sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Enligt 24 kap. 1 § första stycket BrB gäller att en gärning som någon begår i nödvärn utgör brott endast om den med hänsyn till angreppets beskaffenhet, det angripnas betydelse och omständighe- terna i övrigt är uppenbart oförsvarlig. I paragrafens andra stycke anges i vilka situationer rätt till nödvärn föreligger. En sådan rätt föreligger mot 1.ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person eller egendom, 2.den som med våld eller hot om våld eller på annat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, 3.den som olovligen trängt in i eller försöker tränga in i rum, hus, gård eller fartyg, eller Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten 4. den som vägrar att lämna en bostad efter tillsägelse. För att ange ett konkret exempel har en polisman som direkt an- grips med våld eller hot om våld, liksom andra medborgare, nöd- värnsrätt enligt 24 kap. 1 § BrB. Det innebär att polismannen - men även andra - i den situationen får använda våld i den utsträckning som inte är uppenbart oförsvarligt. För polismannen finns emeller- tid även en reglering i 10 § första stycket 1 Pl (se om paragrafen nedan). Den bestämmelsen innebär att en polisman i den mån det är försvarligt får använda våld för att en tjänsteåtgärd skall kunna genomföras, om han möts med våld eller hot om våld (, m.fl., a.a. s. 24:27). En skillnad mellan bestämmelsen i 10 § första stycket 1 Pl och 24 kap. 1 § BrB är att bestämmelsen i polislagen endast omfattar sådan våldsanvändning som med hänsyn till omständigheterna är försvar- lig medan nödvärnsrätten är vidare och gäller våldsanvändning som inte är uppenbart oförsvarlig. Det anses vara en tjänsteplikt för en polisman att använda det våld som är försvarligt medan det där- emot inte är en tjänsteplikt att använda våld i den vidare utsträck- ning som tillåts enligt reglerna om nödvärn (se härom bl.a. , a.a. s. 146 och prop. 1996/97:175 s. 72). I 24 kap. 2 § BrB regleras våldsutövning av kriminalvårdspersonal m.fl. eller vad som brukar benämnas laga befogenhet att bruka våld. I bestämmelsen föreskrivs att om den som är intagen i kriminal- vårdsanstalt eller som är häktad, anhållen eller annars berövad fri- heten rymmer eller sätter sig med våld eller hot om våld till mot- värn eller på annat sätt gör motstånd mot någon under vars uppsikt han står, då denne skall hålla honom till ordningen, får det våld brukas som med hänsyn till omständigheterna är försvarligt för att rymningen skall hindras eller ordningen upprätthållas. En polisman som har omhändertagit en person med stöd av t.ex. polislagen eller lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. kan således med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 2 § BrB hindra den omhändertagne från att fly. Enligt 24 kap. 4 § BrB föreligger även ansvarsfrihet på grund av nöd. Nödbestämmelsen är subsidiär i förhållande till bestämmel- serna i bl.a. 24 kap. 1 och 2 §§ BrB och är avsedd att tillämpas en- dast i undantagsfall (, m.fl., a.a. s. 24:42). Nödbestämmelsen är konstruerad så att en i nöd företagen hand- ling utgör brott endast om den som har handlat i nöd gått för långt och överskridit gränsen för nödrätten. Det betyder att han då har vidtagit en nödåtgärd som varit oförsvarlig med hänsyn till farans Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten beskaffenhet, den skada som åsamkas annan och omständigheterna i övrigt. Nöd föreligger enligt bestämmelsen när fara hotar liv, hälsa, egendom eller något annat viktigt av rättsordningen skyddat intres- se. Det finns dessutom en rätt för var och en att hjälpa till på den nödställdes eller angripnes sida. I 24 kap. 5 § BrB föreskrivs nämli- gen att om någon på grund av nödvärn, laga befogenhet, nöd eller enligt 10 § Pl har rätt att begå en annars straffbelagd handling, har var och en som hjälper honom samma rätt. I 24 kap. 6 § BrB finns slutligen en bestämmelse som reglerar vissa fall