sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Den svarsnote som äntligen avlämnats av rörande öde innebär att man på rysk sida gått mycket långt i frågan om erkännande av sitt ansvar. har tagit det utan tvivel mycket påkostande steget att desavouera en rad tidigare regeringsmeddelanden och att uttala sitt beklagande. Visserligen lägges det direkta ansvaret på säkerhetspolisen och speciellt på en viss redan avrättad hög ämbetsman, men här gäller det ju en inre ansvarsfördel- ning som knappast gör medgivandet mindre besvärande. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Huruvida är död eller inte kan ju inte fastställas med led- ning av sovjetnoten, men det förefaller sannolikt att är död och att detta konstaterats av vare sig för länge sedan eller i samband med den nu företagna undersökningen. Hade Wallen- berg befunnit sig i livet och detta varit känt för , borde det ha framstått som mindre påkostande, mindre förödmjukande att återsända honom. Det kan ju spekuleras över andra möjligheter, t.ex. att är försvunnen eller att han är i sådant skick – t.ex. på grund av misshandel – att han inte kan visas upp. Det är teoretiska möjligheter, men föga troliga. Utländska fångar, särskilt sådana i mera framskjuten ställning, har enligt talrika utsagor inte utsatts för tortyr. Skulle [] ytterligare material bli känt, som bedömes såsom viktigt, får vi ta upp saken med i vänskapliga former. Men vi har enligt min mening inte anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med , sedan vi nu sagt vår mening om var ansvaret ligger. Vi har själva ett ansvar för utvecklingen av vårt förhållande till Sovjet- unionen. Det hör till våra viktigaste utrikespolitiska uppgifter att vid- makthålla eller bygga upp ett vänskapligt förhållande till i den mån detta kan ske utan offrande av viktigare ärenden. Vi bör inte skapa det intrycket, att den svenska nationen är inställd på att betrakta som en fientlig makt (). översände chefen för denna text för kännedom till Sohlman. I följebre- vet uppmanade att efter läsning bränna aktstycket (P 2 EuI, 5/3-1957). Som ovan nämnts har den oberoende experten tagit denna passus i följebre- vet, som har varit offentligt , till intäkt för att hävda att Undéns linje i fallet var mycket känslig (, 17/12-2000). Att uppmanade Sohlman att bränna brevet skall dock inte tolkas som särskilt anmärkningsvärt. Det skall understrykas att det överhuvudtaget aldrig var tal om att bränna originalet som för- varades i . Att den kopia som sänts till inte borde bli liggande i beskickningens arkiv är ganska självklart mot bakgrund av det faktum att den svenska linjen borde förbli okänd för den sovjetiska sidan. Det var inte helt utan risker att förvara känsliga dokument i Moskva-legationens arkiv. I sin bok och perestrojka skrev det tillträdande svenska sändebudet i , , att Sohlman påstått att KGB hade varit inne på beskickningskansliet och snokat i kassaskåpen (Jarring, 1989: 26). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap I praktiken kom denna linje förbli vägledande för svensk politik i Wallenberg-frågan härefter. överlämnades visserli- gen en ny note till , vari man presenterade fyra nya vittnesmål som hänförde sig till tiden (P 2 EuI, 30/1- 1959). Vittnena uppgav sig ha träffat /alternativt upp- rätthållit knackningskontakt med honom i fängelset i . Från svensk sida begärde man nya efterforskningar med anledning av de nya vittnesuppgifterna. Detta föranledde emellertid ingen ändring av det sovjetiska svaret (P 2 EuI, 6/3-1959). Från svensk sida var man inte heller helt övertygad om dessa vittnesmåls beviskraft. I en promemoria av till fastslog att vi bör uppträda, som om vi hade hundraprocentig bevisning – vilket möjligen en svensk domstol skulle säga att vi har (P 2 EuI, 1/7-1959). I ett brev av konstaterade han att det nya materialet inte till sin omfatt- ning kan jämföras med den överväldigande bevisningen i vitboken: Min mening är emellertid att det här endast rör sig om en grad- och icke en artskillnad i bevismaterialets