sou · GRB373d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Den nya tillämpningsförordningen ersätter rådets förordning 17/62. Den förordningen innehåller bestämmelser om kommis- sionens och de nationella myndigheternas behörighet att tillämpa artiklarna 85 och 86 (nuvarande artiklarna 81 och 82) i EG-för- draget (artikel 9), om samverkan mellan kommissionen och med- lemsstaternas myndigheter (artikel 10) samt om kommissionens rätt att få upplysningar från medlemsstaterna och från företag och företagssammanslutningar (artikel 11). Kommissionen har utfärdat ett meddelande om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter för handläggning av ärenden som omfattas av artiklarna 85 och 86.1 I vitboken sägs bl.a. följande. har samarbetet mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna byggt på pragmatiska kriterier och det har i praktiken begränsats av kommissionens monopol på att tillämpa artikel 81.3. Det kan visa sig att en nationell konkurrensmyndighet stöter på svårigheter vid behandlingen av ett klagomål som innebär utred- ningar i flera medlemsstater. Omvänt kan kommissionen få ett ärende till behandling, vars effekter i huvudsak är koncentrerade till 1 EGT 97/C 313/03. en enda medlemsstat. I sådana situationer skulle den effektivaste lösningen vara att den myndighet som behandlar ärendet över- lämnar det för handläggning till den myndighet som är bäst lämpad för det. Detta förutsätter att den myndighet till vilken ett ärende överlämnas direkt kan använda alla handlingar i ärendet som bevis- medel. utgör artikel 20 i förordning 17/62 ett hinder för konkurrensmyndigheterna att använda upplysningar som översänts från kommissionen som bevismedel. Den nya förordningen om tillämpning av artiklarna 81 och 82 i fördraget bör ge kommissionen möjlighet att, när den konstaterar att effekterna i ett ärende främst uppstår på nationell nivå, över- sända hela akten, inbegripet konfidentiell information, till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där effekterna av det angripna förfarandet uppstår, så att denna kan fortsätta undersök- ningen och direkt använda all översänd information som bevis- medel. Omvänt, om en nationell myndighet vid sin undersökning kommer fram till att ett ärende har gemenskapsdimension och kräver att kommissionen ingriper, bör denna myndighet kunna översända akten till kommissionen. Den enda begränsning som bör behållas är den som följer av det ursprungliga uppdraget. Således får upplysningar endast användas för det ändamål de inhämtats för och för tillämpningen av artiklarna 81 och 82, eller eventuellt den nationella konkurrenslagstiftningen, beroende på vilken myndighet som utfört undersökningen. Kompensationen för denna utvidgning av användningen av upp- lysningar bör vara att det i den nya förordningen införs en princip som utesluter dubbla påföljder. Det bör införas en skyldighet för medlemsstaternas konkurrens- myndigheter att underrätta kommissionen om alla fall av tillämplig- het av artiklarna 81 och 82, vilket motsvarar kommissionens skyl- dighet enligt artikel 10 i den nuvarande förordningen. Underrättel- sen bör göras när ett förfarande inleds och innan det avslutas. Den information och det informationsutbyte som kan äga rum med de nationella myndigheterna bör garantera konkurrenspolitikens enhetlighet, utan att det blir nödvändigt att tillgripa auktoritära metoder för konfliktlösning vid tillämpningen av gemenskaps- rätten. Kommissionen kommer emellertid att behålla möjligheten att frånta konkurrensmyndigheterna deras behörighet med stöd av en mekanism som motsvarar artikel 9.3 i den nuvarande förordning 17/62. För att säkerställa att förfarandena enligt gemenskapsrätten och förfarandena enligt nationell rätt är enhetliga bör dessutom föreskrivas en skyldighet för de nationella myndigheterna att på eget initiativ eller på kommissionens begäran underrätta kom- missionen om de förfaranden de handlägger enligt nationell rätt, vilka kan inverka på förfaranden på gemenskapsnivå. Kommissionen bör förbättra informationen till potentiella kla- gande om sina åtgärder. Eftersom kommissionen enligt rättspraxis tillerkänts möjlighet att fastställa prioriteten för ingripandena mot överträdelser med stöd av begreppet tillräckligt gemenskaps- intresse, förefaller det nödvändigt att precisera detta begrepp i ett tillkännagivande, så att klagandena lättare kan avgöra till vilken instans, dvs. nationell eller gemenskapens, de bör ställa sitt klago- mål. Detta tillkännagivande skall ge klaganden vägledning till vilken instans han bör inge sitt klagomål. 