sou · GRB3124d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Bestämmelsen i 12 kap. 3 § föreskriver en obligatorisk skyldighet att ställa säkerhet för att få tillstånd till täktverksamhet, med möjlighet att göra undantag om särskilda skäl föreligger. Motivet till bestämmelsen är enligt förarbetena att behovet av återställnings- åtgärder efter det att täktverksamhet har avslutats är särskilt stort eftersom täkterna kan orsaka stora och förfulande sår i landskapet (prop. 1997/98:45 del 2 s. 148). Enligt vår mening bör den generella bestämmelsen i 16 kap. 3 § vara tillräcklig för att ange de krav på säkerhet som behövs vid tillståndsprövningen av täktverksamhet. Denna bestämmelse gäller vid tillståndsprövning av andra slags verksamheter där det också kan finnas skäl att ställa krav på säkerhet av detta slag. Det kommer vid framtida prövningar av täktverksamheter att finnas samma sakliga skäl som att ställa krav på säkerhet för kostnaderna för återställningsåtgärder efter avslutad täktverksamhet. Den praxis som gäller vid prövning bör alltså vara vägledande när 16 kap. 3 § tillämpas. 4.3.5Skyldighet att tåla åtgärder som föreskrivits i ett täkttillstånd I 12 kap. 4 § anges att ägaren eller annan innehavare av marken är skyldig att tåla åtgärder i enlighet med villkor i täkttillståndet. Bestämmelsen har överförts från 18 § tredje stycket naturvårds- lagen. I förarbetena till anförs att bestämmelsen avser det fallet att den som har täkttillståndet inte äger marken där täkten är belägen och att markinnehavaren i detta fall är skyldig att tåla de åtgärder, till exempel återställningsåtgärder, som tillstånds- havaren åläggs i täkttillståndet. Bestämmelsen avser för övrigt inte bara återställningsåtgärder utan även villkor om skyddsåtgärder som verksamheten bedrivs. Det som regleras i bestämmelsen är frågor som bör hanteras genom civilrättsliga avtal på samma sätt som gäller för annan miljöfarlig verksamhet. Det är knappast möjligt att finna något exempel på en situation där en markägare, som uppenbarligen måste känna till att täktverksamhet pågår eller har pågått på fastigheten, skulle kunna motsätta sig de åtgärder om bland annat återställning av ett markområde som föreskrivs i tillstånd för verksamheten. Det finns inte någon anledning att behålla bestäm- melser i som inte kommer att ha någon praktisk tillämpning. Enligt vår bedömning bör därför bestämmelsen i 12 kap. 4 § utgå. Även vid en sådan ändring av lagstiftningen kom- mer alltså en markinnehavare att vara skyldig att tåla till exempel de återställningsåtgärder som tillståndshavaren åläggs i tillståndet. 4.3.6Miljörapport och annan uppgiftsskyldighet Den som utövar täktverksamhet omfattas inte av kravet på att lämna en årlig miljörapport till tillsynsmyndigheten enligt 26 kap. 20 § första stycket. Däremot finns det i 12 kap. 5 § första stycket bestämmelser om uppgiftsskyldighet som kan åläggas den som exploaterar en täkt eller den som bedriver stenkrossrörelse. Av 5 § förordningen om täkter och anmälan för samråd framgår att den som exploaterar en täkt som kräver tillstånd enligt 12 kap. 1 § första eller andra stycket skall lämna uppgifter till läns- styrelsen om produktionen av berg, sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter enligt föreskrifter som meddelas av Natur- vårdsverket. Syftet med bestämmelsen är att skall kunna använda uppgifterna för planeringen av naturvården inom länet. Preciserade regler finns i föreskrifter om uppgiftsskyldighet vid täkt och stenkrossrörelse. Uppgiftsskyldigheten för täkter är i princip begränsad till en redovisning av mängden uttaget material och hur materialet har fördelats på olika användningsområden. Skyldigheten är mindre omfattande än vad som följer av kravet på miljörapport enligt 26 kap. 20 § första stycket. Kravet på att lämna en årlig miljörapport gäller i huvudsak för tillståndspliktig miljöfarlig verksamhet. Om täkter i fortsättningen skall följa bestämmelserna om miljöfarlig verksamhet, skall de tillståndspliktiga