sou · GRB356d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Övertäckning innebär att man i urvalet får med objekt som inte tillhör undersökningspopulationen. Över- täckningen i undersökningen var och omfattar personer som varit tjänstlediga eller föräldralediga . Undertäckningen i undersökningen, består av personer som ingår i populationen, men som saknas i ramen, t.ex. personer som anställts vid efter att uttaget ur personaldatabasen gjordes. Under- täckningens storlek antas vara försumbar. Bortfallet kan vara en störande felkälla i undersökningen. I under- sökningen har antagits att de svarande och de icke-svarande förde- lar sig på samma sätt, men det går inte att bortse från att skillna- derna kan vara stora mellan de två olika grupperna då det gäller de undersökta variablerna. Med mätfel avses fel som kan ha uppstått genom att frågor och svar missuppfattats av den svarande. Mätfelens omfattning är okänd, men förmodas vara liten. Fel som uppstår i samband med bearbetning av data kallas bearbet- ningsfel. De inkomna svaren har registrerats genom scanning. Omfattningen och effekterna av bearbetningsfelen är inte kända men antas vara små. Den slumpmässiga osäkerheten som beror på urvalsfel och slump- mässiga mätfel kan uttryckas i form av ett konfidensintervall, som beräknas med hjälp av skattningens medelfel. Ett 95-procentigt konfidensintervall bildas genom: skattning ± 1,96*(medelfelet för skattningen) Talet 1,96 motsvarar konfidensgraden . Med ett 95-pro- centigt konfidensintervall menas att det sanna värdet i 95 fall av 100 ligger inom dess gränser, om andra fel än slumpfel är försumbara. Det är praxis att tillämpa 95-procentiga konfidensintervall när man uttalar sig om statistiskt säkerställda skillnader. Nedan följer ett exempel på hur osäkerheten i resultaten kan beskrivas uttryckt som 95-procentiga konfidensintervall. Exemplet är hämtat från fråga 15 i undersökningen Tror du att du skulle klara ett arbete utanför ? Andel anställda som tror att de skulle klara ett arbete utanför . ± , det vill säga det sanna värdet ligger ± , det vill säga det sanna värdet ligger ± , det vill säga det sanna värdet ligger Ur tabellen kan man avläsa att mellan personer som varit anställda mindre än och de som varit anställda mellan finns inga signifikanta skillnader när det gäller andelen svarande som tror att de skulle klara ett arbete utanför . genom att intervallskattningarna överlappar varandra, det vill säga skillnaden kan lika gärna bero på slumpen. Inte heller mellan de två grupperna med längst anställningstid finns någon statistiskt säkerställd skillnad. Däremot finns signifikanta skillnader mellan dem som varit anställda än och dem som varit anställda . Det är därmed statistiskt säkerställt att en större andel gruppen med kortast anställningstid än bland dem med längst anställningstid tror att de skulle klara ett arbete utanför . Resultaten från undersökningen redovisas i två olika tabeller efter kön och anställningstid. Resultaten omfattar andelsskattningar samt 95-procentiga konfidensintervall. Hänsyn har tagit till urvals- personernas olika sannolikhet att ingå i urvalet, och resultaten är uppräknade till populationstotaler med hjälp av viktning. Då det i en tabellcell är få svarande redovisas inte detta resultat, utan har ersatts med ... Orsaken till detta är att resultatets tillför- litlighet blir liten, samt att risken för röjande av ett enskilt svar ökar. Studie av i vilken utsträckning finns där behoven finns samt tar regionalpolitisk hänsyn vid omstruktureringar Syftet med studien är att belysa i vilken utsträckning finns där behoven finns samt i vilken utsträckning vid omstruktureringar tar regionalpolitisk hänsyn och undviker att lägga ned på orter med svag arbetsmarknad. 