av vad som brukar benämnas excess vid nödvärn, laga be- fogenhet att bruka våld eller nöd. Där föreskrivs att om någon i de fall där bestämmelserna i 24 kap. 1-5 §§ BrB eller 10 § Pl är tillämp- lig har gjort mer än vad som är medgivet, skall han ändå vara fri från ansvar, om omständigheterna var sådana att han svårligen kun- de besinna sig. Enligt 29 § Pl får även andra än polismän bruka våld i vissa av de situationer när polismän har getts befogenhet att bruka våld enligt 10 § Pl (se mer om detta nedan). Som framgått har dessutom var och en som hjälper den som handlar enligt 24 kap. 1-4 §§ BrB eller 10 § Pl samma rätt som den nödställde eller angripne. Excessbestämmelsen i 24 kap. 6 § BrB är tillämplig även beträffande sådan våldsanvändning (, m.fl., a.a. s. 24:57). Polismans befogenhet att bruka våld En polismans befogenhet att bruka våld regleras emellertid främst i polislagen. Våldet kan även här riktas mot både person och egen- dom. När det gäller det sistnämnda skall framhållas att det inte är avsett att omfatta varje fysisk befattning med föremål eller lösa sa- ker. I princip fordras att det är fråga om en åtgärd som är ägnad att åstadkomma en åverkan eller annars sker med våldsamma medel (prop. 1983/84:111 s. 93). Enligt 10 § första stycket Pl får en polisman, i den mån andra medel är otillräckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd, om Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten 1.han möts med våld eller hot om våld, 2.någon som skall häktas, anhållas eller annars med laga stöd berövas friheten försöker undkomma eller polismannen annars möts av motstånd när han skall verkställa ett sådant frihetsberö- vande, 3.det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön, 4.polismannen med laga stöd skall avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme eller verkställa eller biträda vid kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan liknande åt- gärd, vid beslag eller annat omhändertagande av egendom eller vid sådan husrannsakan som avses i , 5.polismannen med laga stöd skall stoppa ett fordon eller annat transportmedel eller skall kontrollera ett fordon eller ett for- dons last, 6.polismannen annars med laga stöd har att bereda sig tillträde till, avspärra, tillstänga eller utrymma byggnad, rum eller områ- de, biträda någon i myndighetsutövning med en sådan eller nå- gon liknande åtgärd eller vid exekutiv förrättning enligt vad som är föreskrivet därom, eller 7.åtgärden i annat fall är oundgängligen nödvändig för den all- männa ordningens eller säkerhetens upprätthållande och det är uppenbart att den inte kan genomföras utan våld. I de fall som avses i punkterna fyra och sex får våld mot person brukas endast om polismannen eller den som han biträder möts av motstånd (10 § andra stycket Pl). När det gäller den våldsanvändning som beskrivs i första punkten skall noteras att det inte ställs upp något krav på att tjänsteåtgärden skall vara av viss beskaffenhet. Det har därför ansetts att våldsan- vändning kan vara tillåten i den situation som beskrivs i första punkten även när en polisman skall genomföra ett uppdrag som annars inte får genomföras tvångsvis, t.ex. ett delgivningsuppdrag (prop. 1983/84:111 s. 94). För att en polisman skall få använda våld enligt punkten ett fordras inte heller att motståndet riktar sig mot polismannen. Det räcker med att någon klänger sig fast vid en lykt- stolpe. Genom att punkten ett även omfattar det fallet att en po- lisman möts med hot om våld innebär det att polismannen får tillgripa våld redan för att förekomma ett befarat motstånd (Anni- ka Norée, a.a. s. 145). En polisman som direkt angrips med våld eller hot om våld har nödvärnsrätt enligt 24 kap. 1 § BrB. Eventuell våldsanvändning från polismannens sida grundar sig då på den nu nämnda bestämmelsen i och inte på 10 § första styck- et 1 Pl (prop. 1983/84:111 s. 94). Det har dock hävdats att ett så- dant direkt angrepp även det omfattas av 10 § första stycket 1 Pl (, a.a. s. 145). Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten I paragrafens andra punkt regleras vad som brukar benämnas våldsanvändning vid laga frihetsberövande. Rätt för en polisman att med – som det uttrycks i bestämmelsen - laga stöd beröva en person friheten finns i olika författningar, bl.a. i 24 kap. 7 § RB (gripande), polislagen och lagen om omhändertagande av berusade personer. Med att någon gör motstånd avses i bestämmelsen inte enbart motstånd med våld utan även passivt motstånd. Befogenhe- ten att använda våld gäller inte enbart när motståndet bjuds av den som skall omhändertas utan också om det är en tredje person som hindrar omhändertagandet (prop. 1983/84:111 s. 94). I tredje punkten beskrivs fall som brukar benämnas som situatio- ner av nödvärns- eller nödkaraktär. För att tredje punkten skall vara tillämplig förutsätts att det rör sig om en pågående eller överhäng- ande gärning eller fara. För befogenheten att använda våld enligt tredje punkten krävs inte att polismannen möts av motstånd. Det beror på att det är en tjänsteplikt för en polisman att även i andra fall avstyra mycket allvarliga och överhängande brottsliga gärning- ar. Det gäller t.ex. när någon hotar en annan med livsfarligt vapen. Bestämmelsen kan tillämpas även t.ex. när en polisman skall hindra en berusad person som står i begrepp att köra bil från att begå tra- fiknykterhetsbrott (och , a.a. s. 75). När det gäller tredje punkten skall framhållas att med de situa- tioner som beskrivs där följer ofta en rätt att använda våld redan av nödvärns- och nödbestämmelserna i . För polisen är det – som framgått - en tjänsteplikt att ingripa för att avstyra brott. Av det skälet, men även av det skälet att det anses vara en fördel om polisens tjänsteplikter så långt som möjligt har stöd i positiva bestämmelser, har det bedömts som lämpligt att komplettera bestämmelser med denna tredje punkt i 10 § Pl (An- nika Norée, a.a. s. 152). Fjärde punkten reglerar polismans befogenhet att använda våld i samband med vissa tvångsåtgärder som bl.a. kroppsvisitation, kroppsbesiktning, beslag och husrannsakan enligt rättegångsbal- ken. Bestämmelsen i femte punkten infördes i samband med att en bestämmelse som reglerar polisens rätt att stoppa fordon in- fördes i polislagen (prop. 1996/96:175). Enligt 22 § Pl får en polis- man i vissa fall stoppa ett fordon eller annat transportmedel. 1.om det finns anledning att anta att någon som färdas i for- donet har gjort sig skyldig till brott, Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten 2.om det av någon annan anledning behövs för att med laga stöd ingripa mot någon som färdas i fordonet, genom att be- röva honom friheten, på annat sätt inskränka hans rörelse- frihet eller underkasta honom kroppsvisitation eller kropps- besiktning, 3.om det behövs för att med laga stöd genomföra husrannsa- kan i fordonet eller 4.om det behövs för att reglera trafiken eller för att kontrolle- ra fordon eller förare eller fordons last enligt vad som är sär- skilt föreskrivet. Enligt 10 § första stycket 5 Pl får en polisman använda våld om han med laga stöd bl.a. skall stoppa ett fordon eller annat transportme- del. Ett sådant ingripande brukar vanligen syfta till att polismannen skall ingripa mot föraren eller någon annan som färdas i fordonet. Ett ingripande av det slaget kan grunda sig på att det finns anled- ning att anta att föraren eller någon annan som färdas i fordonet har begått ett brott. Ingripandet kan även göras om det behövs för att polisen av annan anledning än misstanke om brott skall beröva någon friheten eller underkasta någon kroppsvisitation eller kroppsbesiktning. Polisen kan även behöva stoppa ett fordon för att genomföra en husrannsakan i fordonet (prop. 1996/97:175 s. 59). I sjätte punkten regleras våldsanvändning vid vissa andra tvångs- åtgärder än de som nämns i punkten fyra i samma paragraf. Det kan t.ex. gälla en sådan åtgärd som beskrivs i 27 