sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta skulle man emellertid endast göra, enligt , om man verkligen [var] beredd att för Wallenbergssakens vidare bedrivande [] skrida till sådana åtgärder som en verkligt kylig behandling av ryske ministern i , för att nu icke tala om andra eventua- liteter på de ekonomiska och kulturella förbindelsernas område (P2 EuI, 30/1-1947). Under sin vistelse i (till ) mottog ett telegram från UD (som författats av ). Häri uppgavs att följande upplysningar rörande aktuella svensk-ryska frågor kunna måhända erbjuda intresse därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov. redogjorde i korta ordalag för fallet Granovskij samt en svensk démarche rörande öppnandet av en svensk legation i . Som tredje punkt anfördes Wallenberg- ärendet: Utrikesledningens brist på handling Tertio Wallenbergaffären har som bekant aktualiserats riksdagsdebatt, varvid Moskvabeskickningens fåfänga upprepade démarcher erhålla besked rysk sida öde anmälts av regeringen och föranlett kritiska uttalanden såväl Håstad som pressen. Ny démarche verkställd , vari med utgångspunkt Dekanozovs förklaring att ryskt beskydd bestämt besked begärts angående (P 2 EuI, 4/12-1946). hade träffat Molotov men inte tagit upp Wallenberg-ärendet. Detta är i sig anmärkningsvärt eftersom faktiskt lovat det svenska sändebudet att saken [skulle] bli undersökt och uppklarad (något som också rap- porterat i sin officiella skrivelse till ). Inte heller när således fick en påminnelse om ärendet från tog han upp frågan med Molotov vid sitt andra möte med honom . Tre centrala budskap rörande Det är i synnerhet tre centrala budskap i de ovan presenterade officiella skrivelserna handbreven och telegrammen, som borde ha kunnat tolkas som tämligen klara indikationer på att befann sig i sovjetisk fångenskap: För det första: Sovjetmyndigheternas undvikande svar i fallet uppvisar tydliga likheter med den sovjetiska oviljan att ge klart besked rörande af Sandebergs vistelse- ort. Inte förrän den svenska legationen kunde konfrontera de sovjetiska företrädarna med obestridliga vittnesuppgifter om att af Sandeberg faktiskt befann sig i sovjetisk fångenskap, bekräftade man (om än indirekt) att så var fallet. För det andra: Den sovjetiska taktiken att ställa af Sandeberg mot Makarova tolkades av som ett sovjetiskt förslag om förhandling om en utväxling. När samma förfarande tillämpades i fallet , uppfattades detta både av och som att kunde vara vid liv i sovjetisk fångenskap. uppfattade därtill detta förfarande som en antydan om att möjligheter till utväxling av kunde tänkas föreligga. För det tredje: Två schweiziska diplomater, som försvunnit spårlöst i kort efter försvinnande, dök plötsligt upp i sovjetisk fångenskap, utväxlades mot ett antal Utrikesledningens brist på handling sovjetiska medborgare och återkom oskadda till sitt hemland . Från sida hade man i månader sagt sig inte ha någon som helst kännedom om Fellers öde. Den sovjetiska linjen, som fick kännedom om genom telegram av , uppvisade stora likheter med agerandet i fallet . Det råder knappast något tvivel om att verkligen läst de officiella skrivelser som var ställda till honom. Undéns paraffer återfinns på dessa dokument och han var, som ambassadör uttryckte det i samtal med utredningen (), en av de få som verkligen läste ambassadörernas rapporter. Det är rimligt att anta att han också, vid muntliga föredragningar, blev orienterad om innehållet i de handbrev och telegram rörande t.ex. sovjetisk förhandlingstaktik i fallen af Sandeberg och Makarova, och fallet , som inte var direkt ställda till honom, utan till övriga chefstjänstemän vid UD. 15.3Bristen på jämvikt i de svensk-sovjetiska förhandlingarna I samband med offentliggörandet av en stor mängd Wallenberg- relaterat material ur 1980, skrev en artikel i rörande sin syn på Wallenberg-ärendets handläggning. uppgav i denna artikel att han kallades till överläggningar hos utrikesministern, med anledning av att man ännu inte fått