter görs flis i huggmaskiner. Båda dessa processer medför en viss elåtgång. Därefter tillverkas massan med någon form av kemisk eller mekanisk metod. Massa kan också tillverkas genom att använda returpapper. Det går dock inte att använda sådan returfiber mer än ett begränsat antal gånger. Därför måste det tillföras jungfrulig fiber. Kemisk massa utgörs av sulfatmassa eller sulfitmassa. Sulfatmassa- processen (produktionen av sulfatmassa uppgick till ) har blivit allt vanligare, medan sulfitmassapro- cessen numera har en mer underordnad roll inom svensk massa- och pappersindustri (produktionen av sulfitmassa uppgick till ). Därför nöjer vi oss här med att beskriva sulfatmasseprocessen för kemiska massor. Sulfatmassa framställs genom att vedflis kokas i ett tryckkärl med kemikalier som frilägger fibrerna. Massafabriken består av två processlinjer; fiberlinje och kemikalieåtervinningslinje. I fiberlinjen tillsätts vid sulfatmassaprocessen vitlut som kokvätska. Luten i massan efter sulfatkoket kallas svartlut eller returlut och tvättas ut ur massan. Efter tvättningen går massan till efterbehandlingar som silning, blekning och eventuell torkning. Satsvis kokare av kemisk massa, fiberlinjen Källa: Skogssverige, skogsnäringens portal på internet Efter kokningen är massan färgad. Därför måste pappret ofta ble- kas till önskad ljushet. användes klorgas, men numera har svenska massabruk av miljöskäl gått över till andra blekmetoder. används i stället t.ex. syrgas, klordioxid, natriumklorat eller ozon. Detta har medfört en stor omställning för underleverantö- rerna inom den svenska kemiska industrin. I kemisk massatillverkning utnyttjas endast 45–av vedråvaran till massa. Detta innebär att betydande delar av veden återstår i svartluten. Svartluten förs därför, av såväl miljöskäl som ekonomiska skäl, till återvinningsprocesser. I den svartlut som kommer från massatvätten finns lignin från ved och annan organisk substans. För att kunna använda svartluten som bränsle indunstas den till tjocklut genom kokning i flera steg med hjälp av ånga. Energin i tjockluten omvandlas till ånga i en sodapanna. Denna ånga är ca och har ett tryck på ca 6 MPa. Barrvedens extraktivämnen löses ut vid kokningen och finns kvar i svartluten som svartsåpa (sulfatsåpa). Svartsåpan flyter upp till ytan i lutcisternerna, skummas av och används till produktion av tallolja. Detta sker i hartskokeriet där såpan kokas med svavelsy- ra eller restlösning från klordioxidtillverkningen. Tallolja är råvara för tillverkning av tvättmedel, färger och fernissor. används den också som bränsle i mesaugnen (se nedan) i stället för olja. bildar avgiven koldioxid, tillsammans med en del av natriumet i tjockluten, natriumkarbonat – soda – vilket givit soda- pannan dess namn. Även natriumsulfid, som är en kokkemikalie, bildas. Natriumkarbonat, natriumsulfid och andra kemikalier rinner ut ur ugnens botten i form av smälta. Där upplöses smältan i så kallad svaglut från vitlutsberedningen och benämns då grönlut. Grönluten går vidare till vitlutberedningen, som är sista pro- cessteget i återvinningssystemet. Natriumsulfiden i grönluten är den ena av de verksamma kokkemikalierna, och kan användas som den är, medan natriumkarbonat måste omvandlas till natrium- hydroxid. Detta sker genom en rad processer, där bland annat bränd kalk görs i en mesaugn. En mesaugn är en roterugn som består av ett långt (upp till 135 m), svagt lutande rör. , som är en mellanprodukt i det komplexa återvinningssystemet, matas in i ugnens övre ända. I nedre ändan tillförs bränsle som kan vara olja, gas, tallolja, metanol eller biobränsle. Vid brännzonen är tempera- turen ca 1 . Mesaugnen är en av de största förbrukarna av externa bränslen. Mesaugnen används också ofta som destruktionsugn för illaluktande gaser från kokeriet och indunstningen. Dessa gaser har ett visst bränslevärde, och minskar behovet av t.ex. olja. Den insatsenergi som används vid framställning av kemisk massa i massa- och pappersindustrin går alltså till viss del åt för att bear- beta och separera olika kemiska beståndsdelar i veden och delvis åt för att kemiskt omvandla veden. Källa: Skogssverige, skogsnäringens portal på internet En modern sulfatmassafabrik är