sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta menar är inte fallet, eftersom andra utbildningsorganisationer har svårt att nå fram till den fullödiga folkbildningen så som folk- högskola och studieförbund kan genomföra den. Detta eftersom det ligger en enorm kraft i att människor släpps fria att själva forma sina egna studier, vad de ska handla om, hur snabbt och mot vilka mål man skall gå etc. Att helt frivilligt och med egen prunkande motivation ta ansvaret för vad man vill åstadkomma. Att nyttja sina egna erfarenheter och andras, och få hjälp av en ledare i sitt sök- ande. Att inte behöva känna ämnesgränser och vad andra lagt in i ett ämne eller avsnitt, men kunna göra det man vill. Allt detta menar att folkbildningen är ganska ensamma om att erbjuda som möjlighet. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Folkbildningen som samhällsbevarande och samhällsutvecklande Enligt en artikel i (2002:7–8) har den svenska folkbild- ningen sitt ursprung i övertygelsen om att aktiva och bildade medmänniskor är bra både för människan själv och för samhället. Det finns en rad myter om folkbildningens roll i samhällsföränd- ringen och hur det än är med den saken så ser det ut som studie- förbundens betydelse för samhällsförändringen minskat. Målet för folkbildningen är dock att vara offensiv och att inspirera till att arbeta för samhällsförändring (Folkhögskolan, 2001:4). Även anser Impuls att () kommer att spela en betydelsefull roll inom folkbildningen, vilket framkommer av citaten nedan. På många håll i landet är SV det kitt som håller i hop bygden. Det lokala utvecklingsarbetet är SV:s avgörande framtidsuppgift (Impuls, 2000:3). För SV och andra lokala intressen som hävdar såväl hållbar utveckling som kultur och social ekonomi, är det nödvändigt att ta oss in i de beslutsprocesser som formar framtiden. Annars kommer fram- tiden att se mycket annorlunda ut än vad vi själva tänkt oss. (Impuls, 2001:5–6) Liksom folkbildningen i början av detta sekel behövdes för att för- ändra samhället, behövs folkbildningen som redskap för att förstå och aktivt påverka de dramatiska förändringarna i vår omvärld. (Impuls, 2000:10) Tre unga tjejer leder CUF, LUF och Vi Unga. Folkbildning behövs menar de För att hjälpa människor att ta makten För att hävda kvinnans ställning För att riva barriärer mellan kulturer. (Impuls, 2000:2) Enligt vad som står att läsa i Impuls (2002:2) behövs inte längre folkbildningen lika mycket för att förstå samhällsförändringarna som för att kunna påverka dem. En demokratisk medborgaranda anses kunna byggas underifrån. Därför är folkrörelser och fören- ingar ett omistligt inslag i en levande demokrati. Här frågar skribenten i Folkhögskolan (2002:8) sig Varför är vi inte lika sam- hällsförändrande som vi var ?. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter Folkbildning som varumärke på marknaden Förutom folkrörelserna och staten har folkbildningsorganisationer- na numera ytterligare en part av att ta hänsyn till, marknaden, det vill säga alla de individer och grupper som man vänder sig till med sin verksamhet (, 2001:3). handlar det inte om att människorna ska hitta folkbildningen, utan att folkbildningen skall hitta människorna där de befinner sig här och . En fråga som då och då dyker upp i folkbildningstidskrifterna är den om folkbildningen skall bli ett varumärke, och vad man som folk- bildare i sådana fall vill fylla sitt varumärkesvärde med. ligger det således i modet att tala om folkbild- ningens, liksom alla andras, roll på marknaden. , , tar avstånd från synen på folkbild- ningen som produktionsenhet. Just nu händer det väldigt mycket inom SV och det tycker jag känns härligt uppfriskande. Jag tror på förändringar och att de kommer att göra så att SV växer sig starkare och jag ser fram emot att få ta itu med min del av arbetet. (Impuls, 2001:9) Dock anser hon att SV håller på att fastna i en fälla genom att införa olika nyheter på vad hon