något svar på den undersökning som lovat . Vid mötet med hade han pekat på att de svenska démarcherna i varit resultatlösa och att man kanske borde överväga andra metoder. Han föreslog väsentligen tre möjliga handlingsalternativ. För det första pekade han på att lyckats få hem sina diplomater genom utväxling av ett antal sovjetiska medborgare. För det andra föreslog han att borde kalla upp det sovjetiska sändebudet i och meddela att Wallenberg-ärendet hotade försämra de svensk-sovjetiska relationerna. För det tredje (om man trots detta ändå inte skulle få något besked), föreslog han att man, som första steg, skulle utsätta den sovjetiske ministern för en kylig behand- Utrikesledningens brist på handling ling, och som andra steg, uppskjuta och eventuellt ta tillbaka olika svenska medgivanden som gjorts under de pågående förhandling- arna med om krediter och handel. Enligt ställde sig emellertid utrikesministern avvisande till samtliga förslag. Utväxlingsförslaget avvisades med hänsyn till att , enligt , icke ville bedriva människohandel, för- slaget om att kalla upp den sovjetiske ministern och hota med för- sämrade relationer, samt (om nödvändigt) utsätta honom för en kylig behandling, avvisades med hänvisning dels till att stats- ministern i understrukit regeringens starka intresse i frågan, dels till att det skulle vara oklokt att hota med försämrade relationer, eftersom ryssarna kanske faktiskt inte hade . höll, enligt , inte för uteslutet att faktiskt omkommit under striderna kring . Det är mycket svårt att veta vilket värde man kan ge åt uppgifter. Artikeln skrevs som legationschef i , och det går inte att bortse från det faktum att själv var en av de ansvariga för ärendets handläggning. Rent principiellt kan vi aldrig utesluta att kan ha haft vissa motiv med att framhålla Undéns ovilja att agera i ärendet. Att mötet ägde rum är dock troligt. noterade i sin dagbok att han träffat , samt . noterade i sin dagbok, att han haft ett utomordentligt intressant samtal med i . var visserligen i , men det förefaller under alla förhållanden troligt att mötet har ägt rum. Det förtjänar också att understrykas att i sin officiella skrivelse till av framförde ungefär samma råd för att komma till en lösning på Wallenberg-ärendet. Icke desto mindre, alldeles oavsett om verkligen yttrade sig såsom påstår eller inte, kan vi utifrån samtida dokument konstatera, att Undéns inaktivitet i Wallenberg-ärendet, , är påfallande. Det är egentligen lättare att peka på vad inte gjorde i ärendet under dessa år. Såsom framgått ovan kan vi slå fast att inte agerade efter skrivelse av , inte Utrikesledningens brist på handling korrigerade uttalade personliga uppfattning om död vid sammanträdet med , inte tog fasta på Barck-Holsts råd av att börja tillämpa den sovjetiska taktiken med sammankoppling av frågor, och inte vidtog de av i skrivelsen av föreslagna åtgärderna om en kylig behandling av den ryske ministern i etc. Det är också viktigt att notera att överhuvudtaget inte tog upp ärendet med den sovjetiske ministern i förrän i , och endast . träffade den sovjetiske ministern vid 19 (protokollförda) tillfällen (11/8, 21/11, 22/11, 27/11, 28/11, 4/12, 10/12-1945, 26/1, 7/2, 5/3, 22/3, 29/4, 17/5, 4/6, 11/6, 5/8, 18/9-1946, 10/4, 16/5, 25/6-1947). Den sovjetiske ministern tog vid ett flertal av dessa möten upp repatrierings- och utlämnings- frågor med . Tjernysjev tog också, som bekant, upp fallet Granovskij med . tog Tjernysjev upp frågorna om de baltiska flyktingarna och utlämning av inalles 36 sovjetiska marinsoldater som var internerade i (och som anklagades för att ha bragt sin befälhavare om livet) (P 40 R, 11/8-1945). berörde Tjernysjev på nytt frågan om de internerade marin- soldaterna och fallet Makarova (P 40 R, 23/11-1945), tog Tjernysjev upp frågan om de baltiska (civila) flyktingarna i och fallet Makarova (P 40 R, 22/3-1946), och togs åter de internerade militärerna och fallet Makarova upp (R 70 Er, 29/4-1946). undvek konsekvent att inlåta sig