värde. Om man i vitboken har mer än 100-procentig bevisning kan man väl tala om 100- procentig (P 2 EuI, 15/7-1959). konstaterade i sin dagbok att lika över- tygad [som ] om hållfastheten i det nya materialet var jag visserligen inte, men ansåg, att sannolikheten talade för att materialet var riktigt. diskuterades inom regeringen att skulle överlämna ett brev rörande Wallenberg-ärendet i samband med planerade svarsbesök i . Regeringen satte stort värde vid ett genomförande av ett besök av den sovjetiska ledningen. I utrikesdeklarationen meddelade man att [b]esöket i bör kunna bidra till att befästa det goda grannskapsförhållande, som består mellan oss och och som vi har all anledning att vårda oss om. En opinion restes emellertid mot besöket, och meddelade man på sovjetisk sida officiellt att besökte ställdes in på grund av att den inte stävjat den antisovjetiska kampanjen i landet inför besöket. Något brev kunde följaktligen inte överlämnas. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap aktualiserades helt nya vittnesuppgifter rörande , från den svenska medicinprofessorn och läkaren . Enligt hade de sovjetiske professo- rerna och . Danisjevskij, på förfrå- gan av , uppgivit att befann sig i ett mentalsjuk- hus i och att han var i mycket dåligt tillstånd (, 1965: 37). I en nedtecknad redogörelse för samtalet av skriver att Mjasnikov också frågat om ville träffa (Wollen ihn sehen?). hade då svarat att detta var mindre viktigt eftersom huvudsaken var att , oavsett sitt hälsotillstånd, kunde föras hem (P 2 EuI, 1/2-1959. Efter sin återkomst till underrättade omedel- bart , som tog uppgifterna på största allvar. I sin dagbok skrev : Den största överraskningen som jag upplevt under hela min politisk bana inträffade , då berättade för och mig, att hon av tre framstående läkare i under sitt besök där fått meddelande om att de alla tre kände till att levde för sedan och att hans tillstånd var mycket kritiskt. Dagen efter noterade : Vilken dag i går A) lever []. Givetvis är det a) som är det stora sensationen. Gläd- jande om tillstånd är sådant, att modern kan nå kon- takt med honom men skrämmande som belägg för vad ryssarna kan tillåta sig. lät mot bakgrund av de nya uppgifterna från avfatta ett personligt brev till som överlämnades av Sohlman . Det framgår tydligt av dagboksanteckningar att han var ytterst tveksam till hur man borde agera från svensk sida. Det förelåg, enligt , en uppenbar fara i dröjsmål med en svensk reaktion. Om befann sig i dåligt hälsotillstånd var det viktigt att handla snabbt: Varje dags uppskov kan betyda döden. Hade därtill sovjetiske upp- giftslämnare handlat på den sovjetiska regeringens uppdrag kunde en försiktig handläggning, ansåg , missuppfattas på sovjetisk sida: Ryssarna vet under detta antagande att vi vet, att lever: Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Här är verkligen svårt att veta, hur man skall förena kravet på snabbhet med det lika viktiga kravet på aktsamhet, så att möjlig- heter att komma hem inte skadas. brev till blev dock inte väl mottaget. I ett telegram av till rapporterade Sohlman att vägrat läsa brevet och sagt att om ni igen tar upp detta spörsmål skulle jag lika gärna kunna fråga varför angrep . Vad vore förklaringen till handlingssätt? Vilka motiv vore härvid vägledande för densamma? Goda kunde de ej vara (P 2 EuI, 25/2-1961). noterade i sin dagbok att var till ytterlighet ohövlig mot Sohlman, beskyllde den för att vilja dra sitt strå till stacken för att skärpa det . Vårt problem blir , hur vi skall handlägga affären för att inte skadeverkningarna på vårt förhållande till skall bli helt omöjliga att reparera Då på nytt träffade Mjasnikov och frå- gade om hon fick träffa fick hon svaret att frågan måste avgöras på högre ort, varvid Mjasnikov tillfogade: om han icke är död. Mjasnikov var också, enligt , missnöjd över att hon delgivit hans uppgifter om till den . Hans dåliga tyska hade lett till missförstånd, och egentligen kände han inte till fallet . Han uppgav sig också ha