sou · GRB3117 · 2004-01-01 00:00:00 — Därefter, i avsnitt 3.3, ges en beskrivning av det svenska lagstiftningsarbetet i samband med att skulle införlivas i svensk rätt samt den svenska reservationen. I avsnitt 3.4. kommer en redovisning av EU:s statusavtal EU att lämnas. I 3.5 redovisas hur statusfrågorna har lösts avseende det nordiska samarbetet Nordcaps samt SHIRBRIG. 3.1.1Olika former och aktiviteter av fredsfrämjande samarbete Det har inte konkretiserats vilka aktiviteter och verksamheter som det fredsfrämjande samarbetet består av och vilken verksamhet svensk militär personal kan komma att delta i Regleringen av status för de involverade eller under vilka förutsättningar utländsk militär personal kommer att vistas i . Redan på detta stadium bör det understrykas att det är en missuppfattning att det fredsfrämjande samarbetet enbart består av renodlad övningsverksamhet. Av föregående kapitel har framgått att övningar endast utgör en del av samarbetet. Här följer en exemplifiering av PFF-samarbete som inte är övningar. PFF-samarbetet innefattar bl.a. aktiviteter som kurser och seminarier samt olika förberedande åtgärder innan en övning kan äga rum. Genomförandefasen av en övning föregås alltid av en planeringsfas, som kan pågå mellan upp till beroende på övningens karaktär och omfattning. Planeringsfasen inleds med en serie möten av konferenskaraktär, under vilka övningen planläggs. I slutet av planeringsfasen krävs ofta rekognoscering av övningsområdet och kontroll av befintliga anläggningar som ska användas. Om övningen är tänkt att genomföras i kommer utländsk militär personal och personal från Nato att vistas i av den beskrivna planeringsfasen utan att det pågår en övning. På motsvarande sätt kommer svensk militär personal att befinna sig utomlands om övningen ska genomföras i ett annat land. Till PFF- samarbetet hänförs även t.ex. deltagande i utbildning. i utanför tillhandahåller stabsofficers- utbildningar, i vilka simuleringsteknik ingår som ett delmoment. Utbildningen ingår som ett led i PFF-samarbetet och riktar sig både till svensk och till utländsk militär personal. Annan utbildning som också kan omfattas av PFF-samarbetet är t.ex. seminarier och kurser i Försvarshögskolans regi. Det fredsfrämjande samarbetet kan vidare ta sig uttryck i att utländsk militär personal tjänstgör vid svenska militära staber eller att utländska officerare tjänstgör i med stöd av ett utbytesprogram. Sådana aktiviteter kan pågå . Av denna beskrivning framgår att det i begreppet fredsfrämjande verksamhet kan rymmas en mängd olika aktiviteter och att det kan beröra allt från enstaka officerare till stora förband med flera hundra soldater, allt beroende på vilken slags verksamhet det handlar om. Regleringen av status för de involverade 3.1.2Deltagande personers behov av rättslig status Så snart det handlar om en aktivitet eller en övning där militär personal deltar och militär materiel används uppkommer frågor om deltagande personals rättsliga status. Militär verksamhet innehåller med nödvändighet farliga och riskabla inslag och statusavtalen gör att de deltagande parterna redan på förhand vet vad som gäller för det fall att det t.ex. skulle inträffa ett haveri. Om en olycka eller ett haveri skulle inträffa under tjänsteutövningen uppkommer frågor om beräkning och erläggande av skadestånd. Om ett brott begås av någon medlem av den militära styrkan uppkommer frågor om jurisdiktion och vilket land som har rätt att beivra brottet. De militära statusavtalens syfte är att reglera dessa förhållanden och att redan på förhand fördela skyldigheter och rättigheter mellan de deltagande länderna. Det anses praktiskt och förutsebart att deltagande personal ska ha samma rättsliga status oavsett i vilken avtalsslutande stat de befinner sig, dvs. att det inte ska spela någon roll om en övning äger rum på t.ex. svenskt eller tyskt territorium. I ett avtalslöst tillstånd är de inblandade staterna hänvisade att lösa eventuella tvister