i diskussion med Tjernysjev, angående Makarova. Vid mötet hänvisade han Tjernysjev till Engzell, sade han att jag försökte förklara att detta egentligen inte vore en regerings- fråga och att den rätteligen från början bort upptagas på privat- rättslig väg av fadern, genom en advokat (40 R, 22/3-1946), och sade han att det vore en bra obetydlig fråga, som så sysselsatte de bägge regeringarna (R 70 Er, 29/4-1946). Det kan vara intressant att kort jämföra Undéns svar till Tjernysjev, med de svar och fick vid sina förfrågningar efter under 1945-46. lovade Dekanozov framföra förfrågan efter till den sovjetiska militära myndigheterna i (, D03), tog Bennedich upp frågan med re- presentanter för det sovjetiska försvarskommissariatet, varvid Utrikesledningens brist på handling frågan hänvisades åter till utrikeskommissariatet (P 2 Eu, 7/6- 1945), överlämnade en note, varvid Abramov som ej syntes erinra sig ärendet, förklarade sig skola föra vår framställning vidare (P 2 Eu, 3/11-1945), svarade Abramov, vid ett besök av , att de uppgifter som givits av [], skulle vidare- befordras till vederbörande sovjetiska organisationer (, D07). Vid mötet , sade Abramov att han lovade vidarebefordra uppgifterna från till de kompe- tenta sovjetiska organen (Dokumentsamling, D11). Vid mötet skedde så det tidigare nämnda skiftet från denna svarsmodell, till att börja föra Makarova-fallet på tal närhelst Wallenberg-ärendet togs upp (P 2 Eu, 30/4-1945, AVPRF, f. 0140, op. 31, d. 4, p. 133, l.l. När slutligen tog upp Wallenberg-ärendet skedde det vid en middag hos den sovjetiske ministern (avskeds- fest för Sohlman som snart skulle skickas till ). noterade i sin dagbok att han begagnade tillfället att be [Tjernys- jev] stöta på i ang. besked på vår démarche om . Han uppgav i en promemoria över samtalet med Tjernysjev att han påpekat att man från sovjetisk sida vid sista démarche för sedan [] utlovat fortsatta undersökningar. Något resultat hade dock inte kommit och framhöll (i sin egen samtalsuppteckning) att tidningarna börjat fråga på nytt, vilket besked vi fått från : Ministern [Tjernysjev] sade, att han inte närmare kände till Wallen- bergs-saken eftersom denna aldrig handlagts av legationen utan alltid i . Han ville emellertid enligt min önskan skriva till och efterhöra frågans läge och därvid meddela vad jag sagt honom (P 2 EuI, 10/4-1947). Undéns hänvisning till de svenska tidningarna är anmärkningsvärd. Tjernysjev kan knappast, mot bakgrund av en sådan anmärkning, ha fått intrycket att utrikesminister själv var särskilt angelägen att vare sig få hem en levande , eller ens få ett klart besked från sovjetiska myndigheter om öde efter . Tjernysjevs svar är intressant ur två aspekter. För det första uppvisar det tydliga likheter med Undéns svar till Tjernysjev rörande Makarova , dvs. då Makarova ären- det tog upp mellan det sovjetiska sändebudet och Utrikesledningens brist på handling hänvisade då, som nämnts, till Engzell. För det andra bekräftades att man från svensk sida, efter försvinnande (med möjligt undantag för kabi- nettssekreterare obekräftade begäran om svar rörande ), fortfarande inte nämnt saken inför minister i . Såsom framkommit ovan hade man från sovjetisk sida synkroniserat den sovjetiska legationens och utrikeskommissariatets agerande i fallen Makarova och de internerade sovjetiska sjömännen. Någon mot- svarande synkronisering ägde uppenbarligen aldrig rum på svensk sida. Det är också av intresse att notera att man från sovjetisk sida faktiskt gjorde en koppling mellan de pågående förhandlingarna rörande handels- och kreditavtalet och fallet Makarova. rapporterade från ett möte med den sovjetiske ministern i : Tjernitjev som varit synnerligen älskvärd förklarade att när handels- avtalet klarats komme det politiska förhållandet mellan de båda länderna på ett helt nytt plan. Han ställde i så fall i utsikt omfattande samarbete på kulturella, idrottsliga m.fl. områden. Intet sades om baltfrågan men Tjernitjev framhöll att tvenne politiska frågor alltjämt utestode, nämligen 1. rörande fallet Macharova, 2. friande domstolsut- slaget rörande de internerade sovjetiska besättningarna (HP 64 Er, 9/7-1946). Från sovjetisk sida tog man upp fallet Makarova i samband med handelsförhandlingarna. hade som nämnts föreslagit för att man från svensk sida borde kunna överväga att begära omförhandling av vissa aspekter av handels- och kreditavtalet. var dock avvisande till detta med hänvisning till att han inte ville riskera relationerna till . 