1.2RAMS, lokala arbetsmarknader och förvärvsregioner I studien har utredningen använt sig av SCB:s registerbaserade sta- tistik (RAMS) för åren 1985, 1990, 1995 och 2000. RAMS består av fyra olika register: sysselsättningsregistret (SREG), aktivitets- registret (AREG), Registret över arbetsställen i RAMS () och Registret över företag i (ORGRA). Statistiken håller i vissa avseenden en hög kvalitet, men vissa variabler kopplade till den förvärvsarbetandes arbetsställe som t.ex. näringsgren och kommun innehåller viss osäkerhet. I RAMS återfinns antalet anställda fördelat på bl.a. arbetsställets belägenhet (kommun). Beskrivningar av lokala förhållanden på arbetsmarknaden utgår oftast från kommuner och län, trots att arbetsmarknaderna sällan följer administrativa gränser eller indel- ningar. SCB har i samarbete med dåvarande Expertgruppen för forskning om regional utveckling (ERU) tagit fram enhetliga krite- rier för att beskriva funktionella lokala arbetsmarknader (LA). Grunden för indelningen i lokala arbetsmarknader är arbetspend- ling över kommungräns. Den senaste officiella avgränsningen av lokala arbetsmarknader är . 1998 fanns 100 lokala arbets- marknader av olika storlek. De lokala arbetsmarknaderna kan i sin tur grupperas i tio, ej geo- grafiskt sammanhängande, förvärvsregioner (F-regioner). Varje F- region betraktas som homogen med avseende på bl.a. utbildnings- struktur och arbetsmarknad hos de ingående LA. Varje LA i en sådan F-region kännetecknas av likartade karakteristika och pro- blem oberoende av geografiskt läge i landet. Förvärvsregioner och lokala arbetsmarknader enligt SCB:s indelning 1998. LA dominerade av regional centra Små till medelstora LA med flersidig LA präglade av storskalig industri LA präglade av småskalig industri En brist i detta sammanhang är att statistikuppgiften avser samtliga anställda vid . RAMS gör ingen skillnad på direkt- anställd personal och personal med arbetshandikapp som anvisats via Arbetsförmedlingen. Detta förhållande behöver emellertid inte innebära några större tolkningsbegränsningar eller systematiska fel, eftersom antalet direktanställda finns någorlunda jämnt fördelat mellan olika arbetsplatser och att minskningen av antalet direkt- anställda i stort sett skett proportionellt. Det har funnits vissa brister i Samhall AB:s inrapportering av anställda per arbetsställe till SCB för enskilda kommuner och år, vilket lett till vissa kvalitetsproblem. Utredningen har i de fall detta förekommit låtit göra rimlighetskontroller mellan det föregående året och efterföljande året och imputerat det genomsnittliga värdet mellan dessa år. 2 Där behoven finns I proposition 1991/92:91 lades principerna för fördelningen av arbetstillfällen fast. Det är behovet av arbete åt arbetshandikappade sökande som inte kan få arbete på den reguljära arbetsmarknaden som skall styra fördelningen av arbetstillfällen. bör hän- syn tas till vilka andra arbetsmarknadspolitiska resurser för arbets- handikappade som finns i respektive region. Denna formulering är dock svår att omsätta i en operativ definition. Alla personer med arbetshandikapp som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen är inte i behov av , eller ens i behov av andra särskilda insatser för personer med arbetshandikapp eller konjunkturberoende program. Någon kod behov av finns inte i Arbetsförmedlingens register. Det ligger istället i arbetsförmedlarens profession att utifrån regelverket avgöra behovet av skyddat arbete hos utifrån en samlad bedömning av individens behov och förutsätt- ningar och förhållandena på arbetsmarknaden. Av detta skäl är det svårt att få fram en enkel och entydig behovsindikator att värdera den faktiska fördelningen av arbetstillfällen emot. Utredningen har inledningsvis valt att använda två stora aggregat som jämförelsematerial för fördelningen av arbetstillfällen: antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 i befolkningen 16–och antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 förvärvsarbetande 16–. I ett arbetsmarknadspolitiskt samman- hang är en avgörande fråga om en person är arbetshandikappad, dvs. har en funktionsnedsättning som också innebär att arbetsför- mågan är nedsatt. I vad mån arbetsförmågan är nedsatt kan dock inte enbart definieras med utgångspunkt från funktionshindret, utan avser egentligen förmågan att utföra specifika arbetsuppgifter. Arbetshandikappbegreppet är således relativt. Som en konsekvens av detta kan i glesbygd (där utbudet av olika arbeten ofta är begrän- sat) ett funktionshinder som i många jobb inte skulle innebära ett arbetshandikapp bli ett sådant, eftersom lämpliga jobb saknas. Arbetshandikappbegreppet är emellertid inte