i stort sett självförsörjande på energi. Interna bränslen täcker mer än väl ångbehovet i massatill- verkningen. Normalt används därför ingen olja för ångproduktion. Den enda oljeförbrukaren är mesaugnen, men där kan man ersätta det mesta av oljan med biobränsle. Olja behöver i stort sett bara användas vid starter efter driftsstopp. I en sulfatmassafabrik uppstår t.o.m. ett ång- och värmeöver- skott som kan användas i ett integrerat pappersbruk. Detta möjlig- gör också generering av mottryckskraft (se nedan) vilket förbättrar den totala energieffektiviteten. Värmeöverskottet kan också säljas till fjärrvärmesystem i omgivningen. Papper som tillverkas med kemisk massa är t.ex. finpapper och mjukpapper, men även kartong. Massa för tidningspappersproduktion m.m. Termomekanisk massa (TMP-massa) utnyttjar nästan hela vedråva- ran, men är å andra sidan betydligt mer elkrävande jämfört med kemisk massa. I denna process mals flisen ned till massa av eldrivna raffinörer, vilket är en mycket elkrävande process. Elenergin i motorn omvandlas till värme och stora mängder ånga utvecklas från fukten i flisen. Ångan används för att basa och förvärma flisen till ca , och räcker också för att täcka delar av ångbehovet i eventuell senare pappersproduktion. Tillverkning av mekanisk massa Källa: Skogssverige, skogsnäringens portal på internet Mekanisk massa från färsk granved har en ljushet som i allmänhet räcker för tidningspapper. För många andra kvaliteter måste dock massan blekas. Mekanisk massa som levereras som avsalumassa torkas i s.k. flingtorkar. Massan pressas, rivs fint och sugs in i en varm luftström till en serie av torktorn. Den torkade massan pressas till kakor som sedan staplas till balar. Den energi som sätts in i framställning av mekanisk massa omvandlas alltså inte i någon betydande grad till kemisk energi i den färdiga produkten. En variant av TMP-massa är s.k. kemitermomekansik massa (CTMP). Processen är något mer komplicerad än för TMP-massa och här tillförs natriumsulfit. Mekanisk massa kan också produceras som s.k. slipmassa, en process som funnits . Här förs rundved med vatten mot en roterande slipsten. Slipmassa används bland annat för tidningspapper, journalpapper och innerskikten i flerskiktskartong. Termomekanisk massa, TMP, är starkare än slipmassa och har bättre egenskaper för användning i tidningspapper. Man har med TMP kunnat slopa eller kraftigt minska mängden dyrare kemisk armeringsmassa. Kemitermomekanisk massa, CTMP, ger en stark och mjuk massa för många användningsområden, till exempel vätskekartong, tryck- och skrivpapper, mjukpapper och hygienpapper. I stället för att använda jungfrulig fiber går det att använda retur- papper till s.k. DIP-massa för vissa produkter. Returfibrerna är dock inte lika starka och spänstiga som nya fibrer. Det går dock att använda returpapper 5-10 gånger vid produktion av tidningspapper. Returpappret löses upp i vatten i en trågupplösare med knivför- sedd rotor i botten. Där avskiljs skrot och grövre föroreningar. Reningen fortsätter sedan i ett försileri. För att lättare avlägsna tryckfärg späds massan ut till och tillsätts olika kemi- kalier. Luft blåses in och finfördelas till blåsor i massan. Luftblå- sorna fäster på färgpartiklarna så att de flyter upp till ytan som ett skum. Skummet leds bort och går sedan, tillsammans med annat avfall från processen, till förbränning. Den avsvärtade massan slutrenas i ett eftersileri. Därefter pum- pas den upp till en anläggning som tar bort vaxer, klister och andra plastiska ämnen. Massan avvattnas då i en press och värms upp med ånga till ca . Eventuell blekning sker med väte- peroxid. Omkring 10–av returpappersmängden blir avfall som kan brännas upp. Dessa avfallsmängder räcker inte för att täcka ångbehovet i massa- och pappersproduktionen. Till skillnad från vid tillverkning av mekanisk massa, finns därför ett behov av att använda externa bränslen, t.ex. olja. Papper består av cellulosafibrer som bundits till varandra i ett nät- verk så att de bildar ett ark. Många papperstyper innehåller också fyllnadsämnen av olika slag, t.ex. lera och krita. I ett integrerat bruk transporteras massan direkt till papperstill- verkningen. Annars blandas massan med