kap. 15 § RB. Enligt den sistnämnda bestämmelsen kan en polisman, för att säkerställa en brottsutredning, under vissa förutsättningar bl.a. stänga bygg- nad eller rum, förbjuda tillträde till visst område eller meddela för- bud mot att flytta föremål (se även avsnitt 7.7.6 ovan). Bestämmelsen i 10 § första stycket sjunde punkten Pl är avsedd att tillämpas i rena undantagsfall. Som exempel på situationer när punkten kan tillämpas anges i förarbetena bl.a. att det kan gälla i samband med skyddet av människors personliga säkerhet t.ex. vid ett statsbesök eller en allmän sammankomst (prop. 1983/84:111 s. 89). Andras rätt att använda våld enligt polislagen I 29 § Pl finns en bestämmelse som reglerar vilka av befogenheterna i bl.a. 10 § Pl som tillkommer andra än polismän. Av bestämmelsen i 29 § första stycket Pl följer t.ex. att bl.a. en tjänsteman vid Kust- bevakningen som enligt särskilda bestämmelser medverkar vid poli- Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten siär övervakning har befogenhet att använda våld i de situationer som regleras i 10 § första stycket 1-4 Pl. Den befogenhet att bruka våld som beskrivs i 10 § första stycket 2 Pl – våldsanvändning vid laga frihetsberövande - tillkommer även var och en som med laga stöd skall verkställa ett frihetsberövande (29 § första stycket andra meningen Pl). Det innebär bl.a. att var och en som griper en person med stöd av bestämmelsen om s.k. envarsgripande i 24 kap. 7 § andra stycket RB har getts befogenhet att bruka våld. Det innebär emellertid också att om en kriminalut- redare har behörighet att besluta om frihetsberövanden som t.ex. medtagande till förhör eller gripande (jfr avsnitt 7.7.6) har han även befogenhet att då, under vissa förutsättningar, bruka våld för att genomföra åtgärden. Vidare föreskrivs i 29 § första stycket andra meningen Pl att be- stämmelsen i 10 § första stycket 4 Pl – våldsanvändning vid vissa tvångsåtgärder som bl.a. kroppsvisitation, kroppsbesiktning, beslag och husrannsakan - gäller även den som i myndighetsutövning har befogenhet att verkställa någon åtgärd som avses i den punkten. Det innebär således att om en kriminalutredare har behörighet att besluta om de nu nämnda tvångsåtgärderna (jfr avsnitt 7.7.6) har denne också befogenhet att under vissa förutsättningar bruka våld för att genomföra åtgärderna. Behovet av att ge kriminalutredarna befogenhet att bruka våld Som framgått ovan ger de bestämmelser i och polisla- gen som vi nu har gått igenom befogenheter för en kriminalutreda- re att bruka våld i många av de situationer där det skulle kunna bli nödvändigt. Utan särskild författningsändring kommer dock en kriminalutredare inte att ha befogenhet att bruka våld i de fall som avses i främst 10 § första stycket 1, 3, 5 och 6 Pl (men väl i de fall som avses i samma bestämmelse 2 och 4). Vi har utrustat kriminalutredare med befogenheter att göra in- gripanden som – inom ramen för polisens verksamhet - en- bart har tillkommit polismän. Utanför polisens verksamhet finns det dock andra som har utrustats med sådana befogenheter, bl.a. kustbevakningstjänstemän. Just kustbevakningstjänstemän har, till följd av karaktären på deras arbetsuppgifter, rätt att använda våld i samtliga de situationer som beskrivs i 10 § första stycket 1-4 Pl. De situationer som beskrivs i punkterna 1, 3, 5 och 6 är sådana – vilket har framgått av redogörelsen tidigare för tillämpningen av Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten respektive punkt - som en kriminalutredare kommer att kunna hamna i under utförandet av ett tjänsteuppdrag. Det gör att vi be- dömer det som nödvändigt att de ges rätt att – på samma sätt som gäller beträffande polismän som har att utföra motsvarande uppgif- ter - använda våld i dessa fall. Sammantaget innebär det således att en kriminalutredare kommer att ha rätt att använda våld i de fall som avses i 10 § första stycket 1-6 Pl. Förslag: Möjligheten att använda skjutvapen som hjälpmedel vid