11.2.2Artiklarna 11, 12 och 13 i förordningen Artikel 11 i förordningen reglerar samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter, artikel 12 i förord- ningen rör informationsutbyte och artikel 13 i förordningen regle- rar avbrytande eller avslutande av förfaranden. Artikel 11 i förordningen lyder: Artikel 11 – Samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter 1.Kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter skall tillämpa gemenskapens konkurrensregler i nära samarbete. 2.Kommissionen skall till medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter översända kopior av de viktigaste handlingarna som den har inhämtat i syfte att tillämpa artiklarna 7, 8, 9, 10 och 29.1. På begäran av en medlemsstats konkurrensmyndighet skall kommissionen till den överlämna en kopia av andra befintliga dokument som är nödvändiga för att bedöma ärendet. 3.Medlemsstaternas konkurrensmyndigheter skall, när de tillämpar artikel 81 eller artikel 82 i fördraget, skriftligen med- dela kommissionen före eller utan dröjsmål efter påbörjandet av den första formella utredningsåtgärden. får göras tillgänglig för konkurrensmyndigheterna i de andra medlemsstaterna. 4.Senast innan ett beslut fattas med åläggande om att upphöra med en överträdelse, om godtagande av åtaganden eller om återkallelse av ett undantag enligt en förordning om gruppundantag, skall medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter underrätta kommissionen. I detta syfte skall de till kom- missionen översända en sammanfattning av ärendet, det plane- rade beslutet, eller, i avsaknad av sådant, andra dokument av vilket den planerade åtgärden framgår. Denna information får också göras tillgänglig för de andra medlemsstaternas konkur- rensmyndigheter. På begäran av kommissionen skall den hand- läggande konkurrensmyndigheten till kommissionen överlämna andra dokument som konkurrensmyndigheten innehar och som är nödvändiga för att bedöma ärendet. Den information som lämnas till kommissionen får göras tillgänglig för de övriga medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. Nationella konkur- rensmyndigheter kan också inbördes utbyta information som är nödvändig för bedömningen av ett fall som de behandlar enligt artikel 81 eller artikel 82 i fördraget. 5.Medlemsstaternas konkurrensmyndigheter får rådgöra med kommissionen i alla ärenden som gäller tillämpning av gemen- skapsrätten. 6.Om kommissionen inleder ett förfarande i syfte att fatta ett beslut enligt kapitel III, fråntas medlemsstaternas konkurrens- myndigheter sin behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i fördraget. Om konkurrensmyndigheten i en medlemsstat redan handlägger ett ärende, skall kommissionen inleda ett förfarande endast efter att ha samrått med den nationella konkurrens- myndigheten. Artikel 12 i förordningen lyder: Artikel 12 – Informationsutbyte 1.Vid tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i fördraget skall kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter vara behöriga att till varandra översända all information om faktiska eller rättsliga omständigheter, även konfidentiella uppgifter, och att använda dem som bevisning. 2.Information som utbyts skall endast användas som bevisning i syfte att tillämpa artikel 81 eller artikel 82 i fördraget och beträffande den sakfråga för vilken den inhämtades av den översändande myndigheten. Om emellertid nationell konkur- rensrätt tillämpas på samma ärende och parallellt med gemen- skapens konkurrensrätt samt inte leder till ett annorlunda resultat, kan den information som utbytts enligt denna artikel också användas vid tillämpningen av nationell konkurrensrätt. 3.Information som utbytts enligt punkt 1 kan endast användas som bevismedel för att ålägga fysiska personer påföljder om –det i den översändande myndighetens lagstiftning förutses påföljder av liknande slag i samband med överträdelser av artikel 81 eller artikel 82 i fördraget eller, om så inte är fallet, –informationen har inhämtats på ett sätt som respekterar samma nivå av skydd av fysiska personers rätt till försvar som föreskrivs enligt de nationella bestämmelser som gäller för den mottagande myndigheten. I detta fall får den mot- tagande myndigheten dock inte använda den utbytta infor- mationen för att utdöma frihetsstraff. Artikel 13 lyder: Artikel 13 – Avbrytande eller avslutande av förfaranden 1.När ett klagomål har anhängiggjorts vid konkurrensmyndig- heter i två eller flera medlemsstater eller när konkurrens- myndigheter i två eller flera medlemsstater har inlett ett för- farande på eget initiativ enligt artikel 81 eller artikel 82 i för- draget avseende samma avtal, beslut av en företagssammanslut- ning eller samordnade förfarande, utgör det faktum att en myndighet handlägger ärendet ett tillräckligt skäl för de övriga myndigheterna att avbryta sitt förfarande eller avvisa klago- målet. Kommissionen får också avvisa ett klagomål på den grunden att det handläggs av en konkurrensmyndighet i en medlemsstat. 