vatten och mals på lämp- ligt sätt i den s.k. mäldberedningen. Mälden späds med ännu mer vatten från pappersmaskinen och sprutas ut på en ändlös, genom- släpplig plastduk (s.k. vira) för att fördelas jämnt. På viran rinner och sugs vattnet av och pappersarket börjar bildas (s.k. avvattning). Från viran förs arket in mellan roterande valsar, där ytterligare vatten pressas ut. Det vatten som återstår torkas sedan bort över en eller flera ångvärmda cylindrar. Den fuktiga luften värmeväxlas och värmeinnehållet tas till vara, t.ex. för varmvatten eller uppvärmning av lokaler. Källa: Skogssverige, skogsnäringens portal på internet Mottrycksproduktion4 av ånga/värme och el Mottrycksanläggningar är en form av kraftvärmeverk som produ- cerar både ånga (eller värme) och el. De ger en total verkningsgrad på . Ångan efter turbinen används som processånga i massaproduktion och i förekommande fall även i integrerad pappersproduktion. Vid bruk som enbart säljer avsalu- 4 Förekommer i främst inom skogsindustrin, men även inom vissa andra branscher. massa förekommer i stället försäljning av värme till intilliggande fjärrvärmesystem. Mottrycksanläggningarna kan som bränsle använda tjocklut (sulfatmassa), dvs. den indunstade kokvätskan från den kemiska massa-processens fiberlinje, eller restprodukter från returpapper (DIP-massa). De kan även bland annat använda bark (sulfatmassa och mekanisk massa). Användandet av interna bränslen medför låga, ibland även negativa, rörliga bränslekostnader eftersom dessa bränslen måste tas om hand på ett eller annat sätt. Merparten av mottrycksproduktionen av el i svensk industri sker inom massa- och pappersindustrin. produceras ca mottryckskraft (nästan 10 gånger produktionen av vindkraft). Huvuddelen av denna produktion sker inom produktionen av kemisk massa. Omfattningen av produktionen av mottryckskraft beror på värmeunderlag och tryckförhållanden i fabrikerna, men också på förhållandet mellan el- och bränslepris. Höga oljepriser håller tillbaka produktionen av mottryckskraft och vice versa. Den möjliga elproduktionen med hänsyn till installerad effekt i pannor och turbiner samt värmeunderlag uppgick till . Normala temperatur- och tryckdata efter massa- och pappers- industrins ångpannor är och 60 bar. Nyare anläggningar byggs med högre ångdata. Mottrycket är normalt 2–6 bar. Alfavärdet, dvs. förhållandet mellan el- och värmeproduktion, är ca 0,10. Turbiner finns i 35 av branschens ca 60 anläggningar och den sammanlagda installerade effekten är ca 850 MW. Allt mer ånga utnyttjas vid låga tryck- och temperaturnivåer i fabrikerna, t.ex. för torkning och för värmeleveranser till närliggande kommunala anläggningar. Ju större tryckfall i turbinen desto mer el kan produceras. Jämfört med kondensproduktion, utnyttjas bränslet effektivare vid produktion av mottryckskraft. Därigenom blir utsläppen av koldioxid och andra ämnen lägre per energienhet. Industriell mottryckskraft är särskilt fördelaktig i detta avseende. Vidare är utnyttjningstiden i industrianläggningar betydligt längre än i kommunala mottryckskraftsanläggningar. Värme- och elbehovet är här relativt över året. Den producerade elen används i stor utsträckning direkt vid anläggningen, vilket minimerar överförings- förlusterna. Dessutom har den industriella mottryckskraften stor betydelse för effektbalansen i det nordiska produktionssystemet. Det kan dock noteras att potentialen för att generera mottryckskraft är störst5 när det är kallt och elsystemet är som mest belastat. Byggs ett helt nytt massa- och pappersbruk som baseras på kemisk massa skulle det vara möjligt att väsentligt öka självförsörj- ningsgraden av elenergi. Investeringskostnaderna är dock mycket höga, varför detta knappast skulle göras av enbart energikostnads- skäl. I det följande redovisas energi- och elförbrukningen i några olika typer av massa- och pappersproduktion. Dessa uppgifter är hämtade från Skogsindustriernas Energiförbrukning i massa- och pappersindustrin 2000. Siffrorna avser, då inget annat anges, genom- snitt för svenska bruk . Tabell 8 nedan ger en översikt över energiförbrukningen vid viss massa- och pappersproduktion. Detaljerad beskrivning av energiförbrukningen vid respektive produktionsprocess