sou · GRB3116 · 2004-01-01 00:00:00 — I denna paragraf anges att offent- ligrättsliga ingrepp till skydd för bl.a. naturvården och kultur- miljövården inte får medföra avsevärt intrång i pågående markan- vändning. Ett exempel på olägenhet som avses i 3 § kan vara att markägaren vidtagit åtgärder för att avverka skog eller plantera ny skog (i den mån det inte finns generella föreskrifter till skydd för skogsplant- ering enligt 4 §) eller för att ändra markanvändningen genom av- styckning av tomter m.m. Paragrafen gäller även i det fall olägenhet uppstår för någon som har särskild rätt till fastigheten, t.ex. en arrendator. Detta behöver inte särskilt anges i lagtexten. Det har framgått att det finns olika former av civilrättsliga överenskommelser som innefattar betesrätt. Dessa överenskom- melser påverkas i princip inte av förslaget om lagstöd för sedvane- bete utan får fortsätta att gälla i enlighet med vad som avtalats mellan parterna. På samma sätt som anges i 2 § gäller att en djurägare inte får släppa ut flera djur på sedvanebete än som skäligen kan vinterfödas med de resurser som är tillgängliga på den fastighet som är att anse som djurens hemfastighet (hemgården, brukningscentret). Skulle markägaren i något fall drabbas av skador på grund av be- tande djur bör djurägarens skadeståndsansvar bedömas enligt gäng- se skadeståndsrättsliga grundsatser. I enlighet med vad som före- slagits i detta betänkande upphävs bestämmelserna om strikt ansvar för vissa skador, och i fortsättningen tillämpas skadeståndslagens bestämmelser om ansvar vid vållande av skada. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får för visst län eller del av län meddela föreskrifter om förbud eller villkor be- träffande bete som avses i 2 och 3 §§ om det behövs för att skydda skogsåterväxten eller annat angeläget allmänt intresse. I gällande rätt finns detaljerade bestämmelser om betesreglering som bl.a. syftar till att skydda skogsproduktionen. I fortsättningen torde det vara tillräckligt om regeringen eller en av regeringen utsedd myndighet, t.ex. , meddelar de föreskrifter som behövs för att skydda skogsplanteringar m.m. Ett annat exempel på ett angeläget allmänt intresse kan vara inrättandet av biotopskyddsområde eller liknande beslut om skydd för natur- vårdsobjekt. Även om det allmänt anses att ett väl avvägt betes- tryck har i huvudsak positiva effekter från naturvårdssynpunkt kan det tänkas att vissa naturvårdsobjekt behöver skyddas mot bete och annan påverkan av betesdjur. Tvist om rätt till bete enligt denna lag skall tas upp av den fastig- hetsdomstol där den betade fastigheten eller fastigheterna är belägna. Ligger fastigheterna under flera fastighetsdomstolar skall tvisten tas upp av den domstol under vilken huvuddelen av fastigheterna är be- lägen. Paragrafen har kommenterats i den allmänna motiveringen. Den som uppsåtligen utnyttjar bete i strid med denna lag eller med föreskrift som meddelats med stöd av lagen döms till böter. Ansvar enligt denna paragraf skall inte ådömas om gärningen är belagd med straff i . Om någon uppsåtligen släpper ut husdjur på bete utan att förut- sättningarna för betesrätt föreligger enligt denna lag kan veder- börande enligt 6 § dömas till böter, dvs. Ansvar för oaktsamhetsbrott bör inte förekomma. Enligt andra stycket skall ansvar enligt denna lag inte ådömas om gärningen är belagd med straff i , varmed närmast avses bestämmelserna om ansvar för egenmäktigt förfarande i 8 kap. 8 och 11 §§. Härmed avses i första hand mer kvalificerade förfaranden som på grund av arten och omfattningen av brottet får anses ha högre straffvärde. Det kan t.ex. röra sig om uppsåtligt och olovligt utnyttjande av betesmark som inte tillhör någon av de markkategorier som omfattas av den nu föreslagna lagen. Rätt till bete vid fäbodbruk och annan Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas med uppdrag att undersöka om det är nödvändigt och lämpligt med särskilda bestämmelser om betesrätt och stängsel vid