2.När ett klagomål har anhängiggjorts vid en medlemsstats konkurrensmyndighet eller kommissionen avseende ett avtal, beslut av en företagssammanslutning eller samordnat förfar- ande som redan har handlagts av en annan konkurrensmyndig- het, får klagomålet avvisas. 11.2.3Samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter Förordningen bygger på parallella kompetenser. Kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna har behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget fullt ut beträffande ärenden som påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Att tillämpa de EG-rättsliga reglerna innebär att man har ett perspektiv som går utöver en enda medlemsstat och beaktar de effekter ett ärende kan ha utanför det landets territorium. Av ingressen (punkt 15) till förordningen framgår följande. Kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter bör tillsammans bilda ett nätverk av offentliga myndigheter som tillämpar gemenskapens konkurrensregler i nära samarbete. Det är därför nödvändigt att skapa mekanismer för information och sam- råd. Kommissionen kommer i nära samarbete med medlems- staterna att fastställa och se över närmare former för samarbete inom nätverket. Kommissionen kommer med anledning av förordningen att utarbeta ett antal meddelanden avseende bl.a. det direkt tillämpliga undantaget (artikel 1 i förordningen), samhandelskriteriet (artikel 3 i förordningen), kommissionens hantering av klagomål (artiklarna 7–10 i för- ordningen) och samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas kon- kurrensmyndigheter (artikel 11 i förordningen). Kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter har bildat ett nätverk, Network (ECN). I nätverket diskuteras bl.a. hur samarbetet mellan konkurrens- myndigheterna skall fungera i praktiken. Fyra arbetsgrupper med deltagare från de nationella konkurrensmyndigheterna och kom- missionen har arbetat med ett underlag för kom- missionens meddelande om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. En fråga som diskuteras flitigt inom ECN, och som också kommer att behandlas i kommissionens meddelande om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter, är fördelningen av ärenden. Denna fråga har även behandlats av företrädare för kommissionen i artiklar och pressmeddelanden. Syftet med en fördelning av ärenden är att främja ett effektivt skydd för konkurrensen, undvika dubblering av kontrollen och för- hindra s.k. forum shopping. Kriterier som har betydelse vid fördel- ning av ärenden skall anges i kommissionens meddelande om sam- arbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrens- myndigheter. Tanken är att meddelandet skall vara vägledande för företagen och konkurrensmyndigheterna. Flera kriterier har bety- delse vid fördelning av ärenden. De kriterier som har framhållits är var effekterna (faktiska och potentiella) av en överträdelse uppstår, vilka möjligheter en konkurrensmyndighet har att utreda en eventuell överträdelse (bl.a. samla in bevis), eventuellt med bistånd av andra konkurrensmyndigheter, hur effektivt en myndighet kan få överträdelsen att upphöra och om myndigheten vid behov kan få en sanktion/påföljd utdömd som tar hänsyn till omfattningen av överträdelsen. Andra frågor som diskuteras är vilka ärenden som bör handläggas av kommissionen och i vilka fall det kan bli aktuellt med parallella förfaranden. Fördelningen av enskilda ärenden är inte en fråga om kompetensfördelning utan endast ett sätt att fördela arbetet inom nätverket. Troligen kommer kriterierna att justeras efter hand som erfarenheter samlas inom nätverket. Av artikel 31 i förordningen framgår att ett företag inte kan överklaga fördelningen av ärenden till . Förord- ningen bygger på parallella behörigheter och fördelningen av ärenden är endast ett sätt att fördela arbetet. När en myndighet hanterar ett ärende kommer andra myndigheter enligt en allmän princip att avstå från att göra detta . Artikel 35 – Medlemsstaternas utseende av konkurrensmyndigheter 1.Medlemsstaterna skall utse en eller flera konkurrensmyndig- heter ansvariga för tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i för- draget på ett sådant sätt att bestämmelserna i denna förordning efterlevs effektivt. De åtgärder som är nödvändiga för att dessa myndigheter skall ha befogenhet att tillämpa dessa artiklar skall vidtas före . De utsedda myndigheterna kan innefatta domstolar. 2.Om verkställigheten av gemenskapens konkurrensrätt överlåts till nationella administrativa och rättsliga myndigheter får med- lemsstaterna tilldela dessa myndigheter olika befogenheter och funktioner, oavsett om de är administrativa eller rättsliga. 