med stöd av internationell sedvanerätt. Dessa regler är inte entydiga och ger ett betydande utrymme för olika uppfattningar. Till synes enkla frågor kan därmed bli mycket svårlösta. Som exempel kan man tänka sig att ett militärt luftfartyg havererar inom en annan stats territorium i samband med en flyguppvisning. Skador som uppkommer på marken ska naturligtvis regleras. Men efter vilken stats lagar och regler och vilken stat ska leda eventuella utredningar? Att lagen i den stat där skadan uppkom ska vara styrande är inte självklart, än mindre att den staten ska utreda eventuella fel och brister hos den andra statens statsorgan. Olika folkrättsliga invändningar, exempelvis rörande statsimmunitet, kan därmed leda till att tillsynes enkla ersättnings- ärenden blir svårlösta mellanstatliga tvister. En anledning till att militär personal är i behov av immunitet och privilegier står naturligtvis dessutom att finna i att de deltar i statlig verksamhet som ställer särskilda krav och som kan vara förknippad med inte obetydliga risker. Det kan också vara så att aktiviteten kan vara förlagd till ett land som inte har samma rättsordning och syn i frågor om mänskliga rättigheter som den egna staten. Det blir därmed en viktig uppgift för den sändande staten att skydda den egna personalen. Regleringen om jurisdiktion och fördelningen av domsrätt mellan länderna har sin utgångspunkt i detta synsätt. Regleringen av status för de involverade svensk del spelar även våra samarbetsländers krav både på avtalsreglering och statusreglering i synnerhet vad det gäller militär personal in. Svenskt deltagande i fredsfrämjande samarbete förutsätter att är part i och fullt ut tillämpar samma statusavtal som våra samarbetspartners. Jurisdiktionsbestämmelserna är inte konstruerade på samma sätt i FN:s statusavtal, som är tillämpligt vid insatsverksamhet, som i det avtal som gäller för Natos och PFF:s fredsfrämjande samarbete. I FN ges den sändande staten exklusiv domsrätt avseende alla brott som den egna personalen har begått. Nato är konstruerad så att den mottagande staten ges jurisdiktion då det gäller brott som inte har med tjänsten att göra. Motsvarande bestämmelse finns i EU för vissa kategorier. Skillnaden beror på att i ett insatsområde kan den sändande statens personal löpa avsevärda risker om det land som operationen äger rum i skulle tillåtas att utöva domsrätt. Nato är det statusavtal som regelmässigt används så snart det handlar om aktiviteter av fredsfrämjande art mellan de avtalsslutande parterna. Detta beror bl.a. på att avtalet på ett uttömmande sätt behandlar frågor om status och att avtalet har använts av Nato-länderna. Den mångåriga tillämpningen av avtalet har därmed skapat en praxis och de enskilda länderna är väl förtrogna med avtalet och dess konstruktion. Avtalet har vidare fungerat som förebild för nya statusavtal, såsom t.ex. , i vilket en direkt hänvisning till Nato görs, och EU:s nya statusavtal, EU , som i stora delar är helt överensstämmande med innehållet i Nato . Det är dessutom praktiskt att ha likalydande statusavtal, eftersom tillämpningen då förenklas avsevärt. Flera av EU:s medlemsstater är ju också Nato-medlemmar, vilket skulle kunna leda till otillfredsställande resultat för personalen om statusavtal med olika innehåll och reglering skulle användas beroende på om det handlar om fredsfrämjande verksamhet i EU:s eller Natos regi. Sammanfattningsvis kan alltså förklaringen till Nato SOFA:s popularitet som statusavtal ligga i det faktum att många av de deltagande länderna har tillämpat avtalet och att de nya Nato-medlemmarna föredrar att den egna organisationens statusavtal används. Regleringen av status för de involverade 3.2Rättslig reglering av PFF-samarbetet presenterade Nato ett förslag till en reglering av rättslig status vid PFF-samarbetet mellan de deltagande staterna i PFF- samarbetet; Avtal mellan de stater som är parter i Nordatlantiska fördraget och de andra stater som deltar i Partnerskap