så relativt att det är betydelselöst. En prövning har i varje fall föregått åsättandet av en s.k. handikappkod. Även om det finns brister i arbetshandikapp- begreppet är det rimligt att relatera fördelningen av arbetstillfällen till de personer med arbetshandikapp som är inskrivna vid . Behoven får approximeras med indikatorer som relaterar till antalet personer med arbetshandikapp inskrivna (samtliga arbetssökande) vid Arbetsförmedlingen, antalet personer med arbetshandikapp i den s.k. obalansen (arbetslösa och i kon- junkturberoende program) och i förhållande till andra särskilda program för arbetshandikappade (lönebidrag och offentligt skyddat arbete, OSA). Data på kommunnivå finns först (approximeras till att motsvara ). Data om lönebidrag och offentligt skyddat arbete, OSA finns först på kom- munnivå. Kommundata aggregeras i analysen upp till lokala arbetsmarknader (LA) och från lokala arbetsmarknader (LA) till förvärvsregioner. Eftersom fördelningen av den s.k. timvolymen inte sker efter dessa indelningsgrunder utan efter län, kommer också länsvisa fördelningar att presenteras. De flesta lokala arbets- marknader (LA) kan dock sorteras in under ett och samma län. Förvärvsregioner däremot behöver, som tidigare nämnts, inte hänga ihop geografiskt. I denna bilaga presenterar och analyserar utredningen flera olika indikatorer och gör sedan en samlad bedömning av i vilken utsträckning finns där behoven finns och i vilken utsträckning vid omstruktureringar tar regionalpolitisk hänsyn och undviker att lägga ned på orter med svag arbetsmarknad. 2.2 Behovsindikator 1 – antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 i befolkningen 16–64 år En första indikator är antal Samhallanställda per 1000 i befolk- ningen 16–. 1985 fanns det 6,0 Samhallanställda (inkl. direkt- anställda) per 1000 i befolkningen. Andelen var som högst i för- värvsregion 9, följt av förvärvsregion 5 och 8. Det lägsta antalet Samhallanställda per 1000 i befolkningen hade förvärvsregion 2 och 1. är således vanligare i de förra förvärvsregio- nerna än i de . 1990 fanns det 6,4 Samhallanställda per 1000 i befolkningen. 1995 hade Samhallanställda minskat till 5,6 per 1000 i befolkningen. hade antalet Samhallanställda per 1000 i befolkningen minskat ytterligare till 4,8. Antal Samhallanställda per 1000 i befolkningen var detta år som högst i förvärvsregion 5 och 9. Antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 i befolkningen 16–respektive per 1000 förvärvsarbetande 16–fördelat på förvärvsregioner 1985–2000. 2.3 Behovsindikator 2 – antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 förvärvsarbetande 16–64 år En andra indikator är antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 förvärvsarbetande 16–. I stort sett samma mönster återspeglas vad gäller förvärvsarbetande som för befolkningen. 1985 fanns det 7,5 Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 förvärvsarbetande 16–. Andelen var som högst i förvärvs- region 9, följt av förvärvsregion 5 och 8. Det lägsta antalet Samhall- anställda hade förvärvsregion 1 och 2. hade antalet Samhallanställda per 1000 förvärvsarbetande minskat till 6,8. Samhallanställda per 1000 förvärvsarbetande år var 2000 som högst i förvärvsregion 5, följt av förvärvsregion 9. Antalet Samhallanställda (inkl. direktanställda) i förhållande till befolkning och förvärvsarbetande är stabila . Båda indikato- rerna har minskat –2000. I förvärvsregion 4 och 7 finns dock en mycket liten ökning av antalet per 1000 för- värvsarbetande –2000. 2.4Behovsindikator 1 och 2 fördelat på län Antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 i befolkningen 16–respektive per 1000 förvärvsarbetande 16–fördelat på län 1985–2000 Eftersom fördelningen av timvolymen (och därigenom arbetstill- fällena) sker på länsnivå är det intressant att studera vilka skillnader som finns mellan län. (Z) och (I) har ett markant högre antal Samhallanställda per 1000 i befolkningen och per 1000 förvärvsarbetande 16–. Överlag är skillnaderna stora. Skillnaderna är inte bara stora mellan storstadslän och de s.k. skogslänen, utan även inom skogs- länen. Antalet Samhallanställda (inkl. direktanställda) per 1000 i befolkningen och per 1000 förvärvsarbetande 16