sou · GRB3127d8 · 2004-01-01 00:00:00 — har jag besökt en skolklass i Långbroområdet som var i färd med att pla- nera sin lekplats, en rapport bifogas (sist i intervjuavsnittet). Jag insåg snart att det var svårt att tala om olika diagnosgrupper. Barnen som personalen möter är ju individer, alla med sina olika problem. Jag fick en mycket sammansatt bild av lika många verk- ligheter som det fanns barn. Frågeställningar i en reflekterande designprocess om utelek- miljöer och redskap för barn med funktionshinder En viktig fråga är: Hur kan man förbättra tillgängligheten för barn med funktionshinder och bibehålla eller till och med öka lekvärdet för de andra? Endast därigenom kan ju lekplatsen bli den mötesplats för alla vilket man eftersträvar i planeringen. Intervjuguiden nedan var en stomme för diskussionerna. Den växte fram med intervjuerna och speglar de frågor som kom upp. Om utevistelsen och miljöerna Brukar ni använda någon utelekplats med barnen? Hur skulle ni vilja använda den? Är det något som hindrar eller fattas? Finns det något i synen på lekplatsers säkerhet som ni vill kom- mentera? Ber barnen om att få komma ut? Hur reagerar olika barn därute med glädje, djärvhet, våghalsighet, osäkerhet, olust, rädsla? I vilka situationer sker detta? Ger de intryck av trygghet och välbefinnande när de är ute? Skiljer sig inställningen hos barnen mellan årstiderna? I vilka slags miljöer vill barnen uppehålla sig, söker de sig till? Välbefinnande påverkar barns kreativitet och lekinitiativ. Ska platsen/rummet vara stort, litet, avgränsat, öppet? I sällskap med få/många/andra barn/vuxna? Finns det observerbara skillnader mellan olika barns beteende (preferenser)? Hur påverkar det omgivande landskapet eller naturen barnens lek- lust? Hur bemöts de av andra barn? Vad gäller av följande: de leker tillsammans, får deltaga efter förmåga, härmar och lär sig av andra, får vara med , ignoreras, avvisas, gör oberoende upptäckter i sin egen takt, förhåller sig passiva Frågor om barnets relation till speciella redskap utifrån funktionsprofilen Hur skulle ett visst barn (ålder, kön, besvär) tänkas använda detta redskap? Kan man anta något om barnets motivation? Vilken nytta skulle det kunna ha i barnets habilitering? Är något fel tänkt i utförandet och vilka förändringar skulle kunna öka lek- eller träningsvärdet? Vilka risker kan finnas med användningen? Hur kan detta av- hjälpas? Vilka andra barngrupper kan ha glädje av redskapet? (bredd-spe- cialisering) Är det något av förslagen där ni känner: detta vore bra för just det här barnet. Finns det något som barnen spontant frågar efter, tycker är kul? Finns det träningsredskap för inomhusbruk vars grundidé skulle kunna omsättas till utelek? 5.Kan ni tipsa omlekplatser (t.ex. detaljer, helheter, säkerhet) som ni tycker kan stå som föredömen I medicinska framställningar beskrivs barn utifrån en diagnos och vilka konsekvenser den får för barnet i vardagen. Går det då att mer specifikt beskriva funktionsstörningen utifrån de utemiljöer vi här talar om natur, lekredskap mm på ett sätt som jag eller park- teknikern förstår. Då kan vi ta bättre hänsyn till barnets särskilda behov. Intervju med lekterapins chef vid Lekterapeuter är utbildade specialpedagoger och återfinns på sjuk- husens avdelningar för lekterapi. Det finns inte mer än 150 stycken i landet. Barnen som kommer till lekterapin kan vara inne för behandling, sedan vidtar hemsjukvård. kommer de tillbaka. De har alltid föräldrar med. Utelekgården på barnsjukhus är nyanlagd. Den är delvis outnyttjad som lekmiljö, framför allt de lägre skuggiga delarna av gården. I direkt kontakt med den övre plana och trätrallsklädda uteplatsen ligger den välutrustade inomhusverkstaden. – Har barnen kontakt med varandra? Nej, inte osökt. Det kan möjligen ske via föräldrarna som kommer i samspråk i verkstan. Dessa sjuka barn behöver lockas till lek på uteplatsen och få träning på köpet, det är en bra idé. Men barn som är ledsna, kanske har dropp, orkar ju