sou · GRB31 · 2004-01-01 00:00:00 — I anges: mer l. mindre systematiskt l. planmässigt l. regelbundet tillvägagångssätt l. förfarande vid lösandet av en (vetenskaplig) teoretisk uppgift l. utfö- randet av ett arbete o. d., på erfarenhet l. praktik grundat förfarande, teknik; förfaringssätt. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om Vad som ska avses med ordet metod i detta sammanhang är inte helt entydigt. Bland dem som är verksamma inom rehabiliterings- området används begreppet sannolikt som en benämning på såväl en enskild åtgärd som ett program. Det bör därmed stå organet fritt att välja att granska såväl enskilda åtgärder som hela program. Väljer man att granska ett program, dvs. olika åtgärder enligt en viss modell, är det viktigt att samtliga åtgärder som ingår i pro- grammet är av arbetslivsinriktad karaktär. I annat fall är det defini- tionsmässigt inte en arbetslivsinriktad rehabiliteringsmetod som granskats. En viktig förutsättning för att åtgärder och program skall kunna granskas och värderas är att de kan identifieras utifrån nivå och mål för åtgärden. De flesta åtgärder är relativt individ- inriktade och följer det synsätt som förhärskar inom den medi- cinska rehabiliteringen, medan arbetslivsinriktad rehabilitering i högre grad måste inriktas på även icke-individinriktade åtgärder. Som exempel kan nämnas att samverkansformer mellan aktörerna, liksom arbetsplatsens förhållningssätt, visats vara viktiga eller avgö- rande faktorer för en framgångsrik återgång i arbete. Väsentligt är därför att inte enbart specifika metoder, utan även processer och samverkan , liksom individens egen roll i processen, ingår i granskningsuppdraget. Detta kan sannolikt komma att påverka urvalet av program som kan analyseras och ställer givetvis särskilda krav på organets granskningar och hur kunskap ska spridas om olika rehabiliteringsmetoder. De rehabiliteringsprogram som olika producenter erbjuder kan liknas vid tjänster, som givetvis kan anpassas efter skilda behov, på en marknad. Organets uppgift bör inte vara att granska och sprida kunskap om dessa tjänster, men väl att sprida kunskap om vilka beståndsdelar som haft en positiv ver- kan och hur dessa bör kombineras för att nå en så god effekt som möjligt. Jag kommer i det följande att föreslå att organet för sammanställ- ning och spridning av kunskaper om metoder inom den arbetslivs- inriktade rehabiliteringen ska inleda sin verksamhet . Jag förutsätter att man aktivt börjar kartlägga de arbetslivsinriktade rehabiliteringsmetoder och åtgärder som används i det praktiska arbetet för att ge människor möjlighet och Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om förmåga att återgå i arbete. En sådan kartläggning är givetvis en grundläggande förutsättning för det fortsatta arbetet. När en sådan kartläggning är genomförd bör den styrgrupp och den referensgrupp, som jag närmare redogör för i avsnitt 6, gemen- samt diskutera möjligheterna att dra upp gränslinjer för vad som ska anses inrymmas i begreppet arbetslivsinriktad rehabilitering. Detta kan göras på grundval av de erfarenheter som kartläggningen givit. Jag är medveten om att en sådan gränsdragning kan bli sty- rande även för övriga aktörers avgränsningar av begreppet. Oavsett om detta är positivt eller negativt ser jag det ändå som betydelse- fullt, och närmast ofrånkomligt, att organets styrgrupp har en uppfattning om hur ansvarsområdet ska avgränsas som delas av flertalet, helst alla, aktörer på området. Naturligtvis kommer gränsdragningsproblem endast att upp- komma i fråga om vissa rehabiliteringsmetoder och åtgärder. I fråga om de metoder och åtgärder som bedöms som arbetslivsinriktade bör organet givetvis inleda ett arbete att granska de angreppssätt som står till buds för att utvärdera de resultat som olika rehabili- teringsmetoder och åtgärder har givit. 