15.4Avsaknaden av en ömsesidigt erkänd förhandlingskultur Nivåproblemet i den svensk-sovjetiska diplomatin Varför ville inte ta upp med den sovjetiske ministern tidigare än ? Att ta upp själva ärendet borde ju inte per automatik ha medfört att relationerna mellan och måste bli lidande. Utrikesledningens brist på handling inte finns någon bevarad dokumentation från vari han redo- gör för skälen varför han inte ville ta upp Wallenberg-ärendet, kanske vi snarare skall ställa frågan varför han inte ville inlåta sig i diskussion kring ärendet Makarova. I sin dagboksanteckning rörande mötet med Tjernysjev skrev att denne, vid sidan av handelsavtalet, tagit upp smärre frågor, dvs. Makarova-ärendet, och frågan om de internerade sjömännen. Denna notering anger i någon mån bristen på förståelse mellan den sovjetiska och svenska sidan. Ur sovjetiskt perspektiv var varken ärendet Makarova eller ärendet med de sovjetiska sjö- männen smärre frågor. Mot bakgrund av den höga aktivitet med vilken dessa ärenden bedrivits från sovjetisk sida , borde det knappast heller ha rått någon tvekan vare sig hos utrikesministern eller hos UD:s tjänstemannaledning, att detta uppfattades som viktiga frågor av den sovjetiska sidan. Avsaknaden av en ömsesidigt erkänd kod, en tolkningsgemen- skap för framgångsrik kommunikation är, som inledningsvis nämnts, en störningsfaktor med stor potentiell skadeverkan på för- ståelsen för motpartens signalering. I fallet Makarova förelåg, lik- som i fallet med de fem sovjetiska sjömännen, naturligtvis den rent juridiska aspekten att utrikesministern helt enkelt inte kunde av- göra hur ärendet Makarova skulle bedrivas. Frågan om Makarovas uppehållstillstånd var en angelägenhet för och denna hade fattat beslut att förlänga det uppehålls- tillstånd Makarova fått (P 40 RI, 6/9-1948). Utrikesministern hade ingen formell möjlighet att påverka detta beslut. Vad som däremot är märkligt är Undéns brist på reflektion kring de politiska aspekterna av vad som i hans ögon förefaller ha varit ett rent juridiskt ärende. Det verkar som Tjernysjev helt enkelt hos inte lyckades inskärpa vilken betydelse den sovjetiska sidan tillmätte ärendet Makarova. Denna brist på reflektion kring vilka effekter en sådan linje från svensk sida skulle kunna få på andra frågor rörande de svensk-sovjetiska relationerna är möjligtvis ett tecken på frånvaron av en ömsesidigt erkänd tolkningsram för samtalen. Detta framträder inte endast vad gäller synen på innehållet i själva sakfrågorna, utan också vad gäller synen på formen på för- handlingarna. signalerade tämligen klart till det sovjetiska sändebudet, liksom sedermera och , att man från svensk sida inte ville erkänna det sovjetiska diplomatiska för- Utrikesledningens brist på handling farandet att föra upp frågor som Makarova-fallet, Granovskij-fallet och de internerade sjömännen på utrikesministernivå. Om vi då antar dels att man från sovjetisk sida jämställde fallen Makarova och och såg dem som fall av samma typ (vilket dock inte kan beläggas), dels att man från sovjetisk sida var noga med att upprätthålla jämvikt i förhandlingarna med , synes det möjligt att Undéns syn på dessa frågor som smärre ärenden från sovjetisk sida kan ha tolkats som en politisk marke- ring, som följaktligen måste medföra ett motsvarande politiskt agerande i de diplomatiska förhandlingarna med . Eftersom vägrade befatta sig med Makarova-ärendet (m.fl.), agerade de sovjetiska diplomaterna på samma sätt: man vägrade befatta sig med