täkterna omfattas av kravet på en årlig miljö- rapport. Alternativet är att uttryckligen undanta täkter från kravet på miljörapport enligt 26 kap. 20 § första stycket. En miljörapport skall ge en samlad bild av företagets arbete med att uppfylla och kontrollera att villkoren i tillståndsbeslutet efter- levs. Syftet med är dels att förstärka verksamhets- utövarens egenkontroll, dels att förbättra myndigheternas tillsyn över verksamheten. Ett annat syfte är att tillgodose informations- behov hos andra intressenter, exempelvis allmänheten och finansiella aktörer. Rapporterna ger också en bild av de samlade utsläppen från miljöfarlig verksamhet i landet. Det skall vara möjligt att bedöma belastningen på miljön (prop. 1997/98:45 del 2 s. 281). Goda skäl kan anföras för att låta tillståndspliktiga täkter omfattas av kravet på årlig miljörapport. En utvidgning av kravet på miljörapport till tillståndspliktiga täkter leder till ett merarbete för verksamhets- utövarna, som dock bör ha lätt att ta fram de uppgifter som behövs. Innehållet i rapporten kommer kunna anpassas till verksamhetens påverkan på hälsan och miljön samt omfattningen av villkoren för verksamheten. Utvidgningen av kravet innebär också att länsstyrelserna får fler miljörapporter att hantera än . Några tungt vägande skäl för att undanta täkterna från skyldigheten att lämna miljö- rapport har emellertid inte framkommit. Tillståndspliktiga täkter bör därför omfattas av kravet på årlig miljörapport. Frågan är då om den nuvarande uppgiftsskyldigheten i fråga om produktionsmängd och användningsområde för täktmaterial bör vara kvar. Av 12 kap. 5 § första stycket framgår att de lämnade uppgifterna skall användas för planering av naturvården. Av föreskrifter om uppgiftsskyldighet vid täkt och stenkrossrörelse framgår att det rör sig om uppgifter om mängden levererat material, materialets fördelning på väg- betong- och fyllnadsarbeten samt övriga användningsområden. Uppgifter skall också lämnas om den beräknade återstående mängden material i täkten och materialets beräknade fördelning på olika material. Uppgifterna skall lämnas på en särskild blankett som tagit fram. De inlämnade uppgifterna sammanställs av SGU, som tar fram bilder av försörjningsläget när det gäller täktmaterial. Uppgifterna används av SGU främst för att undersöka om gällande miljömål avseende täktmaterial kommer att uppfyllas eller inte. För länsstyrelserna kan uppgifterna ge en överblick över de uttagna mängderna täktmaterial och hur mycket som finns kvar att ta ut i befintliga täkter. Uppgifterna kan vara till hjälp vid bedömningen av om det innebär en god hushållning med natur- resurserna att öppna en ny täkt. Det är dock osäkert i vilken utsträck- ning uppgifterna används i praktiken för planering av naturvården. Sammantaget talar dock övervägande skäl för att behålla nuvarande uppgiftsskyldighet för täkter. Både tillståndspliktiga och eventuella anmälningspliktiga täkter bör omfattas av skyldigheten. håller sig då den nuvarande uppgiftsskyldigheten till skyldigheten att lämna in en miljörapport? En miljörapport skall bland annat innehålla en kortfattad beskriv- ning av verksamheten, inklusive tillståndsgiven och faktisk produktion eller annat mått på verksamhetens omfattning . Det finns däremot inte någon skyldighet att lämna uppgifter om användnings- området för de produkter som skapas genom verksamheten, vilket krävs enligt uppgiftsskyldigheten för täkter. Det bör dock vara möjligt att föra in en sådan skyldighet i reglerna om miljörapport. Av 26 kap. 20 § andra stycket andra meningen framgår nämligen att även redovisning av andra uppgifter som är relaterade till balkens tillämpningsområde och mål får föreskrivas. De miljömål som finns i fråga om täktmaterial bör omfattas av detta bemyndigande och det bör därför vara möjligt att med stöd av bemyndigandet införa regler om skyldighet att i lämna uppgifter om produktionen av och användningsområdena för olika täktmaterial. Det får i det fortsatta