sou · GRB3127d8 · 2004-01-01 00:00:00 — En del barn tycks njuta av att bara höra andra barn gunga, säger hon. Man skulle behöva någon slags gunga där man lägger de mest funktionshindrade barnen. Det måste man nästan sluta med, blir för många tunga lyft. Vad säger andra barn i lekparken? Jo, de är nyfikna, kommer fram och frågar (men talar inte direkt med barnet). Är han sjuk? Varför kan han inte gå har han brutit benen? hjälper de rentav till. Dessa barn har annars blivit ett inslag man vant sig vid på platsen. Det kom en tuff (vanlig) kille som ville putta ner som tyckte det var kul, kände sig uppmärksammad och gillade utmaningen, tog inte alls vid sig. En annan park, Skånegläntan, inom räckhåll har ett fort (anpassat) men där kan inte vuxna komma upp och därmed är det oanvänd- bart. Gungorna är avsedda för de funktionshindrade barnen med hjälp av personal men måste hakas av när ingen är ute med tanke på utomstående besökare. Lekhallen har en tubgunga som gungas framåt-bakåt och kan vara en idé för ett ute- redskap då den tar liten plats. På bilden syns också ett hängande tygsjok som är mycket elastiskt och används till att gunga barn liggande upp och ner i hög fart. Intervju med föreståndaren för i Detta är en förskola med två avdelningar för barn med utveck- lingshinder och tilläggshandikapp, sammanlagt sju barn i åldrarna 2 . Förskolan har öppet mellan 8 och 17. Det finns också ett korttidshem för avlastning av föräldrar . Barnen är mycket personalkrävande, det behövs en person för varje barn. Barnen kommer inte bara från . I är alla förskolor privata, även denna. Man har verkat och hyr lokaler av kommunen som också är tillsynsmyndighet. Personalen har stor erfarenhet och man lägger betydande resurser på fortbildning och handledning. Det är per- soner med speciell fallenhet att hjälpa dessa barn som söker sig till verksamheten. I takt med att de vanliga förskolorna drabbas av en social miljöförsämring märks dock ett ökat intresse för att få arbeta här. Dessa barn behöver en intensiv terapi. De talar inte eller möj- ligen enstaka ord, kan inte kommunicera med språk och inte leka vare sig med andra barn eller för sig själva. Dagarna ägnas åt individuella regelrätta arbetspass och konsten är att med insikt och fantasi hitta potentialen och rätt nivå för just det barnet så att det utvecklas; det är utmaningen i arbetet. Men det är ändå bara små förändringar man kan hoppas på. En del barn backar. Som pedagog måste man tänka många steg framåt, barnen själva har svårt att lära sig konsekvenser av sina handlingar. Man arbetar med bilder, symboler som illustrerar vardagens situationer stöd- tecken PECS ( picture exchange communication system). Man har också en viktig uppgift gentemot föräldrarna som bär på en sorg. Barnen är ju lyckligt ovetande. Man försöker vara ute på gården eller gå en liten runda i ett närbeläget litet skogsparti. badar man i sim- hallen och enstaka gånger åker man till en ridanläggning. Man saknar närheten till en vanlig förskola med barn som leker ute och möjlighet att titta på ett slags delaktighet trots allt. Uteytorna mellan de röda enplanshusen är platta och har gräsmattor, ojämna asfaltvägar, sandlådor och fula bänkar med bord. Allt är fyrkantigt, färglöst just så det inte skulle vara för dessa barn som går på känsloupplevelser. tionslöst taggiga växter. Och det finns bärbuskar vilket inte är bra då bären urskillningslöst åker in i munnen. En torftig miljö, med andra ord. Flera stora sandlådor finns på plats, till föga glädje eftersom barnen inte leker spontant i sand. Några är rentav rädda, kanske för att smutsa ner sig? Och vintern då? Mycket jobbigt, svårt att ta sig fram för de rörelsehindrade och lätt att frysa om man inte är fysiskt aktiv. Snö som lekmaterial lockar inte alls. Det finns en äldre så kallad lekskulptur med rutschbanor i plast som har spruckit och blivit vass. Barnen tycker om den, färgerna är milda och for- merna mjuka. I en hörna av tomten finns det också några träd och något man möjligen kunde kalla skog (se foto). Där är marken sluttande och lite ojämn. Här tycker barnen om att uppehålla sig. Se till så att man inte tar bort den lilla natur som eventuellt finns när man anordnar en utelekplats den är så viktig! Naturen bjuder på sinnesupplevelser som talar direkt