för fred om status för deras styrkor (nedan kallat ). Avtalet borde snarare kallas PFF , men proposition användes termen . I denna utredning benämns avtalet på samma sätt som i propositionen. Härmed ökar transparensen och förväxling med Nato undviks. När det gäller frågor om status hänvisar till Nato . Till hör även ett tilläggsprotokoll, i vilket parterna har åtagit sig att inte verkställa dödsstraff på en annan parts territorium. Utöver dessa överenskommelser finns även ett kompletterande tilläggsprotokoll som reglerar den rättsliga statusen för militära och deras personal inom parternas territorier samt anger rättslig status för personal som ingår i partnerskapsstaternas väpnade styrkor som är avdelade eller anslutna till militära , jfr vidare avsnitt 3.2.2. innehåller totalt sex artiklar. I ingressen anges vilka stater som deltar i PFF-samarbetet. Där konstateras att styrkor från en avtalspart efter avtal kan sändas till och mottagas på en annan stats område. Beslut om att sända och mottaga styrkor ska göras till föremål för särskilda arrangemang mellan de berörda parterna. reglerar statusen för sådana styrkor när de befinner sig på en annan parts territorium och för detta ändamål åberopas Nato (avtalet mellan parterna i Nordatlantiska fördraget om status för deras styrkor), upprättat i . I artikel 1 anges att partnerna ska tillämpa bestämmelserna i som om de alla vore parter i detta avtal. I artikel 2 regleras geografiska område och anges att referenser i Nato till geografisk tillämplighet i detta sammanhang ska omfatta hela PFF-området. Regleringen av status för de involverade SOU 2003:117 I övrigt innehåller avtalet sedvanliga bestämmelser om tvistlösning samt till- och frånträde. I Tilläggsprotokoll till avtalet mellan de stater som är parter i Nordatlantiska fördraget och de andra stater som deltar i Partnerskap för fred om status för deras styrkor (benämnt tilläggsprotokollet) regleras frågor om dödsstraff. Det slås fast att för det fall att en stat har domsrätt enligt avtalet ska en stat som har biträtt tilläggsprotokollet inte verkställa en dödsdom mot medlem i styrka från någon annan stat som är part i tilläggsprotokollet. I övrigt innehåller tilläggsprotokollet endast bestämmelser om godkännande, ratificering samt ikraftträdandebestämmelser. Nato är en halvsekelgammal överenskommelse mellan Nato-staterna som reglerar den rättsliga statusen för ett Nato- lands styrkor när de befinner sig på ett annat Nato-lands territorium. Avtalet innehåller totalt 20 artiklar och nedan följer en kort sammanfattning av några av de frågor som regleras i avtalet. Avtalet bifogas i engelsk originalversion och i den svenska översättningen, bilaga 2. Allmänna bestämmelser (art. 1–6) Avtalets första artikel innehåller definitioner av begrepp som förekommer i avtalstexten, såsom t.ex. styrka, civil komponent samt sändande och mottagande stat. I artikel 2 slår parterna fast att personkretsen som omfattas av avtalet är skyldig att respektera den mottagande statens lagar samt att avhålla sig från bl.a. politisk verksamhet. Den sändande staten är skyldig att vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa detta. I artikel 3 finns bestämmelser om att den sändande statens trupper är undantagna från pass- och viseringsbestämmelser och om hemsändande av utländska soldater från mottagarlandet. De är undantagna från regler i den mottagande staten om kontroll och registrering av utlänningar. Regleringen av status för de involverade I artikel 4 regleras frågor om körkort och förarbevis. Reglerna innebär att körkort som har utfärdats av den sändande staten ska godkännas även i den mottagande staten. I artikel 5 uttalas att den sändande statens trupper som regel ska bära uniform i den mottagande staten och att tjänstefordon ska vara försedda med tydliga nationalitetsbeteckningar. Artikel 6 reglerar under vilka omständigheter medlemmar av en styrka får inneha och bära vapen på en mottagande stats territorium. Straffrättslig