lagstiftningsarbetet närmare övervägas hur uppgiftsskyldigheten skall utformas. Vi föreslår en lösning av det slag som har redovisats. För- slaget innebär att bestämmelserna i 12 kap. 5 § första stycket kan utgå. Skulle förutsättningar inte föreligga att låta uppgiftsskyldig- heten hanteras genom inlämnandet av en miljörapport, bör bestäm- melserna i 12 kap. 5 § i dess helhet föras in i nya bestämmelser i anslutning till bestämmelserna om uppgiftsskyldigheter av olika slag i 26 kap. Av bestämmelserna om tillståndsbesluts rättskraft i 24 kap. 1 § framgår bland annat följande. Om en dom eller ett beslut som har meddelats i ett ansökningsmål enligt 21 kap. 1 § första stycket avser tillstånd till en verksamhet enligt balken och domen eller beslutet har vunnit laga kraft, gäller tillståndet mot alla, såvitt avser frågor som har prövats i domen eller beslutet. Detsamma gäller beslut om tillstånd till miljöfarlig verksamhet som har meddelats av länsstyrelse eller kommun med stöd av 9 kap. 8 §. Bestämmelserna synes innebära att beslut om tillstånd till täkter enligt 12 kap. balken inte omfattas av rättskraft. Om täkter i fortsättningen prövas av länsstyrelsernas miljöprövnings- delegationer som miljöfarlig verksamhet kommer tillståndsbesluten att omfattas av rättskraft. Det innebär en trygghet för verksamhets- utövaren att de frågor som har prövats i ett beslut gäller mot alla. Så länge tillståndet gäller kan det omprövas endast under speciella omständigheter, bland annat när förflutit från det att tillståndsbeslutet vann laga kraft. Tillstånd som omfattas av rättskraft kan återkallas eller omprövas endast enligt vissa grunder som anges i 24 kap. . De nuvarande bestämmelserna om omprövning av täkttillstånd är i vissa delar oklara. Det gäller främst bestämmelserna om ompröv- ning av tillstånd samt ändring eller upphävande av villkor enligt 5 §. Enligt paragrafens andra stycke, som i sak motsvarar 18 § fjärde stycket naturvårdslagen, får täkttillstånd när förflutit från det att tillståndet vann laga kraft upphävas helt eller delvis eller förenas med ändrade villkor. Visar sig tillståndsvillkoren vara otillräckliga för att motverka negativ påverkan på naturmiljön får villkoren ändras redan före utgången av . Av paragrafens fjärde stycke framgår vidare att tillståndsmyndigheten inte får med stöd av denna paragraf meddela så ingripande villkor eller andra bestäm- melser att verksamheten kan bedrivas eller att den avsevärt försvåras. Första meningen i paragrafens andra stycke avviker från paragrafens övriga innehåll i flera avseenden, bland annat genom att den ger möjlighet att helt upphäva ett täkttillstånd. Övriga delar av para- grafen reglerar enbart omprövning av tillstånd till miljöfarlig verk- samhet och vattenverksamhet, vilket förutsätter att verksamheten får bedrivas. Innehållet i bestämmelsen synes också motstridigt i förhållande till bestämmelsen i det fjärde stycket som anger att till- ståndsmyndigheten inte med stöd av paragrafen får meddela så ingripande villkor eller andra bestämmelser att verksamheten kan bedrivas. Slutligen innebär bestämmelsen i andra stycket att grunderna för omprövning av tillståndsbeslut och villkor är mindre preciserade än vad som gäller för miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet enligt första stycket. De problem som har berörts löses om täkterna regleras på samma sätt som miljöfarlig verksamhet. Vi föreslår därför att bestämmelserna i det andra stycket utgår. De bestämmelser i 24 kap. som gäller för miljöfarlig verksamhet bör vara lämpliga även för täktverksamheter. Vi bedömer att det inte behövs en särskild regel om möjligheten att upphäva ett täkttillstånd helt när har förflutit från det att tillståndet vann laga kraft. är det vanligt att tidsbegränsa tillstånd till täkter. täkter som inte har tidsbegränsats torde verksamheten vara begränsad på annat sätt, genom en sammanlagd uttagsmängd eller genom att området där täkten bedrivs är avgränsat. För dessa täkter bör det i fortsättningen vara tillräckligt att kunna återkalla eller ompröva tillståndet med stöd av de grunder som anges i 24 kap. 3 och 5 §§. 