återfinns i efterföljande avsnitt. Energiförbrukning vid massa- och pappersproduktion, kWh per ton, Kemisk massa för finpapper Källa: Skogsindustrierna. Energiåtgång vid produktion av sulfatmassa Vid tillverkning av blekt sulfatmassa vid ett integrerat massa- och pappersbruk ligger elenergiförbrukningen på ca 650 kWh/ton. Av detta producerades 200 kWh/ton i egna mottrycksanläggningar och ca 450 kWh/ton var köpt kraft. Av den egenproducerade energin producerades 140 kWh/ton (oljeekvivalenter som motsva- rar ca 140 kWh) av interna bränslen, 40 kWh av olja och 30 kWh av 5 Beroende på att värmebehovet då är som störst. Bilaga 4 SOU 2003:38 andra externa bränslen. Verkningsgraden i mottrycksanläggning- arna var i genomsnitt i dessa bruk. Ånggenereringen gjordes med ca 3 900 kWh/ton svartlut i soda- pannan. Dessutom användes ca 800 kWh/ton andra interna bräns- len, framförallt i form av bark. Inga externa bränslen behövde användas . Detta täckte det totala ångbehovet i massatill- verkningen (ca 2 800 kWh/ton) och gav dessutom ett överskott (på ca 1 900 kWh/ton) till papperstillverkningen. För direkt bruk i bland annat mesaugn förbrukades ca 250 kWh/ton externa bränslen (t.ex. olja) och ca 150 kWh interna bränslen (t.ex. tallolja). producerades ca blekt sulfatmassa i integrerade massa- och pappersbruk. Denna massa pumpas direkt till pappersproduktionen. En större produktion, , producerades som avsalumassa. Torkning medför en högre energiförbrukning. Därför var alla energiförbrukningstal högre för avsalumassa jämfört med pumpmassa i integrerade bruk. Bränsle- överskottet, som i detta fall exempelvis kan användas för att sälja värme till intilliggande fjärrvärmesystem, var dock lägre (ca 600 kWh/ton). Energiåtgång vid produktion av mekanisk massa I ett integrerat massa- och pappersbruk som t.ex. tillverkar tid- ningspapper, är elförbrukningen för att producera ett ton termo- mekanisk massa ca 2 300 kWh. Av detta köptes nästan allt, och endast 4 kWh/ton producerades i genomsnitt i egna mot- trycksanläggningar. Ångan tillverkades till viss del med egen bark (ca 450 kWh/ton), men framförallt genom att man tog tillvara genererad ånga vid raffinörerna (ca 850 kWh/ton). Av den genererade ångan behövdes endast ca 150 kWh/ton i tillverkningen av termomekanisk massa, medan ca 100 kWh/ton kunde gå till det senare pappersledet. Inga bränslen behövde användas för direkt bruk i denna tillverk- ning. tillverkade de svenska bruken ca termo- mekanisk massa som pumpades vidare till integrerad pappers- produktion. Om den mekaniska massan i stället produceras för avsalu till- kommer bland annat torkning. Då måste externa bränslen i form av t.ex. olja tillföras, och inget ångöverskott kan användas i papperstillverkningen. Egenproducerad mottryckskraft uppgick till ca 50 kWh/ton, dvs. högre än för motsvarande pumpmassa i integrerade bruk. Produktionen av termomekanisk avsalumassa var . Energiåtgång vid produktion av DIP-massa Massaproduktion baserad på returpapper, s.k. DIP-massa, i ett integrerat tidningspappersbruk hade en elförbrukning på ca 300 kWh/ton. Av detta kom i genomsnitt endast 5 kWh/ton från egen mottrycksproduktion. Denna elförbrukning är 2 000 kWh/ton lägre än vid tillverkning av mekanisk massa. Typisk elförbrukning är vid: uppslaggning och grovrening, 55 kWh/ton silning och virvelrening, 85 kWh/ton avsvärtning, 45 kWh/ton varmdefibrering, 40 kWh/ton. Dessutom tillkommer förbrukning för bland annat reningsanord- ningar. Ångan producerades med interna bränslen (ca 150 kWh/ton i form av returpapper som inte kunde användas för massaproduk- tion, trycksvärta som tvättats bort etc.), olja (20 kWh/ton) samt andra externa bränslen (30 kWh/ton). Drygt hälften av den genere- rade ångan kunde användas till den integrerade papperstillverk- ningen och knappt hälften i tillverkningen av DIP-massa. producerade svenska bruk DIP-massa som användes i senare papperstillverkning på bruken. Energiåtgång vid tillverkning av finpapper producerade svenska bruk ca finpapper. Vid tillverkning av finpapper, som är ett exempel på papper som baseras på kemisk massa, är elanvändningen ca 650 kWh/ton. Av detta tillverkades i genomsnitt ca 100 kWh/ton i egen mottrycks- produktion.