3.Verkningarna av artikel 11.6 skall gälla för de myndigheter som medlemsstaterna har utsett, inbegripet domstolar som utövar funktioner i samband med förberedelse och antagande av sådana beslut som avses i artikel 5. Verkningarna av artikel 11.6 skall inte omfatta domstolar som ansvarar för överprövningen av sådana beslut som avses i artikel 5. 4.Utan hinder av punkt 3 skall i den medlemsstat där en myndig- het för antagandet av vissa former av beslut enligt artikel 5 väcker talan inför en rättslig myndighet som är åtskild från eller annan än den myndighet som väcker talan, och under förutsätt- ning att villkoren i denna punkt är uppfyllda, verkningarna av artikel 11.6 begränsas till den myndighet som handlägger ären- det, vilken skall återkalla sin talan hos den rättsliga myndig- heten när kommissionen inleder förfaranden, och detta åter- kallande skall leda till att de nationella förfarandena avslutas. Sekretess behandlas i artikel 28 i förordningen. Artikel 28 – Sekretess 1.Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 12 och 15 får upplysningar som har inhämtats enligt artiklarna 17–22 endast användas för det ändamål för vilket de har inhämtats. 2.Utan att det påverkar det utbyte och den användning av upp- lysningar som anges i artiklarna 11, 12, 14, 15 och 27 får kom- missionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter, deras tjänstemän, anställda och övriga personer som arbetar under dessa myndigheters övervakning liksom tjänstemän vid andra myndigheter i medlemsstaterna inte röja upplysningar som de har inhämtat eller utbytt med stöd av denna förordning och som är av sådant slag att de omfattas av sekretess. Denna skyldighet gäller också alla de företrädare för och experter från medlemsstaterna som deltar i möten med den rådgivande kom- mittén enligt artikel 14. De i sammanhanget viktigaste reglerna i den svenska sekretesslagen (1980:100) torde vara följande bestämmelser. 1 kap. 3 § Gäller enligt denna lag sekretess för uppgift som förekommer hos viss myndighet, får uppgiften inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i denna lag eller i lag eller förordning till vilken denna lag hänvisar. Vad som sägs om myndighet i första stycket, 5 §, 13 och 14 kap. samt i särskilda bestämmelser i denna lag om överföring av sekretess mellan myndigheter gäller också i förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Uppgift för vilken sekretess gäller enligt denna lag får inte röjas för utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation annat än om utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift därom i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få utlämnas till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart, att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. 4 kap. 5 § Sekretess gäller i verksamhet som avser rättslig hjälp på begäran av annan stat för uppgift som hänför sig till 1.åläggande enligt 56 a § konkurrenslagen (1993:20) eller 2.undersökning enligt 56 b § konkurrenslagen, om det kan antas att den rättsliga hjälpen begärts under förut- sättning att uppgiften inte röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . 8 kap 6 § Sekretess gäller, i den utsträckning regeringen föreskriver det, i statlig myndighets verksamhet, som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksamhet med avseende på produktion, handel, transportverksamhet eller närings- livet i övrigt, för uppgift om 1.enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs, 2.andra ekonomiska eller personliga förhållanden för den som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verksamhet. Sekretess gäller, i den mån godkänt avtal härom med främmande stat eller mellanfolklig organisation, hos myndighet i verksamhet, som avses i första stycket, för uppgift om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten för- fogar över på grund av avtalet. Föreskrifterna i 14 kap. 1-3 §§ får inte i fråga om denna sekretess tillämpas i strid med avtalet. Regeringen kan för särskilt fall för- ordna om undantag från sekretess som har föreskrivits med stöd av första stycket 1, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . Utredningens bedömning och förslag: Skyldigheten enligt förordningen för konkurrensmyndig- heter att underrätta kommissionen om planerade beslut för- anleder ingen lagstiftningsåtgärd. Sekretess skall gälla för uppgifter hos som verket erhållit genom bl.a. undersökningar på uppdrag av kommissionen eller konkurrensmyndigheten i en annan medlemsstat i EU. Särskild talerätt enligt nuvarande 23 § andra stycket skall inte finnas när har avvisat ett