4.4Förslag till ändrade regler för prövningen av täkter 4.4.1Täkter bör prövas på samma sätt som andra miljöfarliga verksamheter Vi anser att det finns flera fördelar med att pröva täkter på i princip samma sätt som andra miljöfarliga verksamheter. Fördelarna kan sammanfattas så här: 1.Det finns ett fungerande regelverk för miljöprövningen. Samma processuella regler kommer att gälla för täkter som för andra miljöfarliga verksamheter. De praktiska problem som anses föreligga med den nuvarande regleringen bör därmed lösas. 2.Det finns en lämplig myndighet för tillståndsprövningen, nämligen miljöprövningsdelegationerna vid länsstyrelserna. Dessa prövar vissa tillståndspliktiga miljöfarliga verksamheter. Eftersom prövningen ligger kvar på , bör det inte bli några problem att ha den kompetens som behövs på området. 3.Det blir i större utsträckning möjligt att med täkten pröva samlokaliserade verksamheter, som enligt nuvarande ordning inte är behörig att pröva. 4.Det tydliggörs att täkter omfattas av samma materiella regler som andra miljöfarliga verksamheter, bland annat de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. Mot bakgrund av vad som anförts i avsnitt 4.3 bedömer vi vidare att befintliga allmänna regler i i stor utsträckning är tillräckliga för prövningen av täktverksamheter. Särskilda regler behövs endast i några avseenden. Vi föreslår därför att prövningen av täkter i princip sker på samma sätt som andra miljöfarliga verksamheter. Frågan uppkommer då hur kraven på prövning närmare bör utformas. En fråga är om den generella tillståndsplikten för kommersiella täkter bör vara kvar eller om mindre täkter i stället kan göras anmälningspliktiga. I förarbetena till anfördes att det inte råder delade meningar om att tillståndsplikt skall gälla för kommersiella täkter. Några närmare överväganden gjordes dock inte i denna fråga (prop. 1997/98:45 del 1 s. 377). När det gäller miljöprövningen av verksamheter har inriktningen varit att flytta ner prövningen till lägre prövnings- nivåer i den utsträckning det bedöms lämpligt och möjligt med hänsyn till bland annat EG-lagstiftning. Ett tillståndsförfarande är mera kostsamt och tidskrävande än ett anmälningsförfarande och bör användas endast om det är motiverat från miljösynpunkt. Utgångspunkten är att ju större inverkan en viss typ av verksamhet har på människors hälsa och miljön, desto större skäl finns det att ställa strängare krav på miljöprövningen. I kapitel 3 föreslås att mindre vattenverksamheter görs anmälningspliktiga. Där utvecklar vi dessa frågor ytterligare. Vid pågår en översyn av indelningen i till- stånds- och anmälningspliktiga miljöfarliga verksamheter. Verket kommer att ta fram bedömningsgrunder för hur denna indelning bör göras. Bedömningsgrunderna bör kunna bli relevanta även för täktverksamhet. Det bör ankomma på i första hand Naturvårds- verket att göra de närmare överväganden som behövs för att precisera tillstånds- och anmälningsplikten för de täktverksamheter som omfattas av reglerna i 12 kap. kommer att rapportera resultatet av översynen till regeringen som därefter beslutar om eventuella ändringar i förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Flera faktorer talar för en individuell förprövning av täkter. För många täkter gör sig flera typer av påverkan på miljö och hälsa gällande och på ett betydande sätt. Täkter utgör vanligtvis ett påtagligt och permanent ingrepp i naturmiljön. Nyetableringar kan ofta inte styras till redan exploaterade områden, utan sker i opåverkade områden. Det material som tas ut utgör i princip ett ändligt material, möjligen med undantag för torvtäkter. Vissa täktmaterial råder det knapp tillgång på, främst naturgrus som omfattas av ett nationellt miljökvalitetsmål. Verksamheten bullrar, dammar och kräver omfattande transporter till och från fastig- heten. Grundvattnet kan påverkas. Allmänt