5.3Vem har ansvaret för rehabiliteringen? Rehabiliteringsaktörerna är som konstaterats ovan flera och har olika roller och ansvar. Nedan följer en kort genomgång av arbets- givarnas respektive de offentliga rehabiliteringsaktörernas ansvar för den enskilde individens rehabilitering. Arbetsgivaren har ett omfattande ansvar när det gäller de anställdas arbetsmiljö och rehabilitering. Detta regleras i såväl arbetsmiljö- lagen som i lagen om allmän försäkring samt inom den arbetsrätts- liga lagstiftningen. Enligt arbetsmiljölagen (1977:1160) ska arbetsgivaren vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Arbetsgivaren ska systematiskt planera, leda och kontrollera verksamheten på ett sätt som leder till att arbets- miljön uppfyller kraven i lagen och i de föreskrifter som har med- delats med stöd av den. Arbetsgivaren ska, genom att anpassa Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om arbetsförhållandena eller vidta annan lämplig åtgärd, ta hänsyn till arbetstagarens särskilda förutsättningar för arbetet. Arbetsgivaren är vidare skyldig att se till att det i hans verksamhet finns en arbets- anpassnings- och rehabiliteringsverksamhet som är organiserad på lämpligt sätt så att han kan fullgöra sina uppgifter enligt arbets- miljölagen och lagen om allmän försäkring.2 Arbetsgivaren ska dessutom svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållan- dena kräver finns att tillgå. Närmare bestämmelser om arbetsgivarens rehabiliteringsansvar finns i Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter (AFS 1994:1) där det bl.a. framgår att arbetsgivaren fortlöpande ska ta reda på vilka behov av arbetsanpassning och rehabilitering som finns bland arbetstagarna samt påbörja sådant rehabili- teringsarbete som visat sig behövas. har genom föreskrifter (AFS 2001:1) om systematiskt arbetsmiljöarbete utvecklat och preciserat hur arbets- givaren ska gå tillväga för att uppfylla ansvaret för arbetsmiljön. Föreskrifterna om systematiskt arbetsmiljöarbete innehåller bestämmelser om bl.a. de anställdas och skyddsombudens medver- kan, arbetsmiljöpolicy och rutiner, om uppgiftsfördelning och kun- skaper, om riskbedömning, åtgärder och uppföljning samt om anlitande av företagshälsovård när kompetensen inom den egna verksamheten inte räcker för det systematiska arbetsmiljöarbetet eller för arbetet med arbetsanpassning och rehabilitering. Av 22 kapitlet i lagen om allmän försäkring framgår att arbets- givaren har ett förstahandsansvar för den arbetslivsinriktade reha- biliteringen. Av bestämmelserna där och av förarbetena till dem framgår att arbetsgivaren är den som i första hand ska uppmärk- samma och utreda behovet av arbetslivsinriktad rehabilitering, se till att åtgärderna kommer tillstånd samt finansiera dem.3 Ansvaret för finansieringen är begränsat till sådana åtgärder som arbetsgiva- ren kan vidta inom eller i anslutning till den egna verksamheten och för att den anställde ska kunna vara kvar i den verksamheten. Exempel på åtgärder kan vara arbetsträning, utbildning, ompla- cering eller olika slag av anpassning av arbetsplatsen. Arbetsgivaren bär vidare ansvaret för rehabiliteringsutredningen. Det är ett ansvar som vilar på arbetsgivaren oavsett hur rehabili- teringsbehovet har uppstått. I vissa fall ska emellertid försäkrings- kassan ta över ansvaret för rehabiliteringsutredningen. 2 Se 3 kap. 2–3 §§ Arbetsmiljölagen. 1990/91:141. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om aktuellt t.ex. när det är fråga om en liten arbetsplats eller då arbets- givaren, trots påpekanden, inte gör någon utredning. Försäkrings- kassan har ytterst en skyldighet att se till att en rehabiliterings- utredning kommer till stånd.4 Arbetsgivarens ansvar i samband med en anställds sjukdom och rehabilitering regleras även inom den arbetsrättsliga lagstiftningen. Enligt denna utgör sjukdom i regel inte saklig grund för uppsäg- ning. Uppsägning på grund av sjukdom kan endast ske i de fall då arbetstagarens arbetsförmåga på grund av sjukdomen blivit varak- tigt nedsatt i sådan mån att han eller hon kan utföra arbete av någon betydelse för arbetsgivaren. Av förarbetena till anställningsskyddslagen (1982:80) framgår att en anställning nor- malt inte kan sägas upp förrän arbetstagaren har fått rätt till för- tidspension enligt lagen om allmän försäkring och i vart fall inte så länge arbetstagaren uppbär sjukpenning från försäkringskassan.5 Frågan om uppsägning på grund av sjukdom har också ett sam- band med frågan om arbetsgivarens skyldighet att medverka till arbetsanpassning och rehabilitering. För att det ska föreligga saklig grund för uppsägning krävs, enligt Arbetsdomstolens praxis, näm- ligen att arbetsgivaren har uppfyllt de krav som ställs i arbetsmiljö- lagen och i lagen om allmän försäkring.6 Det är som framgått ovan arbetsgivaren som enligt nuvarande reg- ler i första hand ansvarar för den arbetslivsinriktade rehabili- teringen. Om det står klart att den anställde inte kan återgå till något arbete hos sin ordinarie arbetsgivare och rehabiliteringen istället syftar till en anställning hos en annan arbetsgivare, övergår ansvaret på . ansvarar dess- utom generellt för samordning och tillsyn av insatser för all rehabi- litering, vare sig den är arbetslivsinriktad eller ej. Detta innebär bl.a. att (som i exemplet ovan) vid behov ska se till att behövliga utredningar och undersökningar görs. har också rollen som initiativtagare; när ett rehabiliteringsbehov har klarlagts, ska kassan verka för att de åtgärder som behövs för en effektiv rehabilitering vidtas.7 4 A. prop. 1990/91:141 s. 1973:129 s. 126 och prop. 1981/82:71 s. 66. 6 Se t.ex. AD 1993 nr 42 7 Jfr bl.a. prop. 1990/91:141 s. 90. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om har haft möjlighet att köpa arbetslivsinriktade rehabiliteringstjänster. Dessa tjänster kan avse dels utredning av förutsättningarna för rehabilitering, dels direkta åtgärder som syftar till att underlätta individens återgång i arbete. Enligt uppgifter från utgör mindre än hälften av de tjänster som kassorna köper aktiva åtgärder. De flesta köpen avser istället utredningsåtgärder. I förarbetena till de bestämmelser som infördes genom rehabili- teringsreformen 1990/91 anför departementschefen följande beträffande arbetsmarknadsmyndigheternas rehabiliteringsansvar. Arbetsmarknadsmyndigheterna skall i första hand använda sina resur- ser för att hjälpa personer som saknar arbete att få ett sådant. Ansvaret omfattar dock även att hjälpa personer som har en anställning med rehabiliteringsinsatser om de riskerar att förlora sin anställning och rehabiliteringsinsatserna kan förhindra detta. Dessa uppgifter ger i vissa fall upphov till oklarheter om eller arbetsmarknadsmyndigheterna skall ta det ekonomiska ansvaret för behövliga rehabiliteringsåtgärder. Det förekommer också att ansvarets placering inte går att fastställa, med betydande olägenheter för den enskilde som följd. Min uppfattning är att bör ha ett övergripande samordningsansvar för rehabiliteringsverksamheten. Försäkringskassorna bör dessutom ha ansvar för att arbetslivsinriktade rehabiliteringsåtgärder kommer till stånd för de personer som innehar en anställning eller annat förvärvsarbete, medan arbetsmarknads- myndigheternas ansvar främst bör avse personer som är arbetslösa och vänder sig till arbetsförmedlingen.8 5.3.4Hälso- och sjukvårdens ansvar Hälso- och sjukvården ansvarar för den medicinska rehabili- teringen. Dit räknas, utöver ordinär sjukvård, t.ex. undersökningar och behandlingar vid avdelningar för sjukgymnastik, arbetsterapi, rådgivning och funktionsprövning. Sjukvårdens rehabiliteringsmål är att så långt som möjligt återställa individens funktionsförmåga. Rehabiliteringen kan också syfta till att förbättra en nedsatt funk- tion och till att träna kompenserande funktioner. En annan viktig uppgift för hälso- och sjukvården är att förmedla underlag till för- 8 Jfr prop. 1990/91:141 s. 56. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om säkringskassan och andra som har att bedöma rehabiliteringsbehov och olika typer av åtgärder. Kommunen har enligt socialtjänstlagen (1980:620) det yttersta ansvaret för att invånarna i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. ska ta reda på vilka hjälpbehov som finns, informera om vilka möjligheter till stöd som står till buds och vid behov förmedla kontakter med andra myndigheter samt ge stöd och hjälp om inte behoven tillgodoses av någon annan myn- dighet. Kommunens ansvar för rehabiliteringsåtgärder träder såle- des in först när någon annan rehabiliteringsaktör inte har ansvaret och varar bara tills någon annan aktör är skyldig att ta över ansva- ret.9 5.4Behovet av en kunskapssammanställning Syftet med rehabiliteringsreformen 1991/92 var bl.a. att minska sjukfrånvaron och att få till stånd tidiga, samordnade och aktiva rehabiliteringsinsatser. Reformen byggde på tre hörnstenar; en bättre arbetsmiljö, en effektivare rehabilitering och en generell arbetsgivarperiod. Det är ett välkänt faktum att allt fler människor, trots rehabiliteringsreformen 1991/92, går sjukskrivna allt längre och att aktiva rehabiliteringsinsatser kommer i gång allt senare eller inte alls. Att så är fallet visar också den kartläggning och det förslag till en ny rehabiliteringsreform som Utredningen om Den Arbets- livsinriktade Rehabiliteringen presenterar i betänkandet Rehabili- tering till arbete (SOU 2000:78). För att en rehabiliteringsinsats ska vara effektiv och för att den enskilde ska kunna återgå i arbete är det givetvis inte tillräckligt att en rehabilitering inleds i ett tidigt skede i sjukfallet. Den rehabili- teringsinsats som erbjuds och den metod som väljs måste också vara den rätta i förhållande till individen och hans eller hennes inre och yttre förutsättningar. Att generellt peka ut den optimala rehabiliteringsåtgärden låter sig självfallet inte göras. Därmed inte sagt annat än att det torde finnas faktorer i en rehabiliteringsmetod som är generellt positiva (som t.ex. den berörda individens motiva- 9 A. prop. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om tion och känsla av delaktighet) eller negativa (som t.ex. bristande planering av genomförandet). För att en rehabiliteringsåtgärd skall få så god effekt som möjligt är det också viktigt att den inte ses som en isolerad företeelse utan vid behov kombineras med andra åtgärder. Valet av rehabiliteringsåtgärd är sällan givet och metoderna för genomförandet varierar. Antalet rehabiliteringsaktörer är dessutom stort och kan vara svårt att överblicka. En kunskapssammanställ- ning som visar vilka åtgärder som utförda på ett visst sätt givet ett visst resultat borde vara till stor hjälp vid rehabiliteringsaktörernas strävan att göra det rätta valet. 5.5Forskningen och det framtida forskningsbehovet En kunskapssammanställning bör, som sägs i direktiven, så långt möjligt bygga på vetenskaplig grund. Frågor som då inställer sig är; hur ser det ut , och finns det något tillräckligt vetenskapligt material att sammanställa? Utvärderingar av olika rehabiliteringsåtgärder och rehabili- teringsprojekt har gjorts och görs både av myndigheter och enskilda rehabiliteringsaktörer. Som exempel kan nämnas Riksför- säkringsverkets rapport (RFV redovisar 1997:6) som presenterar resultaten av ett antal projekt inom den arbets- livsinriktade rehabiliteringen. I rapporten beskrivs också det dåva- rande kunskapsläget. pekar i rapporten också på kunskapsbrister som fortfarande kvarstår. Det finns också flera forskningsorgan som har till sin huvudsak- liga uppgift att forska kring och utvärdera rehabiliteringsområdet och andra närliggande områden. Vid för Vård- och Hälsovetenskap finns särskild inriktning på rehabilitering (CSF). CSF startade på initiativ av Mitthög- skolan och i och . Forsk- ningen vid CSF karaktäriseras bl.a. av ett tvärvetenskapligt synsätt. Verksamheten drivs som ett nätverk i vars ledning ingår fem pro- fessorer samt direktörerna vid läns respektive allmänna försäkringskassa. Vissa större forskningsprojekt om rehabilitering bedrivs av CSF med resurser från . Andra projekt drivs med Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om Ett exempel på det senare är utvärderingen av Rehabilitering i samver- kan.10 Av intresse är också för arbetsliv och socialveten- skap (FAS). FAS har till uppgift att främja och stödja grundforsk- ning och behovsstyrd forskning inom arbetslivsområdet, social- vetenskap och folkhälsovetenskap. FAS ska också bl.a. utreda forskningsbehov som är angelägna inom rådets verksamhetsområde samt främja och ta initiativ till mång- och tvärvetenskaplig forsk- ning.11 Som exempel på FAS verksamhet kan nämnas ett utarbetat forskningsprogram kring belastningsskador och rehabili- tering. för arbetslivsinriktad rehabilitering (RAR) vid Uni- versitet i är ett tvärprofessionellt forum för forskning, utveckling av metoder för arbetslivsinriktad rehabilitering, utvärde- ring och för kunskapsspridning inom området. RAR driver för när- varande ett flertal forskningsprojekt bl.a. under den samman- fattande benämningen Intervention och utvärdering av arbets- inriktad rehabilitering på individnivå och organisationsnivå. Som exempel kan nämnas projektet rehabilitering – fokus på samspelet mellan samhällets aktörer, arbetet och indivi- den. Detta projekt syftar bl.a. till att pröva och utvärdera en pro- blembaserad metod för att utveckla kunskap och kompetens inom avseende rehabiliteringsuppdraget. I ett Vinnova-stött forskningsprogram utvecklas nu systematiskt kun- skapen om hur arbetslivsinriktad intervention med syfte att främja hälsa och möjliggöra återgång i arbete kan utformas. Med stöd av FAS drivs dessutom flera projekt som på ett eller annat sätt rör rehabilitering, bl.a. projektet rehabilitering inom arbetsorganisationer. Arbetsledarens roll i sjukskrivnings- och rehabiliteringsprocessen är ytterligare ett aktuellt forsknings- område. Av intresse är också för arbetsliv och socialveten- skap (FAS). FAS har till uppgift att främja och stödja grundforsk- ning och behovsstyrd forskning inom arbetslivsområdet, social- vetenskap och folkhälsovetenskap. FAS ska också bl.a. utreda 10Björn , , , , , , Utvärdering av : Rehabilitering i samverkan – slutrapport. Reports from Department oh Rehabilitation Medicine, No 31 . 11Se 1–2 §§ förordningen (2000:1198) med instruktion för för arbetsliv och socialvetenskap. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om forskningsbehov som är angelägna inom rådets verksamhetsområde samt främja och ta initiativ till mång- och tvärvetenskaplig forsk- ning.12 Som exempel på FAS verksamhet kan nämnas ett utarbetat forskningsprogram kring belastningsskador och rehabili- tering. Även om visst utvärderingsarbete och viss forskning sker så tycks mängden vetenskapligt utförda utvärderingar av rehabili- teringsmetoder vara mycket liten. Forskningen inom rehabili- teringsområdet får också betraktas som eftersatt. I betänkandet Rehabilitering till arbete (SOU 2000:78) anför , professor vid RAR och expert i den utredningen, att det råder brist på systematisk arbetslivsinriktad rehabiliteringsforskning och att den forskning som trots allt sker inte i tillräcklig omfattning präg- las av ett tvärvetenskapligt synsätt. Vidare anförs att behovet av utveckling av evidensbaserad arbetslivsinriktad rehabilitering är påtaglig och att en utveckling av metoder för utvärdering av olika former av rehabiliteringsprocesser är en angelägen uppgift. För- utom behovet av en sammanställning av metodutvärderingar så finns alltså ett behov av ytterligare forskning.13 5.6Det nya organets verksamhet Jag kommer i den fortsatta framställningen att benämna det organ som jag föreslår ska inrättas för (Kunskap om Arbets- livsinriktade RehabiliteringsMetoder). Det huvudsakliga syftet med den verksamhet som ska bedriva bör enligt min mening vara att fungera som en samlad informationskälla, ett kunskapsunderlag och ett beslutsstöd för ansvariga rehabiliteringsaktörer. Vid beskrivningen av den verksamhet som det nya organet bör bedriva ska, enligt direktiven, erfarenheterna från hur SBU och CUS bedriver sina verksamheter vara utgångspunkt. Jag har tidi- gare beskrivit dessa verksamheter (jfr avsnitt 3.2. 12Se 1–2 §§ förordningen (2000:1198) med instruktion för för arbetsliv och socialvetenskap 13SOU 2000:78, bilaga 8 s.543 ff. Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om SBU:s kunskapssammanställningar är inriktade på medicinska utvärderingar i vid mening, utvärderingarna sker ur såväl medi- cinskt, ekonomiskt, socialt som etiskt perspektiv. Enligt direktiven ska det organ som jag valt att kalla sprida kunskap om metoderna inom den arbetslivsinriktade rehabiliteringen. Min tolkning av detta är att även ska sprida kunskap om de olika metodernas resultat, dvs. redogöra för såväl framgångsrika som mindre framgångsrika metoder. Vad ska då avses med framgångs- rik? När det som i detta sammanhang specifikt gäller den arbets- livsinriktade rehabiliteringen bör med framgångsrik avses att den försäkrade har fått hela eller delar av sin arbetsförmåga tillbaka, den återvunna arbetsförmågan bör dessutom vara av någorlunda bestående slag. Det är väsentligt att betona att återvunnen arbets- förmåga inte behöver innebära det samma som återvunnen medi- cinsk funktionsförmåga. Vad som är en framgångsrik rehabilitering kan naturligtvis diskuteras rent allmänt och ur flera perspektiv. Att en viss metod visat sig medföra ett ökat fysiskt och/eller psykiskt välbefinnande eller en förbättrad social situation hos den försäkrade, utan att arbetsförmågan förbättras, är självfallet posi- tivt. En metod som endast givit en sådan effekt kan emellertid inte bedömas som framgångsrik ur det perspektiv som bör ha. KARM:s kunskapssammanställningar bör alltså vara inriktade på metodens effekt i den meningen att den lett till att den försäk- rade, mer än rent tillfälligt, återfått sin arbetsförmåga eller kan stå till arbetsmarknadens förfogande. Detta innebär att uppföljning och utvärdering bör omfatta mätningar både . I samband med värderingen av en viss metod bör även dess kost- nadseffektivitet beaktas. Det måste finnas en rimlig proportion mellan kostnaden för insatsen och den nytta som den medfört. Det finns en mängd klara likheter mellan de verksamheter som SBU respektive CUS driver , och den verksamhet som jag anser att såväl den föreslagna kunskapsbanken som ska bedriva. Liksom SBU och CUS ska både kunskapsbanken och sammanställa och sprida kunskaper om redan befintliga Ett organ för sammanställning och spridning av kunskaper om metoder och därmed fungera som ett beslutstöd för specifika mål- grupper. Villkoren för KARM:s arbete skiljer sig emellertid en hel del från dem som gäller för kunskapsbanken. När det gäller området arbetslivsinriktad rehabilitering finns det, enligt de erfarenheter som jag har tagit del av under utredningsarbetet, inte någon större mängd befintligt vetenskapligt material, t.ex. i form av utvärde- ringar, att sammanställa. Området arbetslivsinriktad rehabilitering kan inte heller när det gäller forskningsmetodik m.m. hanteras på samma sätt som den rent medicinska forskningen. Utvärdering av arbetslivsinriktad rehabilitering har som slutligt resultatmått om individen är tillbaka i någon form av arbete eller ej. Den kunskap som finns visar entydigt på att vägen tillbaka till arbete byg- ger på ett komplext samspel mellan individen, arbetsplatsen och samhällsaktörerna. Kunskapsuppbyggnaden kring vad som är en framgångsrik arbetslivsinriktad rehabiliteringsprocess kan därför inte begränsas till att enbart fokusera på den enskilda individen, vilken skiljer den från den medicinskt inriktade rehabiliteringen, utan bygger på ett mångvetenskapligt perspektiv. KARM:s arbets- sätt måste givetvis anpassas till dessa omständigheter. En rimlig målsättning för framtiden bör dock vara att med tiden ska ha fullgod tillgång till vetenskapligt material och – med de begräns- ningar som följer av områdets natur – kunna följa den metodik som utmärker en systematisk kunskapssammanställning.