inte springa runt. Utelekplatsen kan då stimulera barnen på andra sätt. Ett exem- pel: man bestämde sig för att göra en vårbild med barnen. En av dem gick spontant ut för att hämta in våren till sin bild blommor och blad. Utelekplatsen har många olika möjligheter att ge lättnad och andrum i den instängda sjukhusvistelsen och en svår situation. Intervju med lekterapichefer vid , och Avledning är en viktig uppgift för oss att distrahera och få barnen att koncentrera sig på något annat än sjukdomen. Genom lek och naturlig träning något kul glömmer man smärtan och proble- men . Men en relation till andra barn är svår att åstad- komma på sjukhuset. Barnen kan behöva regrediera, att få leka liten, det är en positiv sak. Det är välgörande särskilt för de något äldre att låta sig bli ompysslade. Man kan därför medvetet locka barnet att pröva det barnsliga. Om sjukhusets utelekmiljö: Mobilisering, att få barnen att röra på sig, är viktigt men det kräver en morot. Därför måste lekplatsen vara spännande. En del barn ger lätt upp, de måste få hjälp att leka, pushas. Å andra sidan: att sätta gränser och hålla igen kan också vara ett problem. Traumabarn som rehabiliteras och kan behöva rullstol är en speciell grupp där utelekplatsen skulle vara till nytta. ADHD-barnen, tänk på dem. Motorisk oro ska komma till ord- nade former. Rummen och utrymmena kan då behöva begränsas. Men en del av barnen behöver i stället bli mer aktiva och modigare. Ett exempel är att vänja sig vid mörker det kanske kan finnas lektunnlar? Sjukgymnastiken använder inte utelekplatsen, på Barnsjukhus. Men om bara utelekplatsen vore lite annorlunda kunde den nog tjäna det syftet. Några idéer som togs upp: Cykeltramp och att leka med bollar, det är något för bränn- skadade. Det kan handla om transplantationsbarn som inte får komma i kontakt med jordens bakterier. Växter, dofter, färger behövs. Man kunde söka idéer hos Ur och skur hur de med känsla väljer ut sina ställen. Kanske hämta inspiration i antroposofernas idéer? Saker att ta i, få beröra, njuta av, Trä är härligt, naturligt! Före- mål som lockar: ledstång som vågor t.ex.! (syftar på en pro- jektidé från i ) Vatten är tacksamt: Aquaplay är ett redskap som finns på marknaden och går ut på att man häller/vevar vatten där det finns små båtar, allt på ett bord som kan ställas inne eller ute där det är tillåtet att slabba. Lekkök som går att flytta ut är bra. Använd inte runda bord, där får barn i rullstol inte stöd för armarna. En sluttning lämpad för rutschbana eller pulkåkning är avskuren med häckar. Slipers på marken kan vara svåra att forcera. Den konstnärliga utsmyckningen, en modell av lekplatsen i metalltråd. Intervju med personal vid Habiliteringscenter habiliteringscentra har till uppgift att hjälpa barn med funktionshinder att underlätta deras dagliga liv och tillrättalägga närmiljön. Jag undrar: behövs det anpassade lekplatser ute i sam- hället? Ja, speciellt kring förskolor och skolor. Där barnen vistas , är det särskilt viktigt att ingen hamnar utanför. Under helger- na behövs de som mötesplatser dit föräldrarna kan gå med barnen. Vi talade om värdet av att tillställa föräldrarna i de s.k. motorik- grupperna en enkät om hur de ser på lekplatsfrågan. – Tänk särskilt på barn med problem som inte syns. Många är rädda och osäkra och behöver stöd och hjälp av varierande slag på lek- platsen. Att en del barn uppfattar bilden bättre än ordet är något att tänka på vid information på lekplatsen. Det ska vara tydligt: här Man ska också i förväg kunna beskriva för barnet vad som väntar på platsen. Säga hur man gör. Men det ska inte vara jätteanpassat, det kan bli för mycket trygghet också. Alla barn behöver utmaningar. En del barn med funktionshinder är överaktiva och då vill man som följeslagare ha stängsel. Andra barn är rädda, passiva. För dem kan stängsel vara en trygg inramning. De passiva barnen är om möjligt en ännu mer osedd grupp, särskilt flickor. De behöver mycket struktur praktiskt och mentalt och