sett är täkternas påverkan på hälsa och miljö huvud- sakligen av lokal karaktär. påverkan på vad för slags täkt det är fråga om och hur omfattande täktverksamheten är. En jämförelse kan göras mellan en stor bergtäkt som även omfattar sorterings- och krossningsverksamhet och en mindre täkt av sand, lera eller jord. Berg- och stentäkter har ofta en stor påverkan på miljön och ger upphov till betydande störningar för närboende. För täkter av mindre omfattning och andra material kan påverkan på miljö och hälsa vara mera begränsad. Täkter av naturgrus kräver särskilda överväganden. Vi lägger inte fram något slutligt förslag till indelning av täkter i olika prövningsnivåer. Vi föreslår dock att en sådan indelning görs av och att den i princip ansluter till det prövnings- system som gäller för annan miljöfarlig verksamhet. Flertalet täkter bör även i fortsättningen vara tillståndspliktiga (B-verksamhet i bilagan till förordningen om miljöfarlig verksamhet och hälso- skydd). En utgångspunkt bör vara att alla nyetableringar av kom- mersiella täkter samt alla naturgrustäkter kräver tillstånd. Det bör vara en uppgift för länsstyrelsernas miljöprövningsdelegationer att pröva de tillståndspliktiga täkterna. För mindre kommersiella täkter bör det i allmänhet vara till- räckligt med ett anmälningsförfarande. För att det skall vara menings- fullt med en anmälningsplikt får möjligheterna till ett anmälnings- förfarande inte bli alltför begränsade. är risken med en vid anmälningsplikt att många uttag samman- taget innebär att stora mängder material tas ut utan att miljökonse- kvenserna av uttagen blir ordentligt belysta. Den närmare indel- ningen i olika prövningsnivåer får alltså utredas vidare i det fort- satta lagstiftningsarbetet. En fråga som då bör uppmärksammas är att det för eventuella anmälningspliktiga täkter inte blir möjligt att ställa krav på säkerhet för bland annat efterbehandlingsåtgärder enligt bestämmelserna i 16 kap. 3 §. Det beror på att bestämmelser- na endast avser tillstånd, godkännande eller dispens enligt balken, och alltså inte anmälningsärenden. Huvudregeln enligt 12 kap. 1 § är att en markinnehavare inte behöver tillstånd för att för sitt husbehov bedriva täkt av berg, sten, grus etc. Av paragrafens andra stycke framgår dock att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får föreskriva att täkter för husbehov inte får vidtas utan tillstånd. Med stöd av bemyndigandet har det i 1 § förordningen om täkter och anmälan för samråd föreskrivits att för ett visst eller vissa områden får meddela föreskrifter om tillståndsplikt för täkt av morän eller naturgrus för markinnehavarens husbehov. Tillståndsplikt får införas endast för täkter där den mängd som totalt tas ut kommer att överstiga morän eller naturgrus. I förarbetena redovisas skälen för att införa en möjlighet att föreskriva tillståndsplikt för vissa husbehovstäkter (prop. 1997/98:45 del 1 s. 378 f.). Skälen torde vara desamma . En övergripande fråga är om reglerna om husbehovstäkter bör ansluta till det prövnings- system som gäller för annan miljöfarlig verksamhet. Dessa verksam- heter är indelade i tillståndspliktiga, anmälningspliktiga och övriga verksamheter. Reglerna om att föreskriva tillståndsplikt för vissa husbehovstäkter i vissa delar av landet avviker från detta system. Det visar sig bland annat i att det inte har överlåtits till läns- styrelserna att bestämma om tillståndsplikt för miljöfarlig verk- samhet (jämför bemyndigandet i 9 kap. 6 § första stycket). Vi bedömer att huvudregeln om att husbehovstäkter inte kräver tillstånd bör finnas kvar. Det bör dock vara möjligt för läns- styrelsen att föreskriva krav på tillstånd till husbehovstäkter i vissa områden, i likhet med vad som anges i 12 kap. 1 § andra stycket. Frågan om husbehovstäkter har övervägts vid införandet av . Att införa ett generellt anmälnings- eller tillståndskrav för täkter torde ha en stor praktisk betydelse för många små företagare. Det kan i många fall vara onödigt att införa