kallats till som varit uppbragt över hans samtal med (Vit- boken, 1965: 38-39). Svartz-affären ledde till ett antal svenska noter . Den sovjetiska sidans syn på de nya vittnes- uppgifterna finns utförligt återgivna i den svenska arbetsgruppens rapport, och det finns ingen anledning att här ingående referera de relevanta dokumenten. I korthet kan sägas att man från sovjetisk sida höll konsekvent fast vid det besked som givits i Gromyko- memorandumet av 1957. tog upp vittnesmål med , varvid denne, enligt uppgift till dåvarande Moskva- ambassadören , hade blivit helt vansinnig (Jarring, 1989: 166). ordnades ett möte mellan och i när- varo av svenska och sovjetiska diplomater, som emellertid inte ledde till någon ytterligare klarhet. Bägge höll fast vid sina respek- tive versioner och denna utredning kan inte presentera några upp- Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap gifter som kan ge vidare belägg för vare sig eller Mjasnikovs berättelser. Mer än hade nu alltså gått sedan vice utrikesminister meddelade sändebud i att sovjetiska trupper påträffat vid i . av (mer eller mindre aktivt) efterforskningsarbete, analyserande av vittnesuppgifter och démarcher hade genererat dels den helt osanna Vysjinskij-noten av , dels Gromykos memoran- dum av , där den sovjetiska sidan lyckades prestera ett enda dokument, , enligt vilket framgick att en fånge i Lubjanka vid namn Walenberg skulle ha dött av myokardinfarkt . I ett odaterat utkast (sannolikt ) till en föredragning inför av konstaterade denne: Aldrig har så mycken möda och så mycket pengar nedlagts på efter- forskning av en svensk medborgare i främmande land. Det bör inte beklagas. Men vi får till slut inte glömma att ett lands möjligheter att efterforska sina medborgare i främmande land är begränsade. Vi kan inte tilltvinga oss undersökningsmaterial. Vi kan inte inkalla vittnen från . Och vi har inte råd att i längden låta ett ouppklarat rättsfall störa våra framtida grannskapsförbindelser med . Fallet är moget att avskrivas (). I en intervju 1980 gav följande bild av den svenska utri- kesledningens agerande i fallet : [Fråga] , kunde Ni ha agerat annorlunda och därmed fått loss [] tror du? [] Det är nästan omöjligt att svara på en sådan fråga. Den situation som vi hade efter kriget, den var ju att vi trodde att och hade identiska intressen när det gällde en sådan sak som att rädda judarna, vi hade förståelse för att det var kaos i efter kriget och att miljoner människor kom bort, men vi trodde faktiskt att om bara ryssarna fick tillgång till det material som fanns så skulle det här kunna ordnas upp. Det var naturligtvis ett misstag och det var vi väl skyldiga till alla, praktiskt taget alla tjänste- män i UD hade nog ungefärligen samma uppfattning, gjorde samma Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap hade det, och jag hade det, och det hade väl också den svenska allmänheten då. Det var först senare när man började ana att trodde att var någon slags amerikansk spion, som ryssarna var oroliga för, det var först då, som vi förstod att vår uppfattning om att vi såg på ungefär likartat var fel. [Fråga] Det här var alltså orsaken till att den var så relativt passiv och inte begärde honom utlämnad förrän [19]52? [] Passiv kan du inte säga att den var. Om du läser igenom till exempel interpellationssvaren som både och jag lämnade i så är det ju en serie framställningar, men naturligtvis grundade på den uppfattningen att här har vi ett material som är betydelsefulllt och det gäller att få ryssarna intresse- rade av detta material. Däremot är det riktigt att vi inte hotade med någonting. Det gjorde vi inte. Vi hade väl inte mycket att hota med för övrigt. [Fråga] efteråt, kan du säga då att du själv tycker att du gjorde tillräckligt. Ditt namn nämns ju väldigt litet i de här pappe- ren som är frisläppta. Var du själv tillräckligt aktiv ? [] Nej, det var jag visst inte, därför att jag ansåg att Wallenbergsaffären låg i säkra händer i UD under Undéns ledning (Direkt studio 13, 31/1-1980).