domsrätt m.m. (artikel 7) Utgångspunkten är att varje stat har jurisdiktion i enlighet med respektive stats lagstiftning, men det finns regler som ger den sändande staten eller den mottagande staten exklusiv jurisdiktion. För brott som är straffbara enligt den sändande statens militärlagstiftning, men som inte är straffbara i det mottagande landet, har den sändande staten getts exklusiv domsrätt. I det omvända fallet har den mottagande staten domsrätt. Om båda staterna har domsrätt har den sändande staten getts domsrätt då det handlar om brott som har begåtts av någon i den egna styrkan eller civila komponenten och som riktar sig mot den egna statens egendom och säkerhet. Den sändande staten har också domsrätt för brott som begåtts i tjänsten av någon ur den egna truppen. I alla andra fall har den mottagande staten företräde till att utöva domsrätt. Artikeln innehåller vidare bestämmelser om att en stat, som har företräde till domsrätten, ska underrätta den andra staten, om man väljer att inte utöva domsrätten. Det understryks också att bestämmelserna inte medför någon rätt för militärmyndigheterna i den sändande staten att utöva domsrätt över personer som är medborgare eller som har sitt hemvist i den mottagande staten, annat än om de är medlemmar av den sändande statens styrka. Den sändande staten har alltså enligt Nato rätt att sätta upp en domstol på den mottagande statens territorium. Mot detta har reserverat sig, jfr 3.3, vid anslutningen till . Den svenska reservationen finns intagen i engelsk originalversion och svensk översättning i bilaga 2. Artikeln innehåller vidare bestämmelser om ömsesidigt bistånd med anhållanden och överlämnanden till den myndighet som har domsrätt liksom att staterna ska bistå varandra vid utredning och Regleringen av status för de involverade bevisupptagning samt verkställighet av utdömda fängelsestraff. Myndigheterna i den mottagande staten ska underrätta militärmyndigheterna i den sändande staten om någon medlem av styrkan eller civil komponent eller anhörig har anhållits. Den sändande staten får inte verkställa ett dödsstraff i den mottagande staten, om den staten saknar sådant straff för det aktuella brottet. Artikeln reglerar även frågor om rättskraft och om rättssäkerhet under rättegång. Reglerna innebär att sedan en anklagad har ställts inför rätta och dom har meddelats, får han inte lagföras på nytt inom samma territorium av en annan parts myndighet. Reguljära militära förband som ingår i en styrka har rätt att utöva polisiär myndighet för att kunna upprätthålla ordning och säkerhet i de egna förläggningarna och på de egna anläggningarna. Skadestånd (artikel 8) I artikeln ges detaljerade bestämmelser om hur olika skadestånds- anspråk ska hanteras. Artikeln skiljer mellan skadevållande handlingar som sker i tjänsten och skador som sker utanför tjänsten. För skador på offentligt ägd egendom som används i Nato- verksamhet är huvudregeln att ingen av staterna är ersättnings- skyldig mot den andra. Om det däremot handlar om skador på annan offentligt ägd egendom ska sådana ersättningskrav avgöras av en skiljeman på sätt som föreskrivs i avtalet. Från denna reglering görs undantag i artikel 3 i . Enligt denna bestämmelse är parterna skyldiga att förhandla inbördes utan hänvändelse till någon utanförstående myndighet. Ersättning utgår dock inte för skador av mindre omfattning som understiger ett visst bestämt belopp. När det gäller personskador eller dödsfall avseende medlem av den egna krigsmakten under officiell tjänsteutövning föreskrivs att staterna avstår från krav mot varandra. I stället bestäms personalens rätt till ersättning i sådana fall av de nationella reglerna. Om medlem av den främmande styrkan eller civil komponent i tjänsten orsakar skada för tredje man kan denne yrka ersättning vid det egna landets domstolar i enlighet med de nationella reglerna. Den mottagande staten betalar ut ersättningen till den skadelidande. Avgörandet är bindande för den