formaliserade krav för husbehovstäkter av begränsad omfattning. För att skillnaderna mot kraven på kommersiella täkter inte skall bli alltför påtagliga bör det dock införas en övre gräns för när även en husbehovstäkt alltid skall anmälas till tillsynsmyndigheten. Var den gränsen bör dras får övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet i samband med att förteckningen över tillstånds- och anmälningspliktiga verksam- heter arbetas fram. 4.4.3Kravet på tillstånd enligt 7 kap. 28 a–29 §§ (Natura 2000) I 12 kap. 1 § första stycket och 2 § första stycket finns bestäm- melser som rör kravet på tillstånd enligt 7 kap. 28 a § för att bedriva verksamheter eller vidta åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön i vissa naturområden som omfattas av särskilda regler till skydd för vissa djur- och växtarter och deras livsmiljöer (Natura 2000). För vattenverksamhet finns det en motsvarande bestämmelse i 11 kap. 9 § fjärde stycket, däremot inte för miljö- farlig verksamhet. Om täkter i fortsättningen skall prövas som andra miljöfarliga verksamheter enligt 9 kap., hur bör de regler som relaterar till kravet på tillstånd i 7 kap. 28 a § då hanteras? I förarbetena till bestämmelserna om Natura 2000-områden anfördes att en genomgång av de bestämmelser i som rör tillståndsprövning har visat att vissa bestämmelser behöver kompletteras med en påminnelse om de särskilda krav som gäller enligt bestämmelserna om skydd för särskilda skydds- och bevarande- områden. För att undvika oklarheter föreslogs att en sådan påminnelse införs i 11 kap. 9 § och 12 kap. 1 och 2 §§ (prop. 2000/01:111 s. 53). Meningen var att motsvarande hänvisningar skulle tas in även i bestämmelserna om tillståndsprövning av miljöfarliga verksamheter och andra verksamheter. Det finns brister i de nuvarande reglerna. Hänvisningar till kravet i 7 kap. 28 a § är inte konsekvent införda i . Någon hänvisning till kravet på tillstånd i 7 kap. 28 a § har inte tagits in i reglerna om miljöfarlig verksamhet trots att det har varit avsikten. De hänvisningar som har införts i balken innehåller oklarheter. Hänvisningarna för vattenverksamheter och täkter har utformats på olika sätt. Bestämmelsen i 11 kap. 9 § syftar till att fånga upp de vattenverksamheter som faller utanför kravet på tillstånd enligt 11 kap. men som skulle kunna omfattas av tillståndsplikt enligt 7 kap. 28 a §. Bestämmelsen i 12 kap. 2 § om täkter anger att tillstånd inte får lämnas i strid mot 7 kap. 28 a §. Det måste anses vara en strängare regel än den som gäller för vattenverksamhet. Bestämmelsen är till skillnad från bestämmelsen i 11 kap. 9 § även riktad till tillståndspliktiga verksamheter. Det finns alltså oklarheter om vad som gäller för verksamheter som prövas enligt 9, 11 eller 12 kap. och som kan om- fattas av kravet på tillstånd enligt 7 kap. 28 a §. Frågan är om det i själva verket behövs en hänvisning till 7 kap. 28 a § i kapitlen om miljöfarlig verksamhet och vattenverksamhet. Det kan först konstateras att hänvisningarna i 11 kap. 9 § och 12 kap. 1-2 §§ inte är nödvändiga för att skall uppfylla de krav som följer av EG-direktivet. Kravet på tillstånd enligt 7 kap. 28 a § gäller parallellt med krav på tillstånd enligt andra bestäm- melser i balken. De krav som följer av 7 kap. 28 a § skall vara upp- fyllda för alla slags verksamheter och åtgärder som på ett betydande sätt kan påverka miljön i ett Natura 2000-område. Kravet kan bli aktuellt för både tillståndspliktiga och anmälningspliktiga verksam- heter. En annan sak är att det i 7 kap. 29 b § andra stycket anges att frågan om tillstånd enligt 7 kap. 28 a § skall prövas av den myndig- het som prövar en annan tillståndsfråga enligt bestämmelserna i 9 kap. eller 11–15 kap. innehåller en mängd andra krav i form av tillstånd, godkännande och dispens som kan gälla parallellt med ett krav på tillstånd enligt 9 eller 11–15 kap. I dessa fall har det inte gjorts några hänvisningar till de parallella kraven på tillstånd, godkännande och dispens.