sou · GRB3119 · 2004-01-01 00:00:00 — De föreskrifter som enligt 10 kap. 13 § första stycket TrF skall utmärkas enligt bestämmelserna i vägmärkesförordningen (1978:1001), VMF, om de gäller på väg är: hastighetsbegränsningar enligt 3 kap. 17 § TrF, föreskrifter om högsta tillåten hastighet enligt 3 kap. 17 § TrF, föreskrifter om bärighetsklass i visst fall, Bakgrund och gällande rätt särskilda trafikregler som har meddelats genom LTF enligt 10 kap. 1 § TrF, särskilda trafikregler som har meddelats genom föreskrifter enligt 10 kap. 14 § TrF. Detsamma gäller föreskrifter för terräng om det finns skäl till det. Enligt 10 kap. 13 § andra stycket behöver LTF om att ett visst område skall vara tättbebyggt område inte märkas ut. Om ett tättbebyggt område märks ut enligt VMF behöver hastighets- begräsningar enligt 3 kap. 17 § första och tredje styckena TrF tättbebyggt område, respektive utom tättbebyggt område) inte märkas ut vid det tättbebyggda områdets början och slut. Den sistnämnda bestämmelsen innebär att de särskilda skyltarna för tättbebyggt område respektive tättbebyggt område upphör kan tillåtas ersätta skyltar om hastighetsbegränsning. 2.8Förutsättningar för att döma till ansvar för brott m.m. Enligt artikel 7 i den Europeiska konventionen d. 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () får ingen fällas till ansvar för en gärning eller underlåtenhet som då den begicks inte utgjorde ett brott enligt nationell eller internationell rätt. I artikeln kommer den straffrättsliga legalitetsprincipen till uttryck. Denna anses även utgöra en grundläggande rättssäkerhetsgaranti (H. , Mänskliga rättigheter i europeisk rättspraxis, andra uppl., s. 254). Ett viktigt syfte med denna princip är att var och en i förväg skall kunna bedöma om en handling är brottslig eller laglig och anpassa sitt handlande därefter. Det krävs bl.a. att lagen på ett tämligen tydligt sätt klargör vilka handlingar som är straffbara (a.a. s. 255). Till lagen i vid mening anses även publicerad och allmänt tillgänglig rättspraxis höra. Legalitetsprincipen hör till de grundläggande principerna på den svenska straffrättens område. Principen innebär att för att en handling skall utgöra ett brott och kunna leda till utdömande av en straffrättlig påföljd krävs ett stadgande i lag eller i en annan Bakgrund och gällande rätt författning (SOU 1988:7 s. 43). Det räcker dock inte med att lagstiftningen är exempelvis antagen på ett riktigt sätt. Reglerna kan inte tillämpas visavi den enskilde förrän de har publicerats i vederbörlig ordning (SOU 1973:23 s. 40 ff.). Reglerna är helt enkelt inte en del av gällande lagstiftning förrän ett kungörande skett (T. i SvJT 1999 s. 954, Tryck ? Om kungörelse, ikraftträdande och rättssäkerhet). Kungörandet av författningen är av särskild betydelse när ett visst handlingssätt inte är tillåtet och brott mot föreskriften gärningsmannen kan bestraffas. 2.8.2Verkan av brister i kungörandet Bestämmelser om verkan av underlåtenhet att kungöra en författning saknades tidigare nästan helt i svensk rätt (prop. 1975/76:112 Proposition om kungörande av lagar och andra författningar s. 31 och s. 61). Föredragande statsrådet hade i denna prop. anslutit sig till uppfattningen att problemen inte lämpar sig för en detaljerad författningsreglering. I de författningar som reglerar trafiken på väg och i terräng finns dock bestämmelser om hur föreskrifter skall tillkännages för att ansvar skall få dömas ut (se numera 14 kap. 14 § andra stycket TrF). Överträdelse av exempelvis en kommunalt beslutad LTF föranleder nämligen ansvar för brott endast om föreskriften märkts ut på visst sätt och tagits in i trafikliggaren. Härav kan dras slutsatsen att stor vikt lagts vid att föreskriften getts till känna genom trafikliggaren och att den kommit att motsvaras av ett vägmärke. I TrF används begreppet tillkännagivande i olika former för att beskriva det sätt på vilket föreskriftens innehåll förmedlas till allmänheten, se i det föregående avsnitt 2.5.2. 2.8.3Allmänna bestämmelser om straffrättsvillfarelse Med straffrättsvillfarelse avses villfarelse om innehållet i gällande strafflag (prop. 1993/94:130 Ändringar i m.m. s. 52). Enligt 24 kap. 9 § (BrB) skall en gärning som någon begår i villfarelse rörande dess tillåtlighet (straffrättsvillfarelse) inte medföra ansvar för honom, om villfarelsen på grund av att fel förekommit vid kungörandet av den straffrättsliga bestämmelsen eller av annan orsak var uppenbart ursäktlig. Bakgrund och gällande rätt I princip medför inte straffrättsvillfarelse frihet från ansvar. Bestämmelsen i 24 kap. 9 § BrB representerar ett undantag från denna princip i form av en allmän och objektiv ansvarsfrihetsgrund (m.fl., Straffansvar, sjätte uppl., s. 69). Med den straffrättsliga bestämmelsen avses inte bara själva ansvars- bestämmelsen som sådan utan även den föreskrift som utgör handlingsregel för t.ex. trafikanten. Särskilt om straffrättsvillfarelse vid fel i skyltningen I trafiken kan utmärkning med skyltar vara inslag i tillkänna- givandet av föreskriften. I förarbetena till 24 kap. 9 § BrB anges att ansvarsfrihet bör inträda vid felaktig publicering av en föreskrift, om felaktigheten påverkat möjligheten att få kännedom om bestämmelsens rätta innebörd. Med detta avses främst brister i kungörandeförfarandet och feltryck i SFS, men undantag finns. Om ett visst område omfattas av ett förbud och förbudet skall vara tillkännagivet genom skyltning föreligger straffrättsvillfarelse om skyltning saknas eller inte går att tyda (a. prop. s. 57 f.). I fråga om hur väsentliga felen i kungörandet skall vara för att straffrättsvillfarelse skall anses föreligga anförde Lagrådet följande (a. prop. s. 107). Villfarelsen skall ha berott på felaktigheten i fråga om kungörandet som villfarelsen skall ha varit uppenbart ursäktlig. Härav torde följa att inte vilket obetydligt fel som helst kan leda till ansvarsfrihet. Det måste vara fråga om en mera väsentlig felaktighet. De fall som närmast kommer i åtanke är att kungörandet inte har ägt rum innan den straffbelagda gärningen begicks eller att kungörandet av successiva ändringar som träder i kraft gjorts på ett sådant sätt att betydande svårigheter förelegat att klarlägga den slutliga lydelsen av ett straffstadgande. Regeringen anslöt sig till vad Lagrådet anfört (a. prop. s. 57). Enligt Lagrådets bedömning var brister i lokal skyltning att hänföra till brister i kungörandet om skyltningen var av rättskonstitutiv art, såsom i t.ex. 167 § vägtrafikkungörelsen (1972:603) (a. prop. s. 107). På vilken grund regeringen ansett att straffrättsvillfarelse kan inträda med anledning av felaktigheter i skyltningen av en lokal trafikföreskrift framgår inte helt klart i a. prop. Under rubriken publicering på s. 57 redogör regeringen för när straffrätts- Bakgrund och gällande rätt villfarelse kan föreligga på grund av felaktigheter i kungörandet av straffbestämmelser. Där nämner regeringen som exempel att straffrättsvillfarelse kan inträda om skyltar som anger ett naturskyddsområde eller ett militärt skyddsområde saknas eller är så skadade att dess innebörd inte framgår. Frågan om felaktigheter i skyltningen av lokala trafikföreskrifter behandlar regeringen dock i det följande avsnittet under rubriken saknade av annan anledning möjlighet att få kännedom om innehållet i en straffbestämmelse, m.m. (s. 58). Att dela upp frågor om brister i skyltningen på det sätt som regeringen synes ha gjort förefaller inkonsekvent. Lagrådets ståndpunkt är att skyltning av rättskonstitutiv art är att hänföra till kungörandeförfarandet. Det innebär alltså att straffrätts- villfarelse enligt det första ledet i 24 kap. 9 § BrB är för handen om det har förekommit fel i skyltningen. Som Lagrådet och regeringen har konstaterat krävs det dock att villfarelsen skall vara uppenbart ursäktlig, varför inte vilket obetydligt fel som helst i skyltningen kan leda till ansvarsfrihet. Konsekvenserna av fel vid utmärkningen av en trafikregel som meddelats genom en