tror, folkbildningstankens bekostnad, så som hon anser att många andra studieförbund redan gjort. Valen underbyggs av omvärldsanalyser gjorda av människor som använder sig av Säljarspråket, och då de presenterar Lösningen med stort L anammar vi ett vokabulär som inte hör hemma i vår verksamhet. Väl där köper vi snart också ett helt nytt tankemönster som i det här sammanhanget får förödande konsekvenser, eftersom det betyder att vi dels kommer att anses som icke trovärdiga som folkbildnings- organisation, dels kommer att välja målgrupp utifrån fel förutsätt- ningar: d.v.s. fel målgrupp. (Impuls, 2001:9) menar vidare att folkbildningen skall vara vaksam med hur den marknadsför sig, då hon menar att gemenskapen skall gå före färdiga kurspaket. Då kommer vi också att hitta rätt målgrupp. Visst ska även den väl- utbildade och väletablerade samhällsmedborgaren vara välkommen till vår verksamhet. Men det är inte den gruppen vi ska prioritera. Vi sanna folkbildare ska finnas till för den lilla människan i samhället, för de marginaliserade grupperna som ingen annan är intresserade av efter- Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter som de inte har så stora resurser och är ganska svåra att tillgodose med alla sina olikheter och brister. (Impuls, 2001:9) I en artikel i (2001:4) sammanfattas marknads- diskussionen med att folkbildningen lever under dubbla logiker, en marknadslogik och en anslagslogik. (Något som i min mening också kan kallas marknadsdiskurs och anslagsdiskurs). Detta inne- bär i praktiken att kursutbudet styrs av folket/kunderna (2002:1). Att sälja utbildning handlar därför om att specialisera utbildning efter varje kunds behov och att vara lyhörd. Att röra sig på marknaden innebär även att konkurrera. Upp- dragsutbildningen är något olika utbildningsanordnare konkurrerar om. I (2002:1) diskuteras just uppdragsutbild- ningen och marknaden i flera artiklar. Här står att läsa att ibland uttrycker företrädare för folkbildningsarbetet en oro för att folkbildningens organisation genom ett engagemang i uppdrags- utbildningar skulle riskera den självständighet och det oberoende som utgör grunden för studieförbundens position. En viktig fråga blir enligt vad som står skrivet i Folkhögskolan (2000:2) hur man profilerar sig mot dem som använder samma ord som folkbildningen själv? För som någon säger, Man blir lite fundersam när man åker på konferens och får i uppgift att fundera över Folkhögskolans varumärke . En annan debatt som hör ihop med den om marknadstänkandet, är den om huruvida nya grupper skall beredas plats inom folkbildningen, vilken bland annat rör huruvida de kan förnya folkbildningen på gott och ont, samt hur folkbildningen egentligen tar emot nya rörelser i gemenskapen (Folkhögskolan, 2001:7; 2002:2,8). Mer och mer talar/skriver man om folkbildningens mångfald och anpassning. Folkbildningen beskrivs som en frizon från det råd- ande idealet och den är tidlös. Genom samtal i små grupper utifrån individens egna förutsättningar, tar man tillvara deltagarnas idéer i undervisningen för att skapa insikt och bygga upp självförtroende. I folkbildningen lär sig individerna se sammanhang för att kunna påverka samhällsförändringar (precis som handlar det om att nå individen så att individerna kan påverka och förändra samhället). Man talar allt mer om särart och speciellt särart som Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter åtskillnad från annan utbildning, kanhända på grund av det ökade och allt mer dominerande behovet av att marknadsföra sig bland konkurrenterna på utbildningsmarknaden. Sammanfattning, särartsdiskurser över tid I detta kapitel ämnar jag visa på olika dominerande särartsdiskurser under folkbildningens historia med tonvikt . Jag vill ock- så visa på hur dessa förändras genom att det omkringliggande samhället förändras. När nya diskurser råder i samhället påverkar de även folkbildningen och folkbildningens diskurser. Utifrån den gjorda resultatpresentationen kan