till dessa barn. viavläsa, säger intervjupersonen. Förskolans tomtmark är det egentligen kommunens uppgift att planera och sköta. Men man inser det meningslösa i att begära förbättringar från kommunen. Vad vill man då ha? Att kunna gunga är oerhört viktigt för dessa barn, säger hon. Användbara gungor av olika slag står högt på önskelistan. Inomhus har man gungor med ryggstöd varför kan man inte ordna motsvarande utomhus? Det finns en ställning där man hakar på en gunga själv. Gungsoffan som finns på en lekplats i bedömer hon som en mycket bra lösning eftersom en vuxen kan sitta till- sammans med barnet. Intervjupersonen och hennes medarbetare hade rådgjort med varandra inför mitt besök. De skulle vilja ha banor där man rör sig långsamt med mycket små riktnings- och höjdförändringar och där det händer eller man upptäcker olika saker längs loppet och i omedelbar närhet. Då kan man pusha ett barn att ta sig hela vägen eller delar det får gärna vara olika svårighetsgrader in- byggda med tanke på barnets (förhoppningsvisa) utveckling. Man har ett belöningssystem med godis inför barnens aktiviteter. De sporras ju inte av sina framgångar. Dessa barn har dålig kroppsuppfattning och där kan utemiljön vara till hjälp. En så enkel sak som att få kliva upp och ner för ett litet trappsteg, ett litet rum att ta sig ut och in i det finns verkligen så många enkla, billiga men ändå ytterst meningsfulla små installationer som är tänkbara på uteplatsen till glädje för dessa barn! Tre minuters promenad från förskolan ligger ett av landets största butikscentra med ett flödande utbud av varor och stimulansnaturligtvis också till viss glädje för dessa barn men oprioriterat då de står längst ner på rangskalan av konsumenter. Resursgapet mellan satsningarna på centrummiljön och dessa barns oerhört slätstrukna rastgård utan ett uns av omtanke är något som sticker i ögonen. Lekområdet intill huset är plant och innehållslöst. Den lilla skogen som också hör till gården är en stor tillgång. En illa faren men omtyckt lekskulptur. Naturen bjuder ymnigt på lekmaterial . Intervju med föreståndaren för Enigma Korttidshem Lyckan i Lyckan har varit vanligt dagis. Detta är nu ett korttidshem för barn med autism och utvecklingsstörning. De står på en treårings utvecklingsnivå. Tolv barn i åldern 11 är inskrivna men alla är inte där . Lyckans uppgift är att avlasta föräldrarna genom att erbjuda barnen helgvistelse och övernattningar. Enigma är ett föräldrainitiativ, som växer med nya verksamheter, finns sju olika anläggningar. Personalen är välutbildad och verksamheten har ett gott anseende. Lokaler hyrs av kommunen. Man arbetar med bildkommunikation, flertalet barn har inget tal. domarna) befinner sig i sin egen värld och har föga glädje av varandra. ägnar de sig åt repetitiva aktiviteter som t ex att riva sönder blad och papper i små bitar. De är inte lätta att sti- mulera, motivera och utemiljön skulle med måttliga förändringar kunna vara till stor pedagogisk hjälp. Uttvecklingshinder förenat med autism ger inte den fumlighet som man ser hos motsvarande icke autistiska barn. De har i stället en viss motorisk färdighet, klarar t.ex. av skridskoåkning och slalom. Det ger speciella förutsättningar för deras utelek som är barnslig men ändå kräver miljöer och redskap med vuxenmått och kvalificerade motoriska utmaningar. Dock brister det i omdömet och de kan ta sig för saker plötsligt som slutar illa. Personalen måste kunna finnas med, överallt och alltid. Anläggningen gränsar till skogen där tätorten tar slut och man har mycket stor glädje av denna naturnärhet. Utemiljön på tomten som en gång utformades för vanliga förskolebarn är dock helt mal- placerad. Klätterställning och lekhus har alldeles för små mått sam- tidigt som de är för höga. Man har dock fått nya kraftiga bildäcksgungor som passar. Men den stora bristen är avsaknad av ett staket som dessa långbenta barn inte kan klättra över. Ett sådant skulle göra det möjligt att låta barnen vara ute på egen hand med uppsikt inifrån. Vad önskar sig personalen förutom staketet? En självinstrueran- de hinderbana utan höga partier där man kryper i tunnel, sträcker sig, balanserar vore bra. En av de anställda hade planer på att för- söka att tillverka en hinderbana med inspiration från en skol- gymnastiksal som man får använda . Annars brukar man åka till två lekplatser som barnen gillar, en äldre i och en i Hägernäs . Bägge kräver biltransport. Om mötet med andra barn på lekplatsen går bra? Ja, de andra barnen är raka, de frågar vad som är fel. Och säger ibland generösthan får gå före. Men föräldrarna tar gärna tag i sina barn med kommentaren nu är det nog dags att vi går hem. En olämplig lekutrustning för barn med vuxna mått men barnslig leklust. Det är för smått. Ett brev från en elev på en designhögskola Jag går mitt tredje år här. Just nu har vi ett projekt som har . Jag har valt att arbeta med tillgänglighet för rörelsehindrade. Området jag valt är platser ovan mark. Jag har själv varit rullstolsburen sedan jag var så detta ämne enga- gerar mig mycket. Något man tydligt och ständigt känner som rullstolsburen är nämligen att vara på Marken, att titta på den, se efter om det finns gropar, stenar, trottoarkanter så man inte kör på något och trillar ur stolen. Därför skulle det vara en sådan frihet och lustfylld känsla att befinna sig ovan mark! Att klättra i träd är något som jag känner att jag blivit snuvad på. Så därför arbetar jag nu med en form av gunga som går att hissa upp i träd. En lekplats/skolgård för barnen i Jorielskolan Årskurs 3 4, ett möte med utvecklings- och rörelsehindrade barn Jorielskolan ligger i kulturhistorisk vacker parkmiljö i Långbro- området, . Där finns närmare 40 barn. De är låsta till sin i och för sig välordnade men opersonliga miljö och ser ut över trädtopparna. En del går både i skola och på fritids, 8.00 17.30. Jag deltog i ett klassråd hos årskurs 3 4 på Jorielskolan där det går fem pojkar i åldern 9 . De jobbade med planeringen av sin skol- gård som är utlovad av fastighetsägaren. Barnen hade bläddrat i lekredskapskataloger och med sin lärare och assistenter besökt olika lekplatser runtomkring och resonerat om vad de ville ha på sin skolgård. De hade en bestämd och enig uppfattning. Den kon- duktiva pedagogik, som skolan bedriver, betonar uteleken som ett medel att träna problemlösning, egna initiativ och funktions- utveckling. Skolan skulle därför vara betjänt av en närliggande lekplats. Den närmaste omgivningen är parkliknande men inte till- gänglig . Naturen behöver hjälpas lite på traven. Mina kontakter med barnen gav mig en tankeställare. Jag tror att lekplatsen har sitt stora värde som mötesplats, för alla barn. För barn med funktionshinder har den dessutom ett symbolvärde. Den skall infria drömmen om frihet och oberoende. Där får man företa sig vad man vill och möta andra, vilket är viktigt i en inrutad och enahanda tillvaro med få sociala kontakter. Pojkar i denna ålder och situation har ett stort uppdämt rörelse- behov, de vill inte ha för barnsliga grejor. Det ska vara högt och gå fort, de vill lämna rullstolen eller rollatorn, klättra och kravla. De vill nog mer än de egentligen kan men det är viktigt med ut- maningarna! Jag hade med några pappmodeller, bl.a. en båt. Deras glädje och engagemang var rörande och det överraskade hur snabbt de förstod funktionen! Båten ville alla ha. Det fanns en skiss på en anvisad avlång plats intill det höga huset, isolerat från andra barn. Markägaren föreslog en gung- ställning med en enda gunga och en rullstolsväg dit. Platsen är inte särskilt lämplig, saknar träd och är platt, antingen helt skuggad eller solig (barnen är ljuskänsliga). Men det finns fina ekbackar nära. Kanske kunde man lägga till något där t.ex. en rutschbana i slutt- ning och rullstolsslinga, även till glädje för andra barn? Jag skickade barnens önskelista till markägaren: En rullstolsbana som gärna slingrar sig i det kuperade skogs- brynet bakom skolhuset. En sandlåda som man kan komma in i med stolen, lek-gräv- skopa. En giraffgunga, dvs. en sned stång som bär en pendel med traktordäck. Ett lågt nät att klänga o klättra i, rutschbana i sluttning. En båt som man kan rulla in i med stolen och klättra upp på däck, stå och styra. Kanske en liten karusell m bänkar där man sitter i periferin och håller i sig. Både personal och barn tyckte man skulle förlägga en del av leken till skogen bakom huset då kan nivåskillnader utnyttjas för an- ordningarna. De ansvarigas svar på barnens önskelista var inte positivt. Barnens förväntningar förbyttes i besvikelse.