mycket push och stöd av trygga personer. Några förslag på åtgärder för lekplatser: Det är viktigt att åtminstone kunna lämna rullstolen för att känna sig mer delaktig. Varför inte en linbana med långsamt glidande bänk i stället för bildäck? Att få antiglid på sitsar av olika slag är en säkerhetsfråga. Intervjuer med arbetsterapeuter vid Autism Syd och Autism Nord juni Till Habiliteringscenter Syd resp. Nord för barn och ungdom med autism remitteras barn med autismspektrumstörningar från hela . Diagnosen kan vara autism, autismliknande till- stånd och Asperger syndrom. finns tilläggsdiagnoser som ADHD, DAMP och Tourette syndrom. Gemensamt för gruppen barn med betydelse för uteleksituationen är sociala interaktions- problem som påverkar lek med jämnåriga. De kan ha problem med turtagning och ömsesidighet och en oförmåga att påkalla upp- märksamhet. Barnen har ofta ensidiga och egenartade intressen som inte andra barn delar. Dessa barn har olika grad av kommunikationssvårigheter och de har svårt att tolka kroppsspråk. De har brister i ordförståelsen och talförmågan skiftar. talar de bra och det kan man lura sig på. Talet är ofta innehållslöst och barnen har svårt hålla ihop ett resonemang. De har svårt med undermeningar och liknelser det här hoppar vi över, vadå, hoppa över? Men de kan ha också ha ett slags sjätte sinne som vi s.k. normalt utvecklade har avvecklat, ana att olika saker är på gång. En del barn är överdrivet rädda, passiva och avskärmade. Andra är motsatsen dvs. ohämmade eller överaktiva. Det kan betyda allt från att klättra på lägsta ribban och ge upp direkt eller att sakna förmåga att ana faror men lita till mirakelräddning. Att det finns barn som är orädda, rymnings- benägna, har grovmotorisk kompetens men saknar omdöme är viktiga omständigheter vid lekplatsplaneringen. Andra barn har balans- och koordinationssvårigheter och där har ju framförallt utelekplatsen en stor funktion att fylla. Att förmedla information och erfarenheter till dessa barn är ett problem. På Habiliteringscenter Syd och Nord arbetar man med alternativa kommunikationssätt bl.a. bilder eller skrivna anvis- ningar. Att bara säga saker räcker inte för den som inte lyssnar aktivt. En metod består i sociala berättelser som ger barnen hand- fasta råd inför olika vardagssituationer. Att utarbeta något mot- svarande för lekplatsen kunde kanske vara en idé? På lekplatsen är det är svårt att sätta en gräns mellan att be- skydda och låta pröva. Det finns alltid en risk för att barnet tar skada. Barnet kan plötsligt slänga sig ut, släppa taget om t.ex. gungan, och sedan trilla handlöst. Samspel är svårt och barnen har svårt att lära sig av sina erfaren- heter eftersom de är socialt färgblinda. Man måste vara modell för dem och vara med dem . De kan få ett utbrott om inte allt blir som de tänkt sig och reagerar i grunden logiskt. När man är ute och ser att barnet råkar i svårigheter är det viktigt att kunna ge ett alternativt sätt att klara upp situationen. Föräldrar drar sig ofta för att gå till lekparken med sina barn som nyper och slår andra, som ett sätt att få kontakt, eller uppför sig konstigt på andra sätt. De går gärna till förskolans lekplatser , eftersom dessa är inhägnade. Men även föräldrarna måste klara av lekplatsen. Det går inte med höga och svåråtkomliga delar. Det ska vara föräldratillgängligt, eller till och med mor- föräldratillgängligt. Mor/farföräldrar är ofta en viktig tillsynsresurs för dessa krävande barn. Miljöer, som kan erbjuda viss avskildhet behövs, menar man. Inramade sammanhang är överhuvudtaget bra. Det är viktigt med olika rum för att inte riskera att hamna i en stor svåröverskådlig grupp. Dessa kan utformas som öar, kanske, med avskärmande Skolornas autism-klasser väljer gärna speciella tider när de vet att de får ha lekplatsen för sig själva. Vistelse i lekparken kan överhuvudtaget lätt bli en jobbig situation för dessa barn. Helst ska det finnas någon vuxen som styr leken, hjälper barnet och ger instruktioner om