Wallenberg-ärendet. Denna tolkning haltar dock på den punkten, att medan Tjernysjev tog upp Makarova med utrikesminister, tog den svenska legationen konsekvent upp med avdelnings- chefen för den skandinaviska avdelningen vid utrikeskommissa- riatet Abramov (alltså på lägre nivå). (tog visserligen upp med vice utrikesminister , men endast vid detta enda tillfälle [förutom en påminnelse ]). När fick företräde inför Molotov tog han inte upp , trots att Tjernysjev alltså tagit upp Makarova (minst) med –46 (). Det föreligger en generell diskrepans mellan stormakter och småstater vad gäller de diplomatiska kontakterna. En stormakts sändebud kan normalt alltid räkna med att få företräde hos utrikesministern i en liten stat, medan det omvända inte alltid är självklart. Att inte kunde ta upp Wallenberg-ärendet med Molotov med samma frekvens som Tjernysjev tog upp ärendet Makarova med , ter sig följaktligen både begripligt och för- svarligt. Det som dock förvånar är att , då han fick audiens hos Molotov , inte passade på att beröra ärendet med ett enda ord. Detta är anmärkningsvärt. Det förefaller troligt att begäran om audiens hos främst var avsedd som en markering att de svensk-sovjetiska relationerna nu var bättre . Vi kan inte med säkerhet veta huruvida på förhand avsåg att ta upp ärendet , som en sista åtgärd, eller om det var en stundens ingivelse. Utrikesledningens brist på handling Det fick emellertid till följd att Wallenberg-ärendet flyttades upp på en nivå som var högre i jämförelse med den nivå på vilken Tjernysjev drivit Makarova-ärendet i . Det är i efterhand omöjligt att bedöma huruvida detta förde med sig negativa implikationer. Det är likaledes omöjligt att avgöra huruvida det olämpliga sätt på vilket berörde ärendet var avgörande för utfallet. Det går heller inte att säga huruvida Tjernysjevs upptagande av ärendet Granovskij inför statsminister skall ses som en direkt följd av audiens hos . Att Tjernysjev tog upp Granovskij med statsminister kan lika gärna tolkas som dikterat av att vid tillfället befann sig i . Det går emellertid inte att utesluta tolkningen att Tjernysjev faktiskt tog upp Granovskij med , eftersom tagit upp ett ärende med , som i sovjetiska ögon kan ha jäm- ställts med Granovskij. Om så var fallet är det likaledes möjligt att och budskap till Tjernysjev av den 22, 23 och , att fallet Granovskij icke vore av den betydelse, att den borde tillåtas inverka på den önskvärda ut- vecklingen av förbindelserna mellan och (P 40 J, 25/11-1946), i sovjetiska ögon sågs som en markering av den svenska positionen också i fallet . I kombination med besked till att han var personligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller för rövare (HP 1 Er, 18/6-1946), ter sig därmed Tjernysjevs telegram till om att Wallenberg-ärendet icke påverkat de svensk-ryska relationerna, som vore bättre än någonsin och alltjämt förbättrades (P 2 EuI, 30/12-1946), som inte helt orimligt. Obenägenheten hos det svenska sändebudet i att föra upp Wallenberg-fallet på samma nivå, som Tjernysjev drev fallet Makarova, märks också hos efterträdare . Denne hade, av personliga skäl, endast vistats i . på sin post, hade han överhuvudtaget ännu inte träffat vare sig Molotov eller Vysjinskij. Kontakterna i Wallenberg-ärendet hade måst handhas av legations- rådet i legationschefens frånvaro, och denne hade, som framgått ovan, tagit upp ärendet med Abramov, Kollontaj, Sysojev och . tog, när han återvände till , upp Wallenberg-ärendet med , vilken såsom medlem i utrikes- Utrikesledningens brist på handling ministeriets kollegium visserligen stod högre än Abramov och Sysojev, men lägre än vice utrikesminister . Emellertid framgår det av en sovjetisk samtalsrapport av från ett möte mellan Molotjkov och , att det svenska sändebudet inte ville ta upp Wallenbergssaken med Molotov vid sitt första möte med honom. uppges ha sagt: sade att han ännu inte avlagt sin första visit hos kamraterna . Molotov och A. J. Vysjinskij. /Likväl uttryckte han inte