lokal trafikföreskrift skall dock inte bedömas med ledning av de allmänna bestämmelserna om straffrätts- villfarelse. I 14 kap. 14 § TrF finns nämligen särskilda regler av vilka framgår att ansvar får dömas ut endast om föreskriften märkts ut enligt detaljerade bestämmelser i eller föreskrifter som har meddelats med stöd av den förordningen (se närmare avsnitt 2.8.9). Denna särskilda straffrihetsgrund är därmed betydligt mera långtgående än de allmänna bestämmelserna för frihet från ansvar vid straffrättsvillfarelse. Bestämmelserna i 24 kap. 9 § BrB har dock betydelse när förändringar övervägs av ansvarsfrihetsgrunden för fel i utmärkningen (se avsnitt 8.7). 2.8.4Om betydelsen av tillkännagivandet för frågan om straffrättsvillfarelse Som tidigare anförts hör den s.k. legalitetsprincipen till de grundläggande principerna på straffrättens område. Den innebär bl.a. att en författning måste vara riktigt kungjord för att gärnings- mannen skall kunna bestraffas för att inte ha iakttagit en Bakgrund och gällande rätt handlingsregel som författningen omfattar. En konsekvens härav är att bristande kännedom om ett straffbud under vissa förutsättningar kan innebära frihet från ansvar för brott, s.k. straffrättsvillfarelse. Med straffrättsvillfarelse avses alltså villfarelse om innehållet i gällande strafflag (prop. 1993/94:130 s. 52). Se vidare det ovan återgivna stadgandet i 24 kap. 9 § BrB. Frågan om straffrättsvillfarelse är för handen bör behandlas efter det att det klarlagts om kravet på uppsåt eller oaktsamhet, är uppfyllt (L. m.fl., En kommentar, 24:79). När bestämmelsen i 24 kap. 9 § BrB infördes (SFS 1994:458) anslöt den i huvudsak till gällande rättspraxis. Den var dock i vissa begränsade avseenden avsedd att leda till en försiktig utvidgning av villkoren för ansvarsfrihet vid straffrättsvillfarelse (a. prop. s. 50). En dom i () (NJA 1993, notiser B, DB 641) gäller möjligheten att undgå straff på grund av rättsvillfarelse när en trafiknämnds beslut om LTF är lagligen tillkommet och tillkännagivet. I var gatunämnden också trafiknämnd. Det förelåg ett beslut av gatunämnden om förbud mot viss trafik och ett senare delegationsbeslut av trafiknämnden som uttryckligen förbjöd trafik av det slag som målet gällde. Hovrätten hade ogillat åtalet bl.a. med motiveringen att gatunämndens beslut inte var infört i liggaren. HD ändrade hovrättens dom på så sätt att föraren dömdes för otillåten trafik till böter jämlikt vägtrafikkungörelsen jämförd med lokal trafikföreskrift. HD konstaterade att ett beslut om lokala trafikföreskrifter ofta fattades av en tjänsteman efter delegation och att den aktuella föreskriften hade tillkommit i en sådan ordning. Föreskriften hade vidare tagits in i kommunens liggare och utmärkts enligt VMF. Den omständigheten att trafiknämndens beslut inte överensstämde med gatunämndens beslut saknade betydelse vid bedömningen av ansvarsfrågan. Inte heller förelåg det någon omständighet som medförde att föraren av fordonet skulle undgå ansvar på grund av villfarelse om trafikföreskriftens innebörd. Bakgrund och gällande rätt 2.8.5Ansvar för överträdelse av en trafikföreskrift I 14 kap. 3–5 §§ TrF regleras i vilken utsträckning föraren av ett motordrivet fordon kan dömas till straff för brott mot bestämmelserna i förordningen, föreskrifter tillkomna med stöd av förordningen och LTF. Enligt 14 kap. 3 § 1 b) TrF döms en förare av ett motordrivet fordon, som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot 3 kap. 17 § eller föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 17 §, till penningböter. Detsamma gäller, enligt samma författningsrum punkten 2, den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot andra LTF enligt 10 kap. 1 § än sådana som rör stannande eller parkering. Den som bryter mot en trafikföreskrift som har meddelats med stöd av 41 § VägL döms enligt 71 § samma lag till böter. När det gäller brott mot LTF enligt 10 kap. 1 § andra stycket som rör fordons axel-, boggi-, eller trippelaxeltryck eller bruttovikt döms en förare till penningböter, om han eller hon kände till eller bort känna till hindret för fordonets brukande (14 kap. 4 § TrF). Andra trafikanter – såsom förare av fordon som inte är motor- drivna, fordonsägare m.fl. – kan i vissa fall enligt 14 kap. 6–10 §§ TrF också dömas till penningböter för brott mot bestämmelserna i , föreskrifter tillkomna med stöd av förordningen eller LTF. 2.8.6Den som har överträtt trafikföreskriften kan undgå straff på grund av fel i tillkännagivandet Som har anförts ovan finns generella bestämmelser på straffrättens område om straffrättsvillfarelse (se avsnitt 2.8.4). Dessa har däremot ingen omedelbar betydelse när det gäller LTF m.m. I 14 kap. 14 § TrF finns såsom nämnts bestämmelser om ansvarsfrihet för exempelvis brister i utmärkningen eller i liggaren. Dessa bestämmelser träder i stället för 24 kap. 9 § BrB och går betydligt längre i precisionen av de krav som ställs på tillkänna- givandet av föreskriften. En trafikant kan undgå ansvar för brott om det finns brister i tillkännagivandet av trafikföreskriften. Av ovan angivna 14 kap. 14 § andra stycket TrF framgår att ansvar för överträdelser av LTF, föreskrifter om hastighetsbegränsning enligt 3 kap. 17 § andra och fjärde styckena eller föreskrifter enligt 10 kap. 14 § får dömas ut Bakgrund och gällande rätt endast om föreskriften utmärkts enligt 10 kap. 13 § och i övrigt tillkännagetts enligt 10 kap. 11 §. 2.8.7Den som har överträtt trafikföreskriften bestraffas trots fel i tillkännagivandet Enligt 14 kap. 14 § tredje stycket TrF får ansvar för överträdelser av LTF som har meddelats av en statlig myndighet och föreskrifter enligt 3 kap. 17 § fjärde stycket dömas ut även om de inte har tagits in i liggare enligt 10 kap. 11 § första stycket. LTF meddelad av statlig myndighet och föreskrift enligt 3 kap. 17 § fjärde stycket föranleder således ansvar oavsett att föreskriften inte tagits in i liggaren. Föreskrifter enligt 3 kap. 17 § fjärde stycket avser beslut om att högsta tillåten hastighet skall vara . Dessa föreskrifter kungörs genom införande i alternativt , . Vid utform- ningen av straffbestämmelserna har sannolikt bedömts att om föreskriften inte är införd i liggare så har det inte förekommit något avsteg från kravet på att föreskriften skall ha tillkännagetts på ett godtagbart sätt. Detta torde alltså vara skälet till att införandet i liggare i dessa fall inte är ett villkor för att fordonsföraren skall kunna dömas till ansvar för brott. Dessutom innebär föreskrifter om hastighet i detta fall en högre tillåten hastighet än bashastigheten utanför tättbebyggt område. Därmed kan fordonsföraren inte heller ursäktas av att den högsta tillåtna hastighet som omfattas av publiceringskravet är lägre än bashastigheten. Om ansvar för överträdelser av föreskrifter som har meddelats med stöd av 41 § VägL finns bestämmelser i 71 § samma lag. 2.8.8Konsekvenser vid överträdelse av LTF som rör stannande eller parkering I 1 § förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift anges att lagen (1976:206) om felparkeringsavgift skall tillämpas i fråga om överträdelse av bl.a. LTF som rör stannade eller parkering och som har meddelats enligt 10 kap. 1 § andra stycket TrF. Av 2 § denna förordning följer att föreskriften måste märkas ut och kungöras Bakgrund och gällande rätt eller föras in i liggaren. Konsekvensen blir annars att parkerings- anmärkning inte får meddelas för överträdelse av bl.a. LTF. Detta gäller alltså LTF med särskilda trafikregler som avviker från bestämmelser om stannande eller parkering av fordon i 3 kap., 8 kap. 1 § TrF eller en annan LTF (10 kap. 1 § andra stycket 12 TrF). Enligt 14 kap. 14 § andra stycket TrF får ansvar för överträdelser av lokala trafikföreskrifter och vissa andra föreskrifter dömas ut endast om föreskrifterna utmärkts i enlighet med bestämmelserna i vägmärkesförordningen (1978:1001) (VMF) och i övrigt tillkännagivits enligt bestämmelserna i 10 kap. 11 § TrF (dvs. tagits in i liggare