var man ska vara, hur man hanterar redskapen när man gungar, gräver osv. Och sist men inte minst hur man hanterar konflikter. Skriftliga instruktioner vid redskapen i parken skulle vara en hjälp om det talade inte går fram. Fast det finns även barn som varken förstår muntliga instruktioner eller kan fokusera skrift. Därför är det särskilt viktigt hur skyltning utformas. Praktiska synpunkter på lekredskap och utrustning: Redskap som tål omild hantering behövs, av t.ex. barn som vill gunga fast de egentligen är för stora. Gungor behövs alltid. Stol är bättre än bildäck, gärna med bygel att sätta för. I fruktparken, , finns det bra gungor. I finns en intressant gunga utformad som ett kryss för fyra. Gungbåten som finns i är ett bra och dessutom av alla barn uppskattat redskap. Bred rutschbana behövs för att en vuxen ska kunna åka med. En riktigt låg stadig rutschbana som är bra att greppa efterlyser man (en sådan finns på torget i C ). Cykelringen med några cyklar fastsatta på rund bana är en bra anordning. Trehjulingar av större modell är bra. Vanliga två- hjulingar kan gå, men det kan vara svårt att styra och bromsa. En sandlåda kan gärna ha en hög sittbar sarg för den vuxna som hjälper till men inte med en kant som skär in då man sitter från utsidan (vilket ofta är fallet). Många små rum med olika form och i förbindelse med varandra kan vara en mycket god idé. Vi tittar på bilder av lekbyn i . Men det kunde vara större mått eftersom dessa barn i vissa fall kan vara lite osmidiga. Barnen kan då vara i avskildhet men ändå med, känna gemenskapen, kolla andra. Barnen älskar vatten. Besök Tom Tits där finns det vatten- banor inomhus, en idé som man kan tillämpa ute! Trästaket är lättare att forcera än metallnät, det senare är därför att föredra. Små och olika rum att krypa ut och in i på en låg träplattform kan användas av barn med olika funktionshinder. Intervju med arbetsterapeut och chef för Kommunikations- enheten, Till Kommunikationsenheten remitteras barn som inte talar, ofta är de flerhandikappade. Uppgiften blir att med olika medel försöka få och utveckla kontakt med barnet och ange en metod som går att bygga vidare på. Intervjupersonen är speciellt intresserad av ute- miljö, och har tidigare ägnat sig åt barn med rörelsehinder på i . Där deltog hon i uppbyggnaden av en utemiljö med habiliteringsinriktning. Barn som inte talar faller lätt in i rollen som iakttagare. Det gäller då att hitta något som just det barnet klarar av, att ingjuta mod och komma med lagoma utmaningar man måste hitta rätt nivå. När detta lyckas blir det ett lyft! Många sinnen behöver engageras och ibland krävs starka stimuli som å andra sidan kan skrämma barn med annan läggning. En del barn är överdrivet ängsliga. Man får aldrig glömma att varje barn är unikt. Lekplatsens pedagogiska uppgift är tvåfaldig: att vara en resurs för barnets utveckling samt en möjlighet för andra barn och vuxna att möta dessa barn och se bakom det som vid första anblicken kan verka underligt och lite skrämmande. Att se människan bakom handikappet. Det kan vara bra med en bruksanvisning på lek/upplevelseplatsen som ger möjlighet välja och välja bort. Det är exempelvis inte ovanligt med barn med ataktiska problem (motoriska samord- ningssvårigheter) som har extremt svårt med höjder och underlag som inte är fasta. Intervjupersonen uppehöll sig helst vid barn med rörelsehinder – mina hjärtebarn. För dessa barn är det en skön känsla att komma upp från marken med stolen. Man kunde ha en låg bro eller trä- plattformar i en rundbana med mycket små lut uppåt och nedåt. Kanske också variation i underlagets beskaffenhet som gör att det låter olika och där friktionen varierar. En lekplats kan gärna vara utförd som ett lekstråk med olika stationer som inbjuder till olika aktiviteter eller upplevelser. Det stimulerar lusten att förflytta sig vidare. En idé för rullstolsburna med ganska bra armfunktion är en ställning med tvärribbor på armlängds höjd som går att ta tag i och förflytta