våldsanvändning skall – i vissa situationer - utsträckas till att omfat- ta även kriminalutredare. En kriminalutredare skall även kunna be- lägga en person som har medföljt, medtagits eller hämtats till för- hör med fängsel i samtliga situationer där rätt till våldsanvändning föreligger för kriminalutredaren. Handfängsel och andra fängsel är precis som skjutvapen, tårgas, batong och spikmattor exempel på hjälpmedel som polisen kan an- vända sig av för att med våld genomföra en tjänsteåtgärd. Polismans användning av skjutvapen Polismans användning av skjutvapen i polistjänsten regleras i kun- görelsen (1969:84) om användande av skjutvapen i polistjänsten (skjutkungörelsen). Dessutom finns föreskrifter och allmänna råd utfärdade av RPS i ämnet (RPSFS 2001:1, vilka finns intagna i FAP 104-2). Skjutkungörelsen omfattar inte vapen för spridande av tårgas el- ler dylikt (9 § skjutkungörelsen). I detta sammanhang kan nämnas att polisens användning av tårgas inte är lagreglerad på annat sätt än att det finns en skyldighet att dokumentera ett ingripande som in- nebär att tårgas har använts (28 § Pl). RPS har dock utfärdat före- skrifter och allmänna råd om användning av tårgas i polistjänsten (FAP 104-3). I skjutkungörelsen anges när skjutvapen får användas av en po- lisman. Skjutvapen får användas av en polisman för att gripa en per- son som är misstänkt för vissa grövre brott i en del av de situatio- ner då det föreligger rätt till nödvärn enligt 24 kap. 1 § BrB (1 § skjutkungörelsen). Skjutvapen får även användas bl.a. i vissa situa- Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten tioner – och under vissa förutsättningar - om det föreligger ett fall som avses i 24 kap. 2 § BrB, dvs. vid laga befogenhet att bruka våld, eller i 10 § första stycket 2 Pl, dvs. vid våldsanvändning vid laga fri- hetsberövande (2 § skjutkungörelsen). En polisman får använda skjutvapen för att genomföra en tjänsteåtgärd även i vissa andra av de fall som avses i 24 kap. 2 § BrB eller 10 § Pl än de som nämns i 2 § skjutkungörelsen under förutsättning att polischefen har medgett detta (3 § skjutkungörelsen). När det gäller nödsituationer berörs det inte i skjutkungörelsen. Det har dock hävdats att en polisman – under vissa förutsättningar - får använda skjutvapen även i en sådan situation (, a.a. s. 193). Enligt RPS föreskrifter om polisens skjutvapen gäller vissa krav för att få tilldelas och bära skjutvapen. För att en polisman skall få tilldelas skjutvapen fordras att denne dessförin- nan med godkänt resultat har avlagt ett visst kompetensprov (10 §). Polismyndigheterna har i föreskrifterna ålagts en skyldighet att ge polismännen fortbildning i handhavandet av skjutvapen. Myn- digheterna skall även genomföra kompetensprov i syfte att kontrollera att polismännen uppfyller vissa krav (11 §). De författningsbestämmelser som nämnts ger inte någon an- nan än en polisman befogenhet att använda skjutvapen som utrust- ning eller hjälpmedel vid våldsanvändning. Här skall dock nämnas att det i förordningen (1992:98) om användande av skjutvapen vid vakttjänst inom Försvarsmakten finns bestämmelser som medger att skjutvapen används i vissa situationer. Förordningen gäller dock endast för militär personal när den tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning. Framhållas skall att bestämmelserna inte gäller försvarsmaktens användande av våld i enlighet med interna- tionell rätt och sedvänja. I 10 a § Pl finns en bestämmelse om polismans användning av fäng- sel. Fängsel är även det en form av hjälpmedel som polisen kan an- vända sig av för att med våld genomföra en tjänsteåtgärd. Bestäm- melsen i 10 a § Pl omfattar alla fall när en polisman omhändertar eller på annat sätt inskränker någons rörelsefrihet. En polisman kan genom bestämmelsen under vissa förutsättningar använda fängsel t.ex. gentemot en person som kvarhålls för förhör enligt 23 kap. 9 § Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten RB eller