etc.). En LTF eller en föreskrift om högsta tillåten hastighet beslutad av en statlig myndighet måste ha märkts ut i enlighet med det som anges i 14 kap. 14 § andra stycket TrF för att ansvar skall kunna dömas ut. Vägmärkesförordningen innehåller en rad bestämmelser om var ett märke skall sättas upp. I 7 § VMF anges att märkena skall sättas upp så att de blir väl synliga och att de – med vissa undantag – skall vara vända mot färdriktningen. I 9 och 10 §§ VMF finns bestämmelser om var i förhållande till vägbanan vägmärken skall sättas upp. Slutligen anges i 11 § hur långt ifrån en fara ett varningsmärke skall sättas upp. Dessutom finns bestämmelser om att ett förbud eller påbud som gäller efter en vägkorsning skall upprepas utom i vissa fall. I övrigt saknas bestämmelser om var märken skall sättas upp. Detta innebär att märken som används för att tillkännage lokala trafikföreskrifter skall sättas upp där föreskriften börjar gälla. Eftersom föreskrifterna ofta tämligen exakt anger var föreskriften börjar gälla måste vägmärket sättas upp med precision för att uppfylla TrF:s krav på att föreskriften skall vara utmärkt i enlighet med VMF. 2.8.10Frågor om skadestånd mot staten Det förekommer att enskilda som dömts för brott mot trafikreglerna och förlorat körkortet vänder sig till Justitiekanslern () med en begäran om skadestånd med anledning av felaktigheter i kommunens liggare eller i utmärkningen. Till antalet är dock dessa Bakgrund och gällande rätt ärenden relativt få. En sökning har genomförts i JK:s ärendearkiv åren 1989–2003 (pågående ärenden undantagna). hittades 13 ärenden. Ersättning har getts till en majoritet av dem som yrkat sådant skadestånd mot staten. Det vanligaste felet har varit att beslutet inte varit infört i kommunens trafikliggare eller inte varit infört på föreskrivet sätt (sju fall). Härutöver har också förekommit att det varit fråga om felaktig skyltning (fyra fall). I två fall har felen varit hänförliga till beslutsförfarandet. I det ena fallet var kommunen inte behörig att utfärda föreskriften och i det andra fallet saknade föreskriften uppgift om ikraftträdandet. Den enskildes motpart har varit, i de fall staten ansetts bära ansvar för uppkommen skada, eller respektive polismyndighet. Skadestånd har utgått på den grunden att polismyndigheten har gjort sig skyldig till fel eller försummelse vid myndighetsutövningen genom att inte kontrollera att trafikföreskriften exempelvis hade förts in i liggaren. JK har således vid upprepade tillfällen inskärpt att det åvilar polismyndigheten att kontrollera såväl föreskrifterna som utmärkningen på den plats där polisen utför kontrollen. Det synes vara en förutsättning för att skadestånd skall ges att den enskilde har fällts till ansvar för brott eller godkänt exempelvis ett ordningsföreläggande och att sedermera ansökan om resning eller liknande extraordinärt rättsmedel utnyttjats av den enskilde på rätt sätt. Talan om skadestånd har inte godtagits då det enbart gjordes gällande att en länsrätt på oriktiga grunder återkallat ett körkort. JK fann således inte att det i det fallet hade förekommit fel eller försummelse i länsrättens handläggning. Det föreligger naturligtvis härigenom inte någon heltäckande bild av de situationer då någon enskild drabbats av fel eller försummelse i myndighetsutövningen. Ett undanröjande av bötesstraffet leder till att den enskilde får tillbaka de pengar han betalat till staten. Det kan förutsättas vara vanligt att den enskilde nöjer sig med denna kompensation. Det står klart att de problem med den nuvarande ordningen som lagts vikt vid i utredningens arbete är representerade även i JK:s praxis. 3Hur ser administrationen ut i praktiken? 