följande figur visa på de dominerande diskurserna och diskursordningarna vad gäller folkbildningens särart över tid.64 Diskursordningar kring folkbildningen och dess särartskonstruktion. Under folkbildningens uppbyggnad, ända in , rådde en ideologisk diskursordning, såväl i samhället som inom folkbild- ningen. Folkrörelserna var livaktiga och människor gick samman för att tillsammans reformera samhället i demokratisk riktning, för folket, genom folket. Individen skulle genomgå såväl sam- 64 Observera att de diskurser som jag ritat upp i figuren är de dominerande diskurserna. Efterhand som jag jobbar vidare med analysen kommer jag också att belysa andra under- liggande diskurser, motdiskurser, samt diskurser som kan tänkas blomstra och då fungera parallellt med de dominerande diskurserna, så som den ideologiska diskurs- ens återkomst . Tonvikten kommer dock fortfarande ligga på nutidens särarts- diskurs/er. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter hällsfostran, som medborgarfostran och personlighetsfostran. Det var frågan om en social bildning. Intressant är att folkbildningen främst vänder sig till ungdomar, för att senare omfatta allt äldre grupper. Faktum är att många av studieförbunden startade som ungdomsorganisationer (Vestlund, 1996). talar man om folkbildningen som bildning, men fri och frivillig. Här skiljer man också mellan folkskolan med dess obligatoriska folkbildning vars syfte är att förbereda för arbetsliv och högre studier, och det som vi kallar folkbildning. Denna senare typ av folkbildning skulle ha utgångspunkten i samhällets och individens behov. Folkbildningens syfte ansågs vara att den kunde ge den bildningssökande hjälp och att väcka ett studieintresse hos de stora massorna. Här tycker jag mig se många likheter med dagens syn. Då sågs folkbildning som bildning men fri och frivillig, ses folkbildning som vuxenutbildning, men fri och frivillig. Detta även om det börjar komma in mer kompetens- höjande delar även i folkbildningen. påstås i Impuls (2001:12) bedrivas enligt två spår dels den traditionella folkbildningsverksamheten som också erbjuder gemen- skap och mötesplatser, dels den kompetensgivande utbildningen. , , börjar den ideologiska, samhällsförändringsinriktade diskursen alltmer ge vika för en vuxenutbildningsdiskurs. Detta i och med att folkbildnings- samhället viker sig för det som kallas utbildningssamhället. 1940-talets bildningstal är dialektiskt – folkbildning kontra utbildning. Man talar här om såväl (folk)bildning, som halvbildning – genom annan (ut)bildningsverksamhet. sam- verkar förbunden, men hävdar sin särart gentemot varandra. Från att ha hävdat sin särart gentemot andra börjar folkbild- ningen efter hand allt mer betona sin gemensamma särart gentemot annan vuxenutbildning. Detta kan vara en möjlig orsak till 1970- talets konflikter och bråk om vad folkbildningen är och vad den ska stå för65. Något som också kan ha medfört att den vuxen- 65 Fönstret/Impuls/Tidsspegel 1972–74 speglar kriget mellan studieförbunden, tendensen till splittring märks i dåvarande SLS tidskrift . Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter utbildningsinriktade särartsdiskursen övergår från att från att vara en kompletterande till att bli en konkurrerande. Trots detta blir det nu allt viktigare att legitimera folkbildningen. Det råder konkurr- ens mellan studieförbunden, men också en gemenskap. Det gäller att hävda sin gemensamma särart gentemot annan (ut)bildnings- verksamhet. Folket väljer mellan folkbildning eller annan utbildning snarare än mellan olika studieförbund eller folkhög- skolor. All denna konkurrens, delvis som en följd av att ökat marknads- tänkande ute i samhället, medför att vi återigen kan se konkurrens mellan förbunden. En orsak till detta kan vara det råd- ande bidragssystemet. Marknaden spelar alltså en avgörande roll . Det är inte längre folket som söker sig till folkbildningen utan folkbildningen som får söka folket. Folket söker sig till den utbild- ning som passar dem, och att det därför är viktigt att vara tydlig med sin särart, så att folket skall hitta sin rätta väg till bildning. Med detta vill jag inte enbart mena att folkbildningen anpassat sig och hakat på trenden när den givit sig ut på marknaden, nej snar- are handlar det även om att folkbildningen skapat marknads- diskursen tillsammans med sina konkurrenter. Vad gäller den rådande marknadsdiskursen är det olika i de olika studieförbunden hur tydligt den framträder. Ideologierna förändras och omvandlas genom tiden. Kanske handlar det bara om olika sätt att benämna samma saker? Konstruktivistiskt sätt kan man se det så. För som (2003) skriver är varje samhällsfenomen inte ett självklart och absolut behov, utan en relation som bestäms av varje tids pågående strider kring vilka definitioner som skall gälla. är det enda studieförbund som konsekvent formulerar sig i marknadstermer. Enligt deras hemsida på Internet () måste drivas före- tagsmässigt med en tydlig målstyrning. För att detta ska fungera krävs att man tar reda på vilka kunderna är, eftersom framtiden hänger på att tillgodose deras önskemål. Utbildningen skall ske på kundens villkor. Medan tagit till sig marknadsdiskurser har de lett till splittring inom . Inom ABF har jag ännu inte funnit några uttalanden som visar på att man Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter skulle ha tagit till sig marknadsdiskurser. Vad gäller de övriga, mindre, studieförbunden ligger de liksom skolan någonstans mitt i mellan och vad gäller marknadsanpassning. Till marknadsdiskursen hör även att man vänder sig till vissa så kallade utsatta grupper. Detta med att vända sig till så kallade ut- satta grupper är inget nytt66, men det får en ny innebörd i mark- nadsdiskursen. Dels för att hjälpa dem att komma in i samhället, men också för att dessa grupper medför högre bidrag. I (2000:2) debatteras huruvida folkbildningen kan bli en mötesplats för invandrare och svenskar. En del forskare har hävdat att folkbildningsidén är alltför svensk för att fungera väl bland invandrare. Här tycker jag det tydligt framgår att folkbildningsidén har förändrats . I de tidiga tidskrifterna har jag läst om folkbildningsarbete på i form av deras sago- skatter och skaldekonst, inte som då folkbildning i utlandet syftar till svenska folkbildningskolonier. Folkbildningen sägs ju i grunden utgå från individerna och deras behov. Invandrar- na lär väl också ha ett bildningsbehov, även om det kanhända skiljer sig en del från det svenska. Underliggande diskurser/Spår av tidigare diskurser som lever kvar Gemensamt är att man anser att individen lär sig bäst i någon form av socialt samspel. Den personliga utvecklingen – själv- förverkligandet – sker tillsammans med andra genom erfaren- hetsutbyte. ABF lägger här betoningen på det kollektiva lärandet, den personliga utvecklingen kommer mer på köpet, medan exem- pelvis och ser individens utveckling som huvudmål och dialogen och samspelet med andra som den bästa vägen att nå dit. Väsentliga likheter, men också väsentliga skillnader. En förklaring till detta torde kunna vara studieförbundens bakomliggande ideologier, dels påverkan från samhället. Organisationerna bakom ABF har starka historiska band till de kooperativa rörelserna och bildandet av kollektiva identitet- er, bildande hade starka anknytningar till 66 Redan under folkbildningens uppbyggnad vände den sig till de lågutbildade, vilka då var en utsatt grupp. handlar det bland annat om invandrare, handikappade och andra som på olika sätt hamnat utanför den ordinarie skolan. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter , även om man ser sig som obundna, medan har och som instiftare och huvudmän. har kompetensgivande utbildningar kommit att bli en del av förbundens verksamhet, vilket gör att de bakomliggande ideologi- ernas betydelse försvinner. Det handlar inte längre enbart om bild- ning utan om bildning i kombination med utbildning. Kompetens- givande utbildning kan man, som hos an, skilja från folkbildning på pappret, men frågan är om det går i praktiken eller om folkbildningstanken genomsyrar även denna del. Historiska diskurser, som den ideologiska, spelar således en avgör- ande roll för hur folkbildningens särart framställs och konstrueras. Flera diskurser, vilka funnits med som underliggande eller domin- erande diskurser tidigare i folkbildningens historia, lever kvar och det går att finna spår av dem även i dagens tal om folkbildningens särart. Några av dessa diskurser diskuterar jag närmare nedan. Den ideologiska diskursen hade ett uppsving finner man ganska få uttalanden som talar om särarten i ideologiska termer, men det finns fortfarande en del. Som exempel kan nämnas hur de bakomliggande ideologierna styr hur studie- förbunden ser på det sociala samspelets betydelse för individernas utveckling (ovan). Flera av tidskrifterna, speciellt fram till och med 1940-talet, beskriver särarten som kollektiv, nyskapande bildning genom möten, samtal och dialog mellan människor. betonas fri- heten i folkbildningen. Målet med detta är att få en mer medveten, demokratisk samhällsmedborgare. Det är samhällets svaga man vill stötta. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter En utsaga jag finner särskilt intressant är att det inte längre skulle finnas något färdigt att folkbilda om. Här kan man fråga sig vad det förut var så självklart att folkbilda om och varför det inte längre behövs. anses ju folkbildningen vara tidlös då det gäller de grundläggande värderingarna. Här kommer det därför fram att folkbildningen förändras i takt med att omgivningen förändras och att den anpassar sig efter omgivningens behov. Denna diskurs tyck- er jag syns genom hela folkbildningens historia. Även om den inte är dominerande, så kan den ändå ses som en övergripande särarts- diskurs. Jag kommer att diskutera detta ytterligare lite längre fram. Förutom dessa diskurser som lever kvar sen tidigare kommer det nya underliggande diskurser som hör ihop med den mer dominer- ande marknadsdiskursen. Så som rekryteringsdiskurs, företags- diskurs (folkbildningen ser sig själv som ett företag), bidrags/ anslagsdiskurs och målgruppsdiskurs. Hur dessa kommer att utveckla sig om de kommer att leva kvar kan bara framtiden utvisa. Följande del av analysen handlar framförallt om att se hur de analyserade texterna och särartsresonemangen i dessa byggs upp. Det vill säga hur folkbildningens särart konstrueras – inom vilka ramar och med vilka konsekvenser. De texter som jag har analys- erat är i huvudsak korta tidskriftsartiklar med i genomsnitt 2–3 sidor text. På detta relativt begränsade utrymme hinner författarna sällan själva underbygga sina påståenden så mycket som författaren till en avhandlingstext gör. Inte heller finns utrymmet för att definiera alla de begrepp som används i artiklarna. Många ses som självklara. Kanhända, jag uppfattar det i varje fall så, underbyggs resone- retoriskt, det vill säga att man legitimerar sina tankar genom att jämföra dem med en tolkning man gjort av tidiga folkbildande skrifter, som exempelvis och . Det är detta man i diskursanalysen kallar struk- turering, det vill säga att språket alltid refererar till tidigare diskurs- er, att man använder det förflutna som någon form av motdiskurs (, 2003). Eller som det uttrycks i Tidsspegel (2002:1) för att ha en framtid måste vi ha en gemensam historia. Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter ett antal citat, vilka syftar till att belysa hur man använder histor- iska särartsdiskurser för att belysa och positionera dagens. Att samtliga citat är och tidskriften , betyder inte att det enbart var här denna typ av utsagor fanns, snarare att de var vanliga och tydligt uttryckta här. Någon folkbildning kunde man alltså inte tala om men väl om ett ojämnt och orättvist förhållande mellan folk och bildning. Hur dessa relationer tog sig ut, hur de återverkade och hur de hölls vid liv berättar boken om. Den är aktuell, eftersom samma orättvisa system alltjämt existerar ute i världen. Kunskap är makt, okunnighet är maktlöshet, precis som i u-landet för några hundra eller rentav några tiotal år sedan. På svenska folkets järnväg kan man läsa en affisch undertecknad av Industridepartementet, där det står Lär dig mer ... så kan du påverka mera. I mitten strålar en sol och i den orden Energi 75. Solen som energi- och livskälla är förstås gammal, men att kunskapen också är det är en tämligen ny upptäckt. Nyupptäckta är också våra folkrörelser och den kraft som utgått från dem under det 1800-tal som byggde det nya . Om nu folkrörelserna verkligen är en bärande del av landets historia, är det rimligt att anta att också folkbildningshistorien – som i varje fall var grunden till varje rörelse av vad slag som helst, vetgirigheten, kunskapstörsten – att denna historia har sina intressen både för oss själva och för den värld som sannerligen behöver bildas till något annat än vad den är. Att bilda är att omskapa, att förändra. (Folkbildningsarbetet, 1974:7) när de stora tunga betänkandena om utbildningsväsendets fortsatta utbyggnad lades fram spred sig nog en viss oro i folk- bildarkretsar. Man observerade den snabba utbyggnaden av utbild- ningsmöjligheterna. Man började ana strukturen hos det framtida utbildningssamhället. (Folkbildningsarbetet, 1972:7) Folkbildningsarbetet och studieförbundens verksamhet bygger på värderingar som i stort sett ser lika ut som för låt oss säga . Man slår vakt om ideal av frihet och självbestämmande, som sedan varje folkrörelse med sin egen särart ger sin utformning. Folk- bildningsarbetet har alltid stor betydelse för den fria, öppna debatten och därmed för demokratin. Även om dessa grundläggande värderingar varit oförändrade betyder det inte att de getts någon framskjuten plats. De bör i fortsättningen i högre grad än tidigare stå i förgrunden vid allt agerande mot myndigheter och maktcentra. (Folkbildningsarbetet, 1973:2–3) I det sista citatet framkommer även den andra tendensen jag tycker mig se i hur man legitimerar sina särartsformuleringar och detta är med framtiden som mål/motbild. Här bygger man upp en bild om Talet om "särarten" och dess konstruktion i svenska folkbildningstidskrifter målet, idealbilden av hur det skulle kunna vara och försöker bjuda in och locka till studier genom denna: Studieförbunden skall vara folkbildningsförankrade. Framtida studie- förbund kanske kan befrias från statsmakternas detaljreglering som från den kommersiella verksamheten; om man tar fasta på det rörelse- anknutna livskraftiga bildningsarbetet. (för svenska folkhög- skolan, 1978:2) Eller så bygger man upp ett skräckscenario kring folkbildningens framtid. Genomgående oavsett tidsperiod, men framförallt från och med 1970-talet, tycker jag mig se att man är rädd för att folkbild- ningen skall försvinna, dö ut, institutionaliseras, uppgå i annan utbildningsverksamhet, förlora sin särart etc. Särartstänkandet, att man slår vakt om folkbildningsidén, framstår mot den bakgrund- en som ett sätt att legitimera folkbildningen. Folkbildningen för- ändras ju . Vissa delar av det som var skräck och det- samma som folkbildningens död blev verklighet senare, till exempel att man förlorat mycket av den folkliga för- ankringen vilken var så självklar under folkbildningens uppbygg- nad. Trots detta lever folkbildningen vidare, men under nya döds- hot. Ett aktuellt exempel skulle kunna vara konflikten mellan målstyrd verksamhet och fri folkbildning. Nedan följer ytterligare några citat som belyser hur man legitimerar särarten genom att peka på framtida dödshot. Nej, det är sagt i övertygelsen att vår folkhögskola blir en förkrympt institution, om inte vi lärare tillåtas att genom en personlig och fri undervisning föra våra elever fram till en allsidig och fördomsfri utsikt över vår tids viktigaste livsområden. (för svenska Folkhög- skolan, 1920:3)