sig framåt. Man kan ju också tänka sig rep för att dra sig fram dvs. olika sätt att jobba med överkropp och armar i sin förflyttning. En gunga för rullstol och barn är befogat då det finns barn som inte kan lämna stolen utomhus. En nätgunga som omsluter kan vara ett tryggt stöd, finns på marknaden (t.ex. ) Den hammock som finns i modell för ett parkstråk på är en utmärkt idé. Det är då viktigt att tänka på att sits och ryggstöd utformas så att barnet inte glider ner emellan. Vatten är ett underbart lekmaterial för dessa barn. Det kan vara en enkel som letar sig ner för olika rännor, något bäckaktigt. Eller kanske en ljusreflekterande vattenspegel (djup max. decimeter) som man klyver med rullstolen. Kanske en bro över? En upplevelsepark baserad på vatten i olika former är något som intervjupersonen drömmer om att få utföra. Redskap för detta behöver inte alls vara höga vilket man spontant föreställer sig. Man kan tänka sig en planka eller tvärställda bräd- bitar som hänger över marken med handledare på ömse sidor för balansträning. Säkert kan det vara lockande för andra barn också. Om spatiala upplevelser: Att komma in i olika slags rum är inte minst en akustisk upplevelse att bygga på. Det kan exempelvis vara en liten kupolbyggnad med släta reflekterande väggar. Eller den stora kruka som finns på en dagisgård i som utsmyckning och som går att krypa in och hoa i. Detta är idéer som kan utvecklas! Det är bra om rutschbanan får en skålformad bansektion eftersom det ger trygghet för barnet som åker på egen hand. Om den ligger i en sluttning underlättas åtkomligheten. Intervju med psykologer vid Synskadeenheten, Synskadade och framförallt då blinda barn har ofta stora luckor i sina erfarenheter, de har svårt att skapa sig en bild av hur världen är beskaffad. Bland annat av den anledningen blir blinda barn ofta intellektuella. Det är viktigt att skilja på de blinda och de syn- svaga barnens svårigheter. av alla barn med synskada är blinda, resten har olika grader av synsvaghet. Problematiken är helt olika. Svårt för de synsvaga barnen är bl.a. att det är så komplicerat för omgivningen att förstå att barnet har en synskada, då han eller hon verkar kunna se vissa saker som kan vara rätt så små. Man ser men har ändå svårt, då man missar mimik och ögonkast, man missar detaljer, ser inte på långt håll, kan inte läsa liten text, måste titta väldigt nära. För de blinda barnen är det svårt att få en uppfattning om världen, att kunna röra sig fritt m.m. Men det är väldigt tydligt för omvärlden att man har en synskada så den problematiken slipper man. Synskada är ett kommunikationshandikapp och framför allt de blinda barnen har ofta svårt med kamratkontakter. Men även för de synsvaga barnen är det jobbigt att upprätthålla kontakt och koll på omgivningen, det kräver strategier som tar mycket kraft. Hur avläser man exempelvis vilka kompisar som befinner sig i ett rum dit man kommer? Kanske genom att spela apa för att få en hörbar reaktion. Eller se vilka ytterkläder som finns på plats. Men någon har kanske en ny jacka? Kroppsspråket och ögonkontakterna, blickar som utväxlas, vik- tiga för t.ex. turtagningen blir svårare ju allvarligare synskada man har. För de helt blinda barnen blir det svårt med rollspel eller vilåtsasatt-lekar då referenserna till miljön är helt olika mellan seende och ickeseende Vårt samhälle använder allt snabbare och flashigare visuella budskap och det försvårar förstås för synskadade barn. Blinda barn har också rätt till blåmärken, säger interjvupersonen. De behöver utmaningar och vilda lekar precis som alla andra barn. Men utemiljön är mycket jobbigare än inomhus, speciellt . Att t.ex. släppa loss och springa måste ske med restriktioner. Man borde kunna hitta praktiska lösningar för detta! Dessa barn behöver ett gemensamt fokus med andra barn inför lekar och redskap. Redskap som föreställer saker som båt hund häst är upplevelser som går synskadade barn förbi. Symboler som bygger på synintryck kan de därför