fäbodbruk och andra småskaliga former av djur- ållning. I uppdraget ingår att lämna förslag till de lagändringar som kan behövas. Riksdag och regering har i många sammanhang uttalat sin vilja att bevara och utveckla fäbodbruket. Fäbodbruket kännetecknas bl.a. av att djuren betar på ohägnade marker och på marker som tillhör annan än djurägaren. Utöver fäbodbruk förekommer en rad andra former av småskalig djurhållning för vilka rätten till bete på annans mark är av betydelse. Betet bedrivs i stor utsträckning på skogs- mark. Rätten till bete kan följa av såväl sedvanerätt som bestämmelser i lag. I lagen (1933:269) om ägofred finns bestämmelser om stängsel och gemensamt bete. I ägofredslagen stadgas bl.a. att om en fastig- het utnyttjas till bete för hemdjur skall stängsel sättas upp mot ägor på annan fastighet om detta är den bästa lösningen för att hindra djuren från att ta sig in på grannfastigheten. Vid fäboddrift anses dock enligt sedvana gälla att djurhållaren inte har någon sådan stängselskyldighet. Rätt till gemensamt bete enligt ägofredslagen innebär att en ägare av en fastighet är berättigad att i vissa fall utnyttja en grann- fastighets mark till bete för sina husdjur. Endast fastigheters skogs- eller utmark som gränsar till varandra kan komma i fråga för gemensamt bete. Åker- eller ängsmark omfattas således inte. Rätt till gemensamt bete enligt ägofredslagen gäller dessutom bara om det inte fanns något stängsel mot den angränsande skogs- eller utmarken . Om det behövs för att skydda skogs- återväxten på ohägnad mark får regeringen enligt 11 § ägofreds- lagen förbjuda rätten till gemensamt bete. Sådant förbud kan avse ett län eller del av ett län och meddelas efter framställan av veder- börande landsting eller hushållningssällskap. meddelade en dom mellan å ena sidan två fritidsboende vid en fäbodvall i och å andra sidan en fårägare som hade sina får på bete på fäbodvallen. I domen fastslog tingsrätten att fårägaren inte hade rätt att låta sina får (25– 40 tackor jämte lamm) beta på de fritidsboendes fastighet. Domen har vunnit laga kraft. Med anledning av domen har en mängd skriv- elser och brev inkommit till , bl.a. från länsstyrelserna i de områden som berörs av fäbodbruket. I skriv- elserna framförs krav på en översyn av den lagstiftning som rör betesbruket på fäbodarna så att ett traditionellt fäbodbruk kan fortsätta att bedrivas. I promemorian Upphävande av ägofredslagen m.m. (Ds 2002:33) föreslogs att ägofredslagen skulle upphöra att gälla. Lagens bestäm- melser ansågs i stor utsträckning vara föråldrade. Några särskilda bestämmelser om hur stängselfrågan bör regleras vid fäboddrift eller om gemensamt bete ansågs inte behövas. Promemorian har remissbehandlats. Ett antal remissinstanser framhöll det gemen- samma betets betydelse såväl för fäbodbruket som för det fjällnära jordbruket och andra former av småskalig djurhållning. Flera remissinstanser pekade också på behovet av bestämmelser som klargör och skyddar rätten till gemensamt bete och rätten att hålla djur på fäbod och som även reglerar stängselskyldigheten. Regeringen anser mot denna bakgrund att det är angeläget att undersöka om det är nödvändigt och lämpligt med särskilda bestämmelser om betesrätt och stängsel vid fäbodbruk och andra småskaliga former av djurhållning. Utredaren skall kartlägga inom vilka brukningsformer djur tillåts beta på annans mark eller på ostängslade betesmarker, samt med vilken rätt sådant bete utövas. Om utredaren finner att rätten till bete på annans mark och på ohägnade betesmarker i samband med fäboddrift eller annan små- skalig djurhållning behöver klargöras för att sådant bete skall kunna bedrivas även i fortsättningen, och att detta lämpligast bör göras genom bestämmelser i lag, skall utredaren lämna förslag till de bestämmelser som är nödvändiga. Utredaren skall, om lagbestäm- melser föreslås, även föreslå regler som behövs för att skydda skogsåterväxten vid bete. Utredaren skall i sitt arbete utgå från att lagen (1933:269) skall upphöra att gälla. Utredaren skall inhämta synpunkter från berörda myndigheter och organisationer. Samtliga förslag skall kostnadsberäknas och finansiering skall redovisas för föreslagna åtgärder. Utredaren skall i betänkandet särskilt redovisa konsekvenserna för små företags villkor i enlighet med 15 § kommittéförordningen (1998:1474). Utredaren skall i detta arbete samråda med Närings- livets . Utredaren skall redovisa sitt uppdrag . Upphävande av ägofredslagen m.m. Förslag till Lag om upphävande av vissa lagar om ägofred........... Förslag till Lag om ändring i lagen (1938:121) om hittegods. Förslag till Lag om upphävande av vissa lagar om utsläppande av djur på samfälld betesmark ............................................... Förslag till Lag om upphävande av lagar om förlängning av 2.2.1 Behovet av särskilda regler om stängselskyldighet... Stängsel på fäbodvallar ............................................... Gemensamt bete och betesreglering..................................... Omhändertagande av hemdjur.............................................. Kostnader och andra effekter av förslaget............................ Upphävande av vissa lagar......................................... Djur på samfälld betesmark ................................................... Vissa skogsfångs- och mulbetesservitut................................ Förslag till lag om upphävande av vissa lagar om ägofred ... I promemorian föreslås att lagen (1933:269) om ägofred samt viss till denna anslutande lagstiftning skall upphöra att gälla vid utgången av . Vidare föreslås att lagen (1938:121) om hittegods skall tillämpas också på hemdjur som kommit in på annans mark. Lag om upphävande av vissa lagar om ägofred Härigenom föreskrivs att lagen (1933:269) om ägofred och lagen (1933:270) om säkerhet för utbekommande av viss ersättning enligt lagen om ägofred skall upphöra att gälla vid utgången av . 1.Lagen (1933:269) om ägofred gäller fortfarande i fråga om förhållanden som hänför sig till tiden före . 2.En förrättning som påbörjats eller ett mål eller ärende som är anhängigt vid domstol, regeringen vid utgången av skall handläggas och prövas enligt lagen (1933:269) om ägofred. 3.Sådan rättsverkan i förhållande till en ny ägare eller innehavare av en fastighet som följer av 35–37 §§ lagen (1933:269) om ägofred skall bestå så länge det som bestämts genom förrättning, dom eller förening gäller oförändrat och med den begränsning som följer av 37 § sista stycket lagen (1933:269) om ägofred. 4.Bestämmelserna i 41–45 a §§ lagen (1933:269) om ägofred om stängsel- och betessamfälligheter skall tillämpas så länge samfällig- hetens förvaltning inte har ordnats på annat sätt. 5.Lagen (1933:270) om säkerhet för utbekommande av viss ersättning enligt lagen om ägofred skall tillämpas för fordran som vid utgången av är förfallen till betalning. Lag om ändring i lagen (1938:121) om hittegods. Härigenom föreskrivs att 8 § lagen (1938:121) om hittegods skall upphöra att gälla vid utgången av . Lag om upphävande av vissa lagar om utsläppande av djur på samfälld betesmark Härigenom föreskrivs att följande lagar skall upphöra att gälla vid utgången av : 1.lagen (1918:399) om förbud mot utsläppande av tjur eller hingst å samfälld betesmark, och 2.lagen (1922:133) om förbud mot utsläppande av bagge å samfälld betesmark. Lag om upphävande av lagar om förlängning av vissa servitut Härigenom föreskrivs att följande lagar skall upphöra att gälla vid utgången av : 1.lagen (1946:741) om förlängning av tiden för vissa servitut, och 2.lagen (1959:517) om förlängning av tiden för vissa servitut Enligt ägofredslagen är en ägare eller en innehavare av hemdjur principiellt skyldig att hålla sådan vård om djuren att de inte olov- ligen kommer in på annans ägor. Lagen innehåller också bestäm- melser om skyldighet att i vissa fall hålla stängsel. En fastighets- ägare kan således begära att stängsel sätts upp när grannfastighetens ägor intill fastighetsgränsen