sändande staten. Enligt särskilda regler om avräkning mellan staterna kan den Regleringen av status för de involverade sändande staten få svara för högst av skadeståndet. Det finns även regler för avräkning då flera stater har varit inblandade i den skadebringande handlingen. Frågan om avräkning mellan staterna kan i vissa fall hänskjutas till avgörande av det . Från denna reglering görs undantag i artikel 3 i . Enligt denna bestämmelse är parterna skyldiga att förhandla inbördes utan hänvändelse till någon utanförstående myndighet. Om medlemmar av en styrka eller en civil komponent utanför tjänsten orsakar skada för tredje man ska den skadelidande framställa sitt krav till den mottagande staten som fastställer eventuell ersättning enligt den egna lagstiftningen. Därefter underrättas den sändande staten som avgör om betalning ska ske ex och, om så är fallet, till vilket belopp. Om den skadelidande accepterar beloppet erläggs betalningen av den sändande staten. Bestämmelserna utesluter inte den skadelidande från att rikta ett anspråk direkt mot den som kan anses vara vållande till skadan. Om det skulle uppstå en tvist om huruvida en skadebringande handling har skett i eller utanför tjänsten ska frågan underställas en skiljedomare. Även här gör undantag av innebörd att parterna är skyldiga att förhandla inbördes utan hänvändelse till någon utanförstående myndighet. Regler om vistelsen i värdlandet (artikel 9–10) I artikel 9 finns bestämmelser om villkoren under vistelsen i värdlandet. Där regleras bl.a. inköp av varor, anställningar, sjukvård, hemvist och mervärdesskatt. Den sändande staten har rätt att få sjuk- och tandvård på samma villkor som mottagarlandets personal, om sådan vård inte kan ordnas på ett tillfredsställande sätt där styrkan är stationerad. Den sändande statens personal anses varken ha sitt hemvist eller vara bosatt i värdlandet i beskattnings- hänseende och ska inte heller betala skatt i mottagarlandet för lön som utbetalats av den sändande staten. Skulle en medlem av den sändande staten däremot bedriva annan vinstgivande verksamhet i mottagarlandet finns det inga hinder för mottagarlandet att ta ut skatt. Regleringen av status för de involverade Tullbestämmelser (artikel 11–12) En grundläggande princip är att samma regler avseende tull gäller för den sändande statens medlemmar som för mottagarlandets egna medborgare. Tullmyndigheterna i den mottagande staten har rätt att visitera den främmande truppen och deras bagage, genomsöka fordon och ta egendom i beslag. Officiella handlingar under officiell försegling ska dock inte göras till föremål för tullinspektion. Fordon och annan utrustning för tjänsten får dock införas och föras ut ur mottagarlandet tullfritt. Även personlig utrustning, möbler och fordon för personligt bruk får tas in och föras ut tullfritt. Mottagarlandet är skyldigt att tillhandahålla bl.a. drivmedel för den sändande statens tjänstefordon tull- och skattefritt. Bestämmelserna om skattefritt drivmedel gäller även då det är fråga om transitering av styrkor genom ett medlemslands territorium. Som en följd av artikel 2 i kommer detta att gälla även transitering genom partnerlands territorium. Samverkan kring utredning och bevisupptagning (artikel 13) I artikeln föreskrivs att den sändande och den mottagande staten ska samverka för att förhindra att det sker överträdelser av skatte- och tullagstiftningen. Staterna ska därvid biträda varandra i utredningar och vid bevisupptagning. Valutaregler (artikel 14) Den sändande statens medlemmar förblir underställda valuta- lagstiftningen i hemlandet men är även skyldiga att följa de bestämmelser som finns i den mottagande staten. Den sändande och den mottagande staten får utfärda särskilda valutaregler för den främmande styrkan. Avtalets giltighet vid fientligheter riktade mot Nato-staterna (artikel 15) Som huvudregel är avtalet gällande även om fientligheter riktas mot Nato-staterna. Parterna har dock getts rätt att, till följd av