inte uppfatta taktilt. Inklu- dering i stället för integrering är målet och något man bör sträva efter och som man faktiskt kan göra något åt genom utform- ning. Vi talade om artefakter med former som är ickeföreställande och som appellerar till direkta känslomässiga upplevelser men, på olika sätt, fattbara för alla. Jag fick veta hur barnen på lekoteket älskar att krypa in i några stora pappkartonger man sparat. Tanken om ett kartongprojekt som bygger på denna grundidé väcktes i vårt samtal. Man kunde göra små rum som griper i varandra och har mycket varierande form, höjd, taktila egenskaper, material, ljus, färg där skulle alla barn vara på ett sätt lika, i arten och styrkan av sina upplevelser. En utveckling av de små lekhusen i nämndes som illustration till idén. Det behövs miljöer för spatiala upplevelser med kroppen där synen är underordnad. Där är ringskulpturen på torget i Välling- by C (se rapporten) ett bra exempel. Den erbjuder regelmässighet men det finns variationer i ringarnas inbördes placering som ger spatial träning. Man kan med sin kropp lära sig hur de förhåller sig och med hjälp av händer och fötter ta sig runt på olika sätt. En lekskulptur som genom sin regelmässighet kan användas även av synskadade barn. fina och påkostade lekplats för synskadade barn? Där finns många goda idéer och den har stort värde som utställning, inspiration för andra lekplatser. Men det är viktigast att det finns anordningar där barnen tillbringar sin vardag. Och det går ju att göra mycket med ganska enkla medel. Ljudkällor som hjälper barnen att orientera sig, olika markbeläggningar som annonserar var man är och som kanske växlar där parken får ett nytt innehåll. Mötesplatser kan utrustas med ett ljudinnehåll följeslagaren kan säga: jag finns här vid plinget. Handledare kan ges ett estetiskt varierat utförande som utgör tillskott för alla. För normalt utvecklade barn är det synintrycken som har lockelse. De synskadade behöver också lockas till aktivitet och det måste ske med andra medel : Barn behöver det kaotiska i sin lekmiljö. Det alltför välordnade och välkända blir tråkigt. Men vad är lek-kaos för barn med synskada? Eller för rörelsehindrade? Intervju med förskollärare vid Förskolan ligger i Södra stationsområdet på i nära kontakt med en gågata. Avdelningen har tio flerhandikappade barn. Första intrycket är alla olika slags förflyttningshjälpmedel som fyller upp ett rum. Lokalen är välutrustad, bl.a. finns en stor väl- försedd lekhall. Den delar man med en annan avdelning. Uteplatsen är liten och inte särskilt ändamånsenlig. En besiktnings- man kom och tog bort gungorna, den roliga klätterställ- ningen, allt, med hänvisning till EU–normerna det kändes rent befängt eftersom det är personal med barnen . Några lite trista vippdjur kom istället. Markbeläggningen är ojämn. För dessa barn är även mycket små ojämnheter ett hinder. Materialöver- gångarna måste vara mycket jämna. Asfaltbeläggningen är dess- utom för smal för att rulla säkert på, berättar man. Men man har sin fina lekhall fast då blir det ju så att man håller sig inne i stället och det är inte riktigt bra. Barnen behöver ju komma ut! (Tubgunganskulle man inte kunna ha en sådan utomhus? Vanliga gungor tar för mycket plats på trånga lekgårdar). är ett promenadmål som man klarar av med barnen. Den var avsedd att bli handikappvänlig men så är det knappast får jag veta. Man saknar användbara gungor och en upp- höjd sandlåda. Dessutom har parkleken lagts ner, dvs. det finns ingen personal längre en stor försämring. Vill barnen själva vara ute? Ja de flesta gillar det. En autistisk flicka som intervjupersonen arbetade med kom över sin skygghet och vande sig vid att vistas ute, tyckte om det och gungade gärna. hjälpa dessa barn att bli utåtriktade, att vänja sig vid liv och rörelse och andra människor. Men det kan ta mycket och kräver mycket av den vuxna som jobbar med barnet. Och det går. Intervjupersonen berättar med glädje om ett femårigt arbete som tillslut bar frukt.