används för bete och stängsel behövs. Stängsel skall vara så beskaffat att det skyddar mot större hemdjur, till vilka räknas hästar och nötkreatur. Däremot gäller stängsel- skyldigheten inte mindre hemdjur, exempelvis får. Regeringen kan dock föreskriva att stängsel skall ge skydd även mot mindre hemdjur. Så har också skett för vissa delar av landet. Skyldigheten att vårda djuren begränsas genom ägofredslagens bestämmelser om rätt i vissa fall till gemensamt bete på skogs- och utmarker som gränsar till varandra. Sådan mark anses under vissa i lagen angivna förutsättningar upplåten till gemensamt bete för större hemdjur i den mån marken inte är inhägnad. Regeringen får föreskriva att rätt till gemensamt bete även skall avse mindre hemdjur. För att bl.a. ge möjlighet till skydd mot skador på skogsåter- växten till följd av betning finns i ägofredslagen särskilda bestäm- melser om betesreglering på mark som anses upplåten till gemen- samt bete. Betesregleringen medför bl.a. att rätten till gemensamt bete upphör för fastigheter som äger del i marken eller som har betesrätt på grund av servitut. För att bestämmelserna om betes- reglering skall tillämpas inom ett län eller en del av ett län krävs beslut av regeringen i form av en förordning. Sådana förordningar har utfärdats endast i begränsad omfattning. Frågor om stängselskyldighet och betesreglering skall efter ansökan hos prövas vid syneförrättning eller avgöras genom överenskommelse (förening). Lagen innehåller utförliga regler om förfarandet vid sådan förrättning. Enligt ägofredslagen har djurägare eller den som mottagit djur till underhåll eller nyttjande strikt ansvar om djuren olovligen tagit sig in på annans ägor och där orsakar skada. I lagen föreskrivs regressrätt mot den som vållat skadan. Ägofredslagen innehåller även bestämmelser om rätt att bättra annans hägnad och att ta hand om annans betesdjur. Vidare regleras förvaltningen av stängsel- och betessamfälligheter. Slutligen finns bestämmelser om förseelser mot föreskrifter om betning samt om förverkande av rätt till gemensamt bete. Förslag: Lagen (1933:269) om ägofred skall upphöra att gälla. Skälen för förslaget: Ägofredslagen är i många avseenden föråld- rad. Bestämmelserna tillämpas mycket sällan och är i praktiken av liten betydelse för förhållandena på landsbygden. Det saknas till- räckliga skäl att behålla lagen. I de delar bestämmelser fortfarande har någon aktualitet kan de ersättas genom tillämpning av de all- männa bestämmelser som återfinns i anläggningslagen, skade- ståndslagen och hittegodslagen. De närmare skälen för förslaget framgår av avsnitt 2.1–2.6. Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om tillsynsskyldighet skall upphöra att gälla. Skälen för förslaget: Enligt ägofredslagen är en djurägare skyldig att hålla sådan vård om sina hemdjur att de inte olovligen kommer in på andras ägor. Denna grundläggande princip, den s.k. vårdnads- plikten, gäller även för den som tagit emot hemdjur till underhåll eller till nyttjande. Syftet är att skydda annans mark från skador. Det saknas anledning att ändra på principen om djurägarens eller djurhållarens skyldighet att ha erforderlig tillsyn över sina djur. Det kan dock ifrågasättas om en särskild lagbestämmelse är motiverad. Det ligger i djurägarens eller innehavarens eget intresse att skydda och hålla kontroll över sina djur. Vid ett jordbruksföretag som bedriver husdjursskötsel representerar djurbesättningarna ofta betydande ekonomiska värden. Även i andra fall kan djur som här avses representera stora värden, t.ex. när det är fråga om ridhästar eller travhästar. När sådana djur hålls på bete har djurägaren ett intresse av att djuren inte kommer in på annans mark och därmed riskerar att skadas eller försvinna. Även andra omständigheter än en lagstadgad tillsynsplikt och hänsynen till omgivningen med- verkar således till att djurägaren eller innehavaren har erforderlig uppsyn över sina djur. Av betydelse är även den skadeståndsskyldighet som kan följa av att djuren orsakar skada på annans mark eller övriga egendom. De omständigheter som anförts leder till slutsatsen att särskilda regler om tillsyn inte längre behövs som garanti för att förhindra skador på angränsande fastigheters mark. 2.2.1Behovet av särskilda regler om stängselskyldighet Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om stängselskyldighet skall upphöra att gälla. Skälen för förslaget: Den tillsynsskyldighet som åligger djurägaren eller innehavaren kompletteras i ägofredslagen med bestämmelser om stängselskyldighet mellan fastigheter som gränsar till varandra. Stängselskyldigheten enligt ägofredslagen innebär i huvudsak följande. Om en fastighets ägor utnyttjas till bete för hemdjur skall stängsel sättas upp mot angränsande ägor på annan fastighet om detta är den bästa lösningen för att hindra djuren från att ta sig in på grannfastigheten. Någon skyldighet att sätta upp stängsel finns dock inte om fastigheterna är åtskilda av en väg som inte får stängas av genom grindar. En fastighetsägare har heller ingen skyl- dighet att hålla stängsel utmed järnväg. Rätt att påkalla att stängsel- skyldighet fullgörs tillkommer envar av grannarna. Kostnaden för stängslets uppförande och underhåll fördelas olika beroende på om båda eller endast en av två grannar nyttjar sin fastighet till bete för hemdjur. Skyldigheten att uppföra och underhålla ett stängsel skall avse en för fastigheten bestämd sträcka på marken. Enligt huvud- regeln skall ett stängsel sättas upp i ägogränsen. Avvikelse från denna regel får ske om ägogränsen går i dike, vattendrag eller väg samt då gränsen går över berg eller då terrängförhållandena i grän- sen på annat sätt skulle innebära synnerliga svårigheter eller oskäliga kostnader för stängseluppsättningen. Stängslet skall vara så beskaffat att det fredar mot hästar och nötkreatur. föreskriva att inom län eller del därav stängsel även skall freda mot andra slag av hemdjur än hästar och nötkreatur. När stängselskyl- dighet påkallas är det fastighetsägaren som svarar för att stängslet uppförs och underhålls. Om fastigheten är utarrenderad är det dock arrendatorn som svarar för underhållet. Ägofredslagen är dispositiv. Det innebär att fastighetsägare och nyttjanderättshavare kan träffa avtal i frågor som rör stängsel- skyldighet och därvid ge avtalet ett annat innehåll än lagens bestämmelser. Ett sådant avtal gäller emellertid inte mot en ny ägare eller innehavare av fastigheten. I ägofredslagen anvisas en speciell form av avtal om stängselskyldighet som kallas förening. En sådan förening gäller efter registrering även mot ny ägare eller innehavare av en fastighet. Om en uppkommen stängselfråga inte kan lösas genom avtal kan enligt ägofredslagen en fastighetsägare eller, när det gäller under- hållsfrågor, en arrendator begära att stängselfrågan avgörs vid en syneförrättning. utser i så fall en förrättningsman. Vid ägofredslagens tillkomst anfördes som motiv för den all- männa bestämmelsen om stängselskyldighet att den var nödvändig som ett komplement till vårdnadsplikten. Enligt departements- chefen innefattar stängselskyldigheten enligt sakens natur ett säkrare skydd för ägofreden än vårdnadsplikten och medför, om båda grannarna deltar i stängselbesväret, en lättnad i fullgörandet av vårdnadsplikten. Stängselskyldigheten borde emellertid bara gälla om ägofredsintresset inte lämpligen kan tillgodoses genom vård- nadsplikten. Stängselplikten skulle gälla bara om stängsel verkligen behövs för att upprätthålla ägofreden. Det kan ifrågasättas om det numera finns något behov av sär- skilda bestämmelser om stängselskyldighet. Skälen till detta är följande. Syneförrättningar för att avgöra bl.a. stängselfrågor har före- kommit i mycket liten utsträckning. Överenskommelser genom det i ägofredslagen anvisade institutet förening har förekommit i endast ett fåtal fall. I betänkandet Översyn av ägofredslagstift- ningen (Ds Jo 1984:15) redovisas att en praxis har utvecklats som innebär att om endast en av två fastighetsägare använder sin mark för bete, så står denne för kostnaden för uppsättande och underhåll av stängsel. Om det däremot finns betesdjur utsläppta på båda fastigheterna, sker naturligen en hälftendelning av kostnaderna. Denna praxis tyder på att djurägarna i allmänhet anser det som en självklarhet att den som släpper ut betesdjur på sina marker också skall uppföra och underhålla stängsel till skydd för mark på angränsande fastigheter. Det kan även i detta sammanhang antas att djurägarens eget intresse av att skydda och hålla kontroll över sina djur spelar en stor roll. Djuren representerar oftast betydande ekonomiska värden varför djurägaren har ett intresse av att djuren inte bryter sig ut med risk för att de skadas eller försvinner. Djurägaren kan därför förväntas att på egen bekostnad sätta upp de stängsel som behövs även om ingen lagstadgad skyldighet föreligger. Av betydelse är även den skadeståndsskyldighet som kan följa av att djuren orsakar skada på annans mark eller övriga egendom. De omständigheter som anförts leder till slutsatsen att särskilda regler om stängselskyldighet inte längre behövs som garanti för att förhindra skador på angränsande fastigheters mark. Förslag: Ägofredslagens bestämmelser om gemensamma stängsel skall upphävas. Bedömning: Frågor om inrättande av stängsel som gemensamhets- anläggning bör kunna prövas enligt nuvarande regler i anläggnings- lagen. Skälen för förslaget och bedömningen: Det konstateras ovan att det inte behövs några särskilda regler om stängselskyldighet. I vissa fall kan det dock vara motiverat att det finns en möjlighet att få prövat om flera fastigheter bör hålla stängsel gemensamt. Det kan t.ex. vara så att det på den ena av två angränsande fastigheter bedrivs kreatursskötsel medan det på den andra bedrivs kreaturs- löst jordbruk. Om förhållandena ändras så att det varaktigt hålls djur även på den andra fastigheten kan denna fastighet dra nytta av stängsel som satts upp och bekostats av grannfastighetens ägare. I ett sådant fall bör, om parterna inte kan komma överens, den som har satt upp och bekostat stängslet kunna få prövat om inte stängslet bör vara en gemensam anläggning för fastigheterna. En sådan prövning bör kunna ske med tillämpning av anlägg- ningslagen (1973:1149). Förutsättningar för inrättande av gemensamhetsanläggning Enligt anläggningslagen kan det inrättas anläggningar som är gemensamma för flera fastigheter. Anläggningarna skall tillgodose ändamål av stadigvarande betydelse för fastigheterna. En gemen- samhetsanläggning får inte inrättas för någon annan fastighet än en sådan för vilken det är av väsentlig betydelse att ha del i anlägg- ningen. För att en gemensamhetsanläggning skall få inrättas gäller som villkor, utöver dessa generella förutsättningar, i första hand det s.k. båtnadsvillkoret. Det innebär att fördelarna, av ekonomisk eller annan art, av anläggningen skall överväga de kostnader och olägenheter som den innebär. Vidare gäller det s.k. opinionsvill- koret som innebär att en gemensamhetsanläggning inte får inrättas om ägarna av de fastigheter som skall delta i anläggningen mera allmänt motsätter sig åtgärden och har beaktansvärda skäl för det. Vid denna prövning skall främst deras mening beaktas som har störst nytta av anläggningen. Om behovet av anläggningen är synnerligen angeläget, kan en gemensamhetsanläggning inrättas trots att en fastighetsägare motsätter sig åtgärden. En gemensam- hetsanläggning får dock som regel inte inrättas i strid mot kommunens planer. En gemensamhetsanläggning får slutligen inte inrättas om olägenhet av betydelse uppkommer för ett allmänt intresse. Det bör i normalfallet inte möta särskilda svårigheter för lant- mäterimyndigheten att avgöra om förutsättningarna finns för att i en stängselfråga tillämpa anläggningslagen. Kravet på att ett stäng- sel skall tillgodose ett stadigvarande ändamål innebär inte någon förändring i sak mot vad som gäller enligt ägofredslagen.