klagomål på grund av att en annan konkurrensmyndighet inom EU handlägger ärendet. Artiklarna 11–13 i förordningen reglerar närmare samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter. Förordningen är direkt tillämplig. Kommissionen har i det interna arbetet inom ECN förklarat att artiklarna 11–13 i förordningen har direkt effekt och inte får några konsekvenser för de nationella regelverken. Innehållet i artiklarna torde dock kräva en översyn av interna rutiner m.m. Vidare måste arbetet inom utformas och beslutsordningen kanske måste regleras närmare, men inte heller den frågan kräver någon svensk lagstiftningsåtgärd, såvitt nu kan bedömas. Enligt artikel 11.4 skall medlemsstaternas konkurrensmyndig- heter underrätta kommissionen senast innan ett beslut fattas med åläggande om att upphöra med en överträdelse, om godtagande av åtaganden eller om återkallelse av ett undantag enligt en förordning om gruppundantag. I detta syfte skall myndig- heterna till kommissionen översända en sammanfattning av ären- det, det planerade beslutet, eller, i avsaknad av sådant, andra doku- ment av vilka den planerade åtgärden framgår. Denna information skall också få göras tillgänglig för de andra medlemsstaternas kon- kurrensmyndigheter. Denna skyldighet gäller för som svensk kon- kurrensmyndighet. Innan fattar beslut i ett ärende brukar verket enligt den nuvarande ordningen bereda före- taget i fråga tillfälle att yttra sig över ett utkast till beslut. I de allra flesta fall torde det räcka med att verket skickar denna motsvarig- het till kommissionens s.k. Statement of Objections till kommis- sionen för att kraven enligt förordningens artikel 11.4 skall vara uppfyllda i dessa avseenden. Vid utredningens besök hos kommis- sionen förklarade tjänstemännen där att de ansåg en sådan ordning vara tillräcklig, eftersom ramarna för en kommande process därmed var fastlagda. Huruvida underrättelseskyldigheten gäller även för Marknads- domstolen när domstolen skall pröva överklaganden av Konkur- rensverkets beslut om ålägganden är inte klart utsagt i förord- ningen. Vid utredningens samtal med tjänstemän i kommissionen framhöll dessa att tanken hade varit att en underrättelse inte skulle behöva lämnas mer än en gång i varje ärende. som överinstans skulle därmed inte omfattas av skyldigheten, efter- som denna en gång redan fullgjorts av inför verkets beslut i ärendet. Dock torde vara en konkurrensmyndighet i första instans i den mening som avses i artikel 11.4 när ett företag väcker särskild talan mot ett annat företag enligt nuvarande 23 § andra stycket KL. Denna speciella situation tycks inte ha förutsetts i arbetet med förordningen. Det förefaller ofrånkomligt att det i dessa fall kommer att åligga att fullgöra underrättelseskyldigheten enligt artikel 11.4 gentemot kommis- sionen. Emellertid framstår det som otänkbart att Marknadsdom- stolen skulle skicka ett utkast till sin kommande dom till kommis- sionen, som också skulle kunna vidarebefordra det till konkurrens- myndigheterna i de övriga medlemsstaterna. Möjligen är det inte heller nödvändigt att tillämpa bestämmelsen så. Om det för Kon- kurrensverkets del räcker att verket skickar ett utkast till sitt kommande beslut, torde det med samma motivering – att ramarna för processen är bestämda – vara tillräckligt att Marknadsdom- stolen skickar en kopia av stämningsansökan till kommissionen. Det blir dock här fråga om att tolka och tillämpa den direkt Utredningen ser inget utrymme för att föreslå någon svensk lagreglering. Sammantaget medför artiklarna 11–13 i förordningen inte några ändringar i KL. Samarbetet mellan medlemsstaternas konkurrensmyndigheter inne- fattar informationsutbyte mellan dem och undersökningar som en konkurrensmyndighet genomför på uppdrag av en annan konkur- rensmyndighet. Detta medför att nya svenska reglerna om sek- retess bör övervägas. De nuvarande bestämmelserna i 4 kap. 5 § sekretesslagen om sekretess i ärenden om rättslig hjälp i konkurrensärenden på begäran av en annan stat tar inte sikte på samarbetet inom EU. Bestämmelserna torde inte vara tillräckliga när det gäller uppgifter som verket får del av efter undersökningar eller inhämtande av uppgifter som sker på begäran av kommissionen eller en konkur- rensmyndighet i en annan medlemsstat i EU. Därför bör 4 kap. 5 § sekretesslagen kompletteras så att sekretess gäller på motsvarande sätt som när verket ger rättslig hjälp åt en annan stat med vilken har avtalat om samarbete. Av nuvarande regler i 8 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen följer att absolut sekretess gäller hos verket för uppgifter om enskildas ekonomiska eller personliga förhållanden som kommis- sionen inhämtat enligt förordning 17/62.