någon uttalad önskan om besök/. tillade att han, vid den första visiten hos kamrat . Molotov, inte ville tala om Wallenbergssaken. Han berättade att denne , efter stridernas upphörande be- fann sig i , där han gav hjälp åt den judiska befolkningen. Därefter försvann och hans öde är okänt. I , fort- satte , hade allmänheten uppmärksammat Wallenbergssaken. Pressen beskyllde t.o.m. honom för att han inte i gjort något för att klara upp öde. Eftersom under samtalet inte framställde någon önskan, reagerade jag på intet sätt på hans be- rättelse (AVPRF, f. 0140, op. 38, d. 7, p. 141, l. Att inte ville ta upp Wallenberg-ärendet med Molotov är begripligt. Han hade inte träffat vare sig Molotov eller Vysjinskij överhuvudtaget, och att inleda kontakten med att ta upp en så känslig fråga som torde ha varit diplomatiskt sett komplicerat. Å andra sidan hade mycken värdefull tid förspillts just genom att sändebudet vistats i en stor del av hösten. Wallenberg-ärendet hade härvid inte kunnat föras upp på högre nivå än de tjänstemän på mellannivå som träffade. Detta är ytterst olyckligt eftersom det är möjligt att ett mer resolut svenskt agerande under just sommaren/, efter att den nya sovjetiska utrikespolitiken gentemot trätt i kraft och före publikationen av af Sandebergs och böcker och Dekanozovs vägran att befatta sig med ärendet, möjligtvis hade kunnat leda till att förhandlingar om kunnat inledas. Något möte mellan och blev det aldrig. Att döma av interna sovjetiska dokument väntade man från sovjetisk sida på att mötet skulle komma till stånd, Vetrov hade sammanställt en promemoria över frågor som troligt- vis skulle ta upp, och där intar Wallenberg-ärendet den första punkten. lämnade , och hans efterträdare följde samma linje. Wallenberg-ärendet togs inte upp på hög nivå. Ytterst märkligt härvid är ett brev från Sohlman skrivet i Utrikesledningens brist på handling Sohlman beklagade däri att , enligt tidningsuppgifter, skulle ha försökt föranleda något slags amerikansk démarche. Om man från amerikansk sida hade agerat för sak, ansåg Sohlman det påkallat att upptaga hela frågan om vårt fortsatta bedrivande av saken till förnyad prövning – att köra in tandem med amerikanarna här just nu torde ej vara ägnat gagna varken eller (P 2 EuI, 16/5-1947). Innan Sohlman kunde ta upp ärendet måste dock skriverierna kring halvbroderns amerikanska göranden och låtanden [sjunka] något i glömska. Följaktligen kunde han inte ta upp frågan vid sin ankomst till : jag beklagar detta, då jag efter mitt senaste samtal med Excellensen hade planerat att så snart hövlighetsvisiterna undanstökats taga upp Wallenbergaffären på nytt. Det behöver säkert ej tilläggas att mitt resonemant här ovan är byggt på den förutsättningen att vi genom en påminnelse verkligen vill söka nu nå eller i allt fall påskynda ett positivt resultat – om nu ett sådant överhuvudtaget ligger inom det möjligas gränser. Skulle syftet å andra sidan endast vara att som en gest mot moder läsa en mässa inför herrarna i MININDEL [utrikesministeriet] kan jag naturligtvis aktualisera frågan när som helst (P 2 Eu I, 16/5-1947). Detta kryptiska brev är ytterst märkligt, men möjligtvis också belysande, på flera punkter. Skall det faktum att Sohlman skriver att hans resonemang bygger på förutsättningen att vi vill uppnå ett positivt resultat, tolkas som att man från den svenska utrikes- ledningens sida, också skulle kunnat se ett negativt resultat av en påminnelse i Wallenberg-ärendet, som ett önskvärt alternativ? Vad betyder egentligen ett positivt resultat? Betyder det att man får ut en levande ur sovjetisk fångenskap? Eller betyder det att man får ett otvetydigt svar från sovjetisk sida att omkommit under striderna i ? Sohlmans anmärkning att ett positivt resultat kanske inte ligger inom det möjligas gränser, indikerar att man från svensk sida, alla subtila indikationer från om att fanns i sovjetisk fångenskap till trots, alltjämt höll för möjligt att sovjetiska myndigheter inte kunde ge något svar.