3.1Studiebesök hos vissa kommuner m.m. Gången i ett ärende hos en kommun om antagande av LTF och andra trafikföreskrifter kan variera beroende på ärendets karaktär, kommunens storlek och andra förhållanden. Genom fem kommun- besök har utredningen försökt bilda sig en uppfattning om hur ärendena handläggs . Utredningen har även samtalat med två länsstyrelser om ärendehandläggningen. Beskrivningen nedan har inriktats framför allt på den praktiska hanteringen. Vid hanterades cirka 39 000 ärenden varav cirka 4 000 avsåg LTF. De senare gällde införande, ändring och upphävande av sådana föreskrifter. Utöver initiativ från allmänheten förekommer initiativ från , från andra nämnder i staden och från tjänstemännen själva. Framställning om LTF sker normalt skriftligen men kan även ske muntligen. I det sistnämnda fallet upprättar den mottagande tjänstemannen en ingångshandling. Ett beslut föregås av utredning av kontoret inklusive samråd med andra aktörer. skall t.ex. alltid beredas tillfälle att avge yttrande i ärendet innan beslut fattas (jfr 10 kap. 5 § TrF). Samrådsförfarandet kan innefatta yttranden från stadsdelsnämnd m.fl. nämnder. Samråd sker även med Trafiktjänsten om skyltsättningsdag eller ikraftträdandedag. Trafik- tjänsten är en avdelning inom och till avdelningens arbetsuppgifter hör att projektera, anlägga och Hur ser administrationen ut i praktiken? underhålla trafiksignaler och trafikanordningar. I förfarandet ingår muntliga kontakter som en viktig del, särskilt om föreskriften är okontroversiell. Beslut om LTF fattas vanligen på tjänstemannanivå efter delegation från . Beslut i principiellt viktiga ärenden, inkluderande överklagningsärenden, och frågor om hastighetsbegränsning fattas dock av Gatu- och fastighetsnämndens trafikutskott. Om ledamöterna i utskottet är oense hänskjuts ärendet till . Liggarföringen och hanteringen av föreskrifterna i övrigt Föreskriften förs in i ett dataprogram för automatisk behandling (den s.k. Utfärdaren). Den lagras på ett datamedium och är sökbar med hjälp av ett flertal sökbegrepp. Beslutet läggs in i ett aktomslag och förvaras i ett arkiv. Ärendena är sorterade på diarienummer. Ett elektroniskt kartsystem, Kartago, utgör ett hjälpmedel i arbetet med föreskrifterna. för föreskrifter skrivs ut på papper för insortering i bokstavsordning på gatunamn i pärmar (liggaren). För att polisen på ett enkelt sätt skall få kännedom om de s.k. väghållarbeslut som fattas av eller kommunen har man valt att införa dessa i liggaren när så är möjligt (planerade arbeten). Liggarblad avseende tillfälliga LTF och föreskrifter enligt 10 kap. 14 § TrF (väghållarbeslut) är sorterade för sig. Tillfälliga LTF är således sorterade i en särskild nummerserie betecknad med ett B och på gatunamn. Denna uppdelning gäller både uppgifterna på datamedium och i den liggaren. Beslut som fattas med stöd av 10 kap. 14 § TrF av väghållaren är också sorterade i en särskild nummerserie på gatunamn, dock med beteckningen V som i väghållarbeslut. LTF beslutade av och som skall föras in i liggaren är inte särskilt vanliga. När en sådan föreskrift kommer in åsätts ärendet ett diarienummer och föreskriften tas in i liggaren genom att ett liggarblad upprättas. Detsamma gäller liggarpliktiga föreskrifter om hastighet. Hur ser administrationen ut i praktiken? Kontakterna med allmänheten och myndigheter Det är inte så många aktörer som har datamässig direktåtkomst till LTF-systemet. Polisen är dock en sådan aktör. Frågor på telefon från tingsrätten är tämligen vanligt förekommande. Frågor från åklagarmyndigheten förekommer mera sällan. Både liggaruppgifter i pärmar och på datamedium används för information. Den liggaren är dock inte lika mångsidigt sökbar som den förteckning som upprättats för automatisk behandling. Underrättelser med utdrag ur liggaren till andra myndigheter innefattar fortfarande hantering. planerar för ett nytt system för datahanteringen i arbetet med föreskrifterna, jfr avsnitt 5.3. Tanken är då att texten i så stor utsträckning som möjligt skall kunna upprättas enligt en förprogrammerad mall redan när en framställning behandlas första gången. Därefter skall texten enkelt kunna användas i det fortsatta arbetet med att ta fram den slutliga föreskriften. Systemet kommer att nyttja koordinater för lägesbestämning.