nämnda fientligheter, upphäva tillämpningen av en enskild Regleringen av status för de involverade artikel i avtalet varefter parterna i samråd ska komma överens om regler som kan ersätta den upphävda artikeln. Avslutande bestämmelser (artikel 16 –20) I artiklarna 16–20 finns regler om hur man löser tvister om tolkning eller tillämpning av avtalet, om översyn av detta och slutligen formaliabestämmelser. Utöver anslutningsdokument, Nato och det tilläggsprotokoll i vilket parterna åtar sig att inte verkställa dödsstraff på en annan parts territorium, finns även ett kompletterande tilläggsprotokoll . Protokollet hänvisar till det s.k. Parisprotokollet, ett Nato-avtal, . Parisprotokollet reglerar den rättsliga statusen för Natos permanenta ledningsstrukturer och legal status för utsända officerare. Överenskommelsen är i princip ett högkvartersavtal som består av totalt 16 artiklar. I protokollet stadgas att detta omfattar allierade högkvarter inom en avtalsparts territorium och dess militära och civila personal när de befinner sig på tjänsteuppdrag inom territoriet samt dessas anhöriga. Protokollet behandlar även frågor om jurisdiktion. Den straffrättsliga och disciplinära domsrätten tillkommer de militära myndigheterna i den stat vars militära lagar gäller för den berörda personen. Vidare regleras bl.a. frågor om , skadeståndsfrågor, beskattning, hantering av lös och fast egendom samt kontanter, rättshandlingsförmåga och processbehörighet, förfarande för slitande av tvister samt sedvanliga regler för till- och utträde, ratifikation och ikraftträdande. Av de stater som ingår i PFF-samarbetet har 14 undertecknat det kompletterande tilläggsprotokollet, varav 10 också har ratificerat detsamma. har ännu inte undertecknat protokollet. Regleringen av status för de involverade Vid planeringen av de första PFF-övningarna uppkom frågan om vilken rättslig reglering ett sådant samarbete kräver och om svensk lag behövde ändras. Regeringen tillkallade därför en särskild utredare med uppgift att kartlägga olika frågor om rättslig status för personal, ansvar och skadestånd m.m. som kan uppkomma vid Försvarsmaktens fredsfrämjande samarbete i eller utomlands. Utredaren skulle lämna förslag om vilka frågor av rättslig natur som borde söka reglera i avtal med andra länder samt lämna en redogörelse för de ändringar av lagar och andra författningar som bedömdes erforderliga med anledning av sådana avtal, jfr dir. 1994:122. Utredningen redovisade sina förslag i betänkandet Samverkan för fred – Den rättsliga regleringen (SOU 1995:53). I betänkandet konstateras bl.a. att frågor om rättslig status för personal och in- och utförsel av materiel m.m. vid internationellt försvarssamarbete vanligen regleras i avtal mellan de deltagande länderna. Inom FN är de rättsliga frågorna om status för personal m.m. inom organisationen reglerade genom olika konventioner om immunitet och privilegier. Vid FN:s fredsbevarande insatser finns bestämmelser om detta i särskilda avtal mellan FN och det land inom vars territorium insatsen sker. Inom Nato finns lång erfarenhet av rättslig reglering inför olika slags övningar inom ramen för samarbetet mellan organisationens medlemsstater. Inom den internationella rätten råder oklarhet om vad som gäller beträffande immunitet och privilegier för markbundna styrkor som befinner sig i ett främmande land för att genomföra en övning. Utredningen föreslog därför att samtliga förekommande rättsliga frågor om straffrättslig jurisdiktion, skadeståndsansvar, in- och utförsel av materiel, gränspassage för personal, beskattning, hälso- och sjukvård m.m. skulle regleras i ett generellt statusavtal mellan de involverade länderna. För att skulle kunna uppfylla åtaganden i ett sådant allmänt internationellt avtal om bl.a. rättslig status för personal bedömde utredningen att det var nödvändigt att ändra svensk lag i viss omfattning, bl.a. genom att avtalet införlivades i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall.