sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Ändringar har gjorts i 26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § samt 28 kap. 5, 10 och 13 §§ RB. En kriminalutredare skall i den brottsutredande verksamheten kunna utföra samma arbete som en polisutbildad brottsutredare. Det fordras att kriminalutredare ges motsvarande befogenheter som en polisman att besluta om tvångsåtgärder i brottsutredande syfte. Ändringarna i de nu nämnda bestämmelser- na i innebär att en kriminalutredare ges motsva- rande befogenhet som en polisman att ta lös egendom i förvar, be- sluta om beslag och åtgärder enligt 27 kap. 15 § RB, husrannsakan, åtgärder enligt 28 kap. 10 § RB samt om kroppsvisitation och kroppsbesiktning. 11.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Förundersökning mot den som inte har fyllt skall, om det inte möter hinder, ledas av en åklagare, polisman eller kriminalutredare som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lag- överträdare, är särskilt lämpad för uppgiften. Har den unge tidigare varit föremål för förundersökning eller ut- redning enligt 31 §, skall om möjligt samma åklagare, polismän och kriminalutredare anlitas för den nya förundersökningen. Bestämmelserna om förundersökning i 23 kap. 3 §, 4 §, 6-12 §§, 13 § första stycket och andra stycket andra och tredje meningarna, 14 §, 17 §, 18 § andra stycket, 19 §, 21 § och 24 § skall i till- lämpliga delar gälla beträffande sådan utredning som avses i 31 §. En utredning som avses i 31 § skall bedrivas med särskild skynd- samhet. Utredningen skall, om det inte möter hinder, ledas av en åklagare, polisman eller kriminalutredare som, med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare, är särskilt lämpad för uppgiften. Har den unge tidigare varit föremål för utredning enligt 31 §, skall om möjligt samma åklagare, polismän och kriminalutredare anlitas för den nya utredningen. De föreslagna ändringarna i 2 och 32 §§ lagen med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare är en följd av att det inte längre skall vara något hinder mot att även andra än polismän – i det här fallet kriminalutredare - leder förundersökning eller sådan utred- ning som avses i 32 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare för polismyndighetens räkning (se även avsnitt 11.9 nedan). 11.3Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) Varje län utgör ett polisdistrikt. I varje polisdistrikt finns en polis- myndighet som ansvarar för polisverksamheten inom distriktet. Reger- ingen eller den myndighet som regeringen utser bestämmer i vad mån en polismyndighet skall bedriva verksamhet utanför sitt distrikt. Polismännen och kriminalutredarna är tjänstemän hos polismyn- digheterna, i den mån inte annat föreskrivs av regeringen. Regeringen bestämmer vad som avses med polisman och kriminalutredare. De externt rekryterade brottsutredarna benämns kriminalutredare. I paragrafens andra stycke har tagits in ett bemyndigande för RPS att bestämma vad som skall avses med kriminalutredare. Det be- handlas i avsnitten 7.7.4 och 7.7.14 (se även avsnitt 11.9 nedan). Som framgår är kriminalutredarna anställda inom polisväsendet. Det innebär att de som anställs som kriminalutredare kan komma att arbeta även vid EBM. De brottsutredare som är anställda inom andra myndigheter än polisen, bl.a. vid skattemyndigheterna, kan således inte anställas som kriminalutredare. En polisman eller en kriminalutredare som har att verkställa en tjäns- teuppgift skall under iakttagande av vad som föreskrivs i lag eller an- nan författning ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- och rättigheter som avses i 2 kap. regeringsformen får ej grundas enbart på bestämmelserna i första stycket. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.11. I paragrafen regleras behovs- och proportionalitetsprinciperna. Bestämmelsen omfattar alla former av ingripanden som en polis- man gör. Den anses dock ha sin största betydelse vid ingripanden mot enskilda personer. Den föreslagna ändringen innebär att be- stämmelsen utsträcks till att gälla även då en kriminalutredare verk- ställer en tjänsteuppgift. När en polisman eller en kriminalutredare får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal, skall han lämna rapport om det till sin förman så snart det kan ske. En polisman eller en kriminalutredare får lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda annan påföljd än böter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.12. I paragrafen görs ett tillägg som innebär att en kriminalutredare – på motsvarande sätt som gäller för en polisman – åläggs en rap- porteringsskyldighet samt ges behörighet att meddela rapportefter- gift. Vad som i 15 § första stycket lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. föreskrivs i fråga om rätten att belägga nå- gon med fängsel skall gälla även då en polisman eller en kriminalutre- dare omhändertar eller på annat sätt inskränker någons rörelsefrihet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.10. Handfängsel och andra fängsel är exempel på hjälpmedel som bl.a. polisen kan använda sig av för att med våld genomföra en tjänsteåtgärd. Fängselbeläggning kommer, under de förutsättningar som anges i behandlingslagen, att vara ett tillåtet hjälpmedel vid våldsanvänd- ning för en kriminalutredare i samband med att han griper en per- son (15 och 23 §§ behandlingslagen). När det gäller beslut om frihetsberövanden har en kriminalutre- dare getts behörighet att ålägga en person att följa med till förhör samt att besluta om medtagande respektive hämtning till förhör (se avsnitten 11.1 och 11.5). Att en kriminalutredare i samband med dessa åtgärder kommer att ha rätt till våldsanvändning följer av bestämmelsen i 29 § första stycket andra meningen Pl (som innehåller en hänvisning till 10 § första stycket 2 Pl). Bestämmelsen i 29 § första stycket andra meningen Pl återfinns numera oförändrad i 29 § första stycket tredje meningen Pl. Bestämmelsen i 29 § första stycket andra me- ningen Pl (se nedan) får en ny lydelse enligt vilken en kriminalut- redare under vissa förutsättningar skall ha befogenhet att använda våld i samtliga de situationer som regleras i 10 § första stycket 1-6 Pl. Bestämmelserna om fängsel i behandlingslagen (jfr 23 och 25 §§ behandlingslagen) omfattar dock inte situationerna när någon har medföljt, medtagits eller hämtats till förhör, så länge den frihetsbe- rövade inte tagits i förvar i polisarrest. En kriminalutredare skall, även när han beslutar om att ålägga en person att medfölja till förhör samt om medtagande respektive hämtning till förhör, i samtliga de situationer där rätt till våldsan- vändning föreligger, även ha rätt att använda fängsel som utrust- ning vid denna våldsanvändning. Bestämmelsen i 10 a § Pl föreslås därför även omfatta en kriminalutredares möjlighet att belägga den som hämtas respektive medföljt eller medtas till förhör med fängsel trots att denne inte tagits i förvar i polisarrest. Vad som föreskrivs i 10 § första stycket 1, 2 och 4 gäller även sådan vaktpost eller annan som vid försvarsmakten tjänstgör för bevakning eller för att upprätthålla ordning och föreskrifterna i 10 § första stycket 1-4 även tjänsteman vid som enligt särskilda be- stämmelser medverkar vid polisiär övervakning. Föreskrifterna i 10 § första stycket 1-6 gäller också kriminalutredare. Bestämmelsen i 10 § första stycket 2 gäller dessutom den som annars med laga stöd skall verkställa ett frihetsberövande och bestämmelsen i samma paragraf första stycket 4 den som i myndighetsutövning har befogenhet att verk- ställa någon sådan åtgärd som där anges. Vid ingripande med stöd av 10 § första stycket 4 tillämpas också andra stycket samma paragraf. När den som avses i första stycket med laga stöd berövar någon fri- heten eller avlägsnar någon, tillämpas också 19 § första stycket 1. Be- stämmelsen i 19 § första stycket 2 gäller också en kriminalutredare som med laga stöd berövar någon friheten. Bestämmelserna i 10 a och 13 § gäller också en ordningsvakt, om inte annat framgår av hans förordnande. Har en ordningsvakt om- händertagit någon, gäller dock att den omhändertagne skyndsamt skall överlämnas till närmaste polisman. I fråga om befogenhet för en tjäns- teman vid att tillämpa 13 § finns särskilda bestäm- melser. Bestämmelsen behandlas i avsnitten 7.7.6 och 7.7.9. Paragrafens första stycke får en ny andra mening. Vissa av de ar- betsuppgifter som har lagts på kriminalutredarna kan komma att innebära att de hamnar i situationer där viss våldsanvändning är nödvändig för att kunna genomföra en tjänsteåtgärd. En kriminal- utredares befogenhet att då använda våld regleras nu i bestämmel- sens första stycke andra mening. På motsvarande sätt som gäller för polismän finns dock en viss överlappning i systemet eftersom även vissa bestämmelser i 24 kap. BrB kan vara tillämpliga vid Den nya andra meningen innebär att en kriminal- utredare ges befogenhet att bruka våld i de situationer som avses i 10 § första stycket 1-6 Pl. Tillägget i paragrafens andra stycke innebär att en kriminalutre- dare som med laga stöd berövar någon friheten ges befogenhet att genomföra kroppsvisitation i identifieringssyfte. En kriminalutre- dare som griper en misstänkt skall således kunna genomföra en kroppsvisitation för att fastställa den gripnes identitet. 11.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:260) om offentlig anställning Utöver de krav på svenskt medborgarskap som följer av regeringsfor- men eller någon annan lag gäller också att bara svenska medborgare får ha en anställning som åklagare, polis eller kriminalutredare eller ha en militär anställning. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.13 där behörighetskrav i sam- band med anställningen redovisas. Tillägget i paragrafen innebär att det uppställs ett krav på svenskt medborgarskap beträffande kriminalutredare. 11.5Förslaget till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Uppkommer under förundersökning fråga om hämtning till förhör och skall förhöret ej hållas av undersökningsledaren, åligger det förhörsle- daren att skyndsamt underställa frågan undersökningsledarens pröv- ning, såvida ej förhörsledaren äger gripa den som skall höras eller jäm- likt 23 kap. 8 § medtaga honom till förhöret eller ock fara är i dröjsmål, för vilka fall förhörsledaren om denne är polisman eller kriminalutredare själv äger förordna om hämtningen. Hämtning till förhör av den som skall höras som vittne eller eljest utan att vara misstänkt för brott bör äga rum allenast när skäl av sär- skild vikt föreligga för sådan åtgärd, såsom att förhöret icke eller en- dast med avsevärd svårighet kan hållas på den plats, där den som skall höras befinner sig, eller att vittne behöver inställas på viss plats för konfrontation eller på brottsplats för prövning av vittnets iakttagelse- förmåga eller till rekonstruktionsförsök eller ock att med hänsyn till brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt särskild skyndsam- het är av nöden. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.6. En kriminalutredare skall i det brottsutredande arbetet kunna ut- föra samma arbete som en polisutbildad brottsutredare. Det fordrar att kriminalutredare ges motsvarande befogenheter som en polis- man att besluta om tvångsåtgärder i brottsutredande syfte. Förslaget innebär att det nu uttryckligen framgår av förordnings- texten att ett beslut om hämtning till förhör i brådskande fall skall fattas av en förhörsledare som är lägst polisman. Den ändringen är en kodifiering av gällande rätt. Ändringen i paragrafen innebär dessutom att en kriminalutredare ges motsvarande befogenhet som en polisman att besluta om hämtning till förhör i brådskande fall (se även avsnitt 11.1 ovan om övriga tvångsåtgärder). 11.6Förslaget till förordning om ändring i kungörelsen (1969:84) om användande av skjutvapen i polistjänsten Föreligger rätt till nödvärn enligt 24 kap. 1 § , får en po- lisman eller en kriminalutredare använda skjutvapen för att avvärja svårare våld mot polismannen, kriminalutredaren eller annan eller hot som innebär trängande fara för sådant våld. Föreligger ett fall som avses i 24 kap. 2 § eller i 10 § för- sta stycket 2 polislagen (1984:387) och är ett ingripande nödvändigt, får polismannen använda skjutvapen för att 1. gripa den som på sannolika skäl är misstänkt för mord, dråp, grov misshandel eller människorov, våldtäkt, grov våldtäkt, rån eller grovt rån, mordbrand, grov mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, sa- botage, grovt sabotage, kapning, sjö- eller luftfartssabotage, flygplatssa- botage eller spridande av gift eller smitta, uppror eller väpnat hot mot laglig ordning, högförräderi, krigsanstiftan, spioneri, grovt spioneri eller landsförräderi, grovt narkotikabrott eller försök eller straffbar förberedelse till brott som har nämnts; 2.hindra någon från att rymma eller för att gripa någon som har rymt, om han är häktad, anhållen eller gripen för brott som anges un- der 1 eller om han är dömd för ett sådant brott till fängelse och intagen 3.omhänderta en person, som på grund av allvarlig psykisk stör- ning eller innehav av vapen som kan befaras bli missbrukat eller av annan anledning uppenbarligen är farlig för annans liv eller hälsa. Första stycket 1 och 2 gäller även en kriminalutredare. I andra fall som avses i 24 kap. 2 § eller 10 § polislagen (1984:387) än sådana som nämns i 2 § får polischefen medge en po- lisman eller en kriminalutredare att använda skjutvapen för genomfö- rande av en viss tjänsteåtgärd, om det är oundgängligen nödvändigt med hänsyn till åtgärdens vikt. Polischefen bestämmer vem som får lämna ett sådant medgivande, när polischefen själv inte är tillgänglig. Bestämmelserna i 1-3 §§ kungörelsen om användande av skjutvapen i polistjänsten behandlas i avsnitt 7.7.10. Skjutvapen är ett hjälpmedel som en polisman kan använda sig av för att med våld genomföra en tjänsteåtgärd. Möjligheten att an- vända skjutvapen som hjälpmedel vid våldsanvändning utsträcks enligt förslaget till att - i vissa situationer - omfatta även kriminal- utredare. Detta skall - på motsvarande sätt som gäller beträffande polismän – vara förenat med krav på erforderlig utbildning för kri- minalutredaren. Ett bemyndigande för RPS att besluta om sådan utbildning finns i bl.a. kungörelsen om användande av skjutvapen i polistjänsten samt i polisutbildningsförordningen. En polisman eller en kriminalutredare som uppträder i grupp eller avdelning under direkt ledning av ett polisbefäl eller en kriminalutre- dare i arbetsledande ställning får använda skjutvapen endast på order av den som har befälet, om inte gruppen, avdelningen eller någon an- nan utsätts för ett sådant angrepp eller hot om angrepp att vapen oundgängligen måste användas . Innan en polisman eller en kriminalutredare använder skjutvapen, skall han eller hon särskilt beakta risken för att utomstående skadas. Skottlossning inom område, där många människor bor eller vistas, skall i det längsta undvikas. Innan skott avlossas, skall polismannen eller kriminalutredaren ge tydlig varning genom tillrop, om sådan varning ej är otjänlig. Om skjutvapen måste användas, skall polismannen eller kriminalutreda- ren, när omständigheterna ej tvingar till annat, först avlossa varnings- skott. Vid skottlossning mot person skall eftersträvas att endast för tillfället oskadliggöra honom. När en polisman eller en kriminalutredare använt skjutvapen, skall han eller hon lämna en rapport om händelsen till myndighetens chef. Förslaget innebär att bestämmelserna i 6-8 §§ kungörelsen om an- vändande av skjutvapen i polistjänsten har gjorts tillämpliga även på kriminalutredare. Ändringarna är en följd av att kriminalutredare getts behörighet att använda skjutvapen som hjälpmedel vid vålds- användning (se avsnitt 7.7.10). 11.7Förslaget till förordning om ändring i förordningen (1996:31) om statliga myndigheters skjutvapen m.m. I samband med att myndigheten tilldelar någon som inte utgör total- försvarspliktig personal ett skjutvapen skall myndigheten utfärda bevis om mottagarens behörighet att ha skjutvapen i tjänsten (behörighets- bevis). Behörighetsbevis behöver inte utfärdas för en polisman, en krimi- nalutredare eller en yrkesofficer. Behörighetsbevis behöver inte heller utfärdas för en reservofficer när denne fullgör tjänstgöring vid För- svarsmakten. Andra stycket har gjorts tillämplig även på kriminalutredare. Änd- ringen är en följd av att kriminalutredare getts behörighet att an- vända skjutvapen som hjälpmedel vid våldsanvändning (se avsnitt 7.7.10). 11.8Förslaget till förordning om ändring i åklagarförordningen (1996:205) I varje åklagarregion finns det antal åklagarkammare som Riksåklaga- ren bestämmer. Riksåklagaren bestämmer också om åklagarkamrarnas lokalisering. Innan ett beslut om lokalisering fattas, skall samråd ske med , och samt med berörda tingsrätter, polismyndigheter och kriminalvårds- myndigheter. RÅ:s skyldighet att samråda med myndig- heter innan beslut om lokalisering av åklagarkammare fattas. Upp- räkningen i bestämmelsen av sådana samrådsmyndigheter har kom- pletterats med KVS samt berörda tingsrätter, polismyndigheter och kriminalvårdsmyndigheter. Frågan behandlas i avsnitt 9.6. 11.9Förslaget till förordning om ändring i polisförordningen (1998:1558) 1 kap. 4 a § Vid tillämpning av lag eller annan författning avses med kriminalut- redare en sådan anställd vid polismyndighet eller som har godkänts av efter genomgången särskild utbildning för kriminalutredare. fastställer innehållet i den utbildning som avses i första stycket. Paragrafen är ny. I första stycket anges vad som avses med en krimi- nalutredare. Benämningen kriminalutredare kommenteras i avsnitt 7.7.4. Andra stycket innehåller ett bemyndigande för RPS att fastställa innehållet i den särskilda utbildningen för kriminalutredare. Detta behandlas i avsnitt 7.7.14. 3 kap. 6 a § När polismyndigheten bestämmer om fördelning av ärenden enligt 6 § skall den se till att ärendena fördelas mellan de anställda efter deras kvalifikationer. Vid fördelningen skall myndigheten beakta vad som krävs för att upprätthålla kvalitet och säkerhet i handläggningen och se till att effektivitet och snabbhet i verksamheten främjas. Myndigheten skall också beakta i vilken utsträckning handläggningen kräver sär- skild kompetens, utbildning eller erfarenhet. skall myndig- heten se till att ärendena inte handläggs av personal som är mer kvali- ficerad än vad ärendet kräver. får inte överlämna åt någon annan än en polisman eller en kriminalutredare att avgöra eller leda handläggningen av ärenden som enligt skall skö- tas av en polismyndighet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.5. I paragrafen behandlas anställdas inom polisen uppgifter. Inom polisen får det inte överlämnas åt någon annan än en polisman att leda en förundersökning. En ändring har gjorts i sista meningen som innebär att – vid sidan av polismän - även kriminalutredare skall kunna ges behörighet att leda förundersökning för polismyn- dighetens räkning. 3 kap. 14 a § Innan polismyndigheten fattar beslut om större förändringar beträf- fande lokalisering av verksamheten, skall polismyndigheten samråda med , och samt med berörda tingsrätter, åklagarmyndigheter och kriminalvårdsmyn- digheter. Paragrafen är ny och reglerar polismyndighetens skyldighet att samråda med myndigheter inför beslut om större förändringar be- träffande lokalisering av verksamheten. Frågan behandlas i avsnitt 9.6. Uttrycket större förändringar ansluter till det uttryckssätt som används i motsvarande bestämmelse för kriminalvården rörande häktesorganisationen (9 c § andra stycket förordningen med in- struktion för ). Genom begreppet utesluts så- dana förändringar som med största sannolikhet får ingen eller bara marginell betydelse för övriga myndigheters verksamhet. Det sist- nämnda kan t.ex. röra nedläggning av en närpolisstation på en ort på vilken eller i vars närhet det inte finns någon personal statione- rad från åklagar- och domstolsväsendena samt kriminalvården, om det inte av särskilda skäl finns anledning att anta att något intresse av väsentlig betydelse för dessa myndigheter berörs. 