gentemot den som hämtas till rätten enligt 9 kap. 10 § RB (prop. 1996/97:175 s. 61 och 79). Här skall också nämnas att även en ordningsvakt under vissa förutsättningar får använda fängsel (29 § tredje stycket Pl). I 15 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (behandlingslagen) finns en bestämmelse enligt vilken den som är häktad under vissa närmare angivna förutsättningar får be- läggas med fängsel. Den som är häktad får enligt bestämmelsen be- läggas med fängsel bl.a. för att betvinga våldsamt uppträdande av den häktade, om andra medel visar sig otillräckliga och det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till den häktades egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa (15 § första stycket 2 behand- lingslagen). Bestämmelsen i 15 § behandlingslagen gäller bl.a. även den som har anhållits eller gripits på grund av misstanke om brott (23 § be- handlingslagen) och den som tas i förvar i polisarrest (25 § behand- lingslagen). Personer som är gripna, anhållna eller häktade omfattas av be- handlingslagens bestämmelser redan från det att de berövats frihe- ten (prop. 1996/97:175 s. 61). Det torde innebära bl.a. att var och en som griper en person med stöd av 24 kap. 7 § andra stycket RB – under de förutsättningar som anges i 15 § behandlingslagen – kan besluta om fängselbeläggning på den gripne i samband med gripan- det. Att våldsanvändning då är tillåten framgår av bestämmelsen i 29 § första stycket andra meningen Pl (se avsnitt 7.7.9; bestämmel- sen har vi föreslagit i fortsättningen skall återfinnas oförändrad i 29 § första stycket tredje meningen Pl). Låt vara att det endast kan gälla under den som förflyter fram till dess att den grip- ne har överlämnats till en polisman. Därefter är det polismannen som har att besluta om eventuellt fängsel. Det innebär emellertid också att en kriminalutredare i samband med att han griper en per- son (jfr avsnitt 7.7.6) under vissa förutsättningar kan belägga den gripne med fängsel. Att kriminalutredaren då kommer att ha befo- genhet att bruka våld framgår också av 29 § första stycket andra meningen Pl (såväl enligt bestämmelsens nuvarande lydelse som enligt den av oss i avsnitt 7.7.9 föreslagna lydelsen). Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten Behovet av att ge kriminalutredarna befogenhet att använda skjutvapen och fängsel vid våldsanvändning Som vi har konstaterat innebär de arbetsuppgifter av polisi- är karaktär som kriminalutredare föreslås få att de kan komma att hamna i situationer där våldsanvändning är nödvändig. Inom områ- det för polisens verksamhet ger den författningsreglering som finns i princip inte någon annan en polisman befogenhet att använ- da skjutvapen som hjälpmedel vid våldsanvändning. Som framgått i avsnitt 7.4.4 har en tjänsteman vid Kustbevak- ningen getts vissa polisiära befogenheter. En sådan tjänsteman kan bl.a. gripa misstänkta samt företa husrannsakan (2 § LKP). Att en kustbevakningstjänsteman har rätt att – på motsvarande sätt som en polisman – då använda våld framgår av 29 § första stycket Pl. När det gäller användning av skjutvapen som hjälpmedel vid vålds- användning skall nämnas att en tjänsteman vid har rätt att använda skjutvapen i vissa situationer, bl.a. i nödvärn. Frågan är reglerad i föreskrifter om tjänstevapen m.m. (SERIE Sjöövervakning NR 1/00). Föreskrifterna har utfär- dats med stöd av 18 § verksförordningen (1995:1322). Kustbevak- ningens föreskrifter innehåller även bestämmelser om tilldelning av vapen och ammunition, inventering av vapen samt återtagande av tilldelat tjänstevapen m.m. Vid en första anblick kan det tyckas som att inte någon annan personal inom polisen än just polismän skall få använda skjutvapen som hjälpmedel vid våldsanvändning. När vi har diskuterat denna fråga med andra inom rättsväsendet har vi också fått invändningar som innebär att vad polisen behöver tillföras är inte ytterligare per- sonal som utrustas med – och använder - skjutvapen.