4 kap. 2 § Skadas någon till följd av ingripande av en polisman eller av en kri- minalutredare och är skadan inte obetydlig, skall den polismannen eller kriminalutredaren genast se till att den skadade får den vård som behövs och anmäla det inträffade till sin förman. 4 kap. 9 § Polismän eller kriminalutredare får fortsätta ett uppdrag utanför po- lisdistriktet för att fullfölja en spaning, för att gripa någon som har be- gått brott eller är efterlyst för brott eller när det av någon annan an- ledning behövs. Om det behövs från allmän synpunkt, får polismän också i övrigt ingripa utanför polisdistriktet för att trygga allmän ord- ning och säkerhet eller för att tillförsäkra allmänheten skydd och hjälp, vare sig polismännen är lediga eller inte. Polismännen eller kriminalutredarna skall underrätta po- lismyndigheten i det polisdistrikt där de gjorde ingripandet, om det inte är obehövligt. Bestämmelserna i 4 kap. 2 och 9 §§ Pf behandlas i avsnitt 7.7.12. Ändringar har gjorts i paragraferna som en följd av att även and- ra än polismän – i detta fall kriminalutredare – kommer att utföra uppgifter inom polisens brottsutredande verksamhet. 5 kap. 3 § Förhör får inte hållas av en polisman eller en kriminalutredare som tjänstgör vid samma polismyndighet som den som skall höras vid and- ra förundersökningar enligt 1 § än sådana som får inledas av polis- myndighet. Om inte undersökningsledaren av särskilda skäl bestämmer något annat, skall den polisman som håller förhöret vara lägst kommissarie och ha högre tjänsteställning än den som hörs. Om förhöret hålls av en kriminalutredare gäller, under samma förutsättning, att denne skall vara i arbetsledande ställning. Första stycket gäller inte när det vid polismyndigheten finns en sär- skild enhet för handläggning av anmälningar mot polismän och andra anställda inom polisen. Andra stycket gäller inte när en polisman eller en kriminalutredare vid en sådan enhet utses att hålla förhör med en anställd vid en annan polismyndighet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 7.7.8. Ändringarna i paragrafen är föranledda av att även kriminalutredare skall kunna ha motsvarande arbetsuppgifter som en polisman i polisens brottsutredande verk- samhet. Det innebär bl.a. att även en kriminalutredare skall kunna hålla sådana förhör med anställda inom polisen som avses i be- stämmelsen. Åtgärder för att förbättra polisens utredningsverksamhet är av stor vikt såväl för ett väl fungerande polisväsende som för allmänhetens tilltro till polisens verksamhet. De förslag som lämnas i detta be- tänkande avseende utbildning av kriminalpoliser och kriminalutre- dare bör kunna utgöra viktiga delar i arbetet med att skapa en ef- fektivare och kvalitetsmässigt bättre utredningsverksamhet. Det är därför enligt min mening angeläget att förslagen genomförs. Av avsnitt 10 framgår att BRU, när det gäller utbildningen av kriminalpoliser och kriminalutredare, anser att detta bör finansieras centralt av genom att styrelsen tar undan så mycket av tillgängliga medel som krävs för att säkerställa finansie- ringen. Det innebär å ena sidan att utbildningen ges en mycket hög prioritet, men medför å andra sidan att utbildningen, om inte polis- väsendet tillförs ytterligare resurser, sker på bekostnad av någon annan verksamhet. Polismyndigheterna arbetar bl.a. efter må- let att öka antalet polismän i landet till 17 000 poliser vid utgången av . Målet har en hög prioritet. är ekonomin hårt ansträngd, bl.a. till följd av de s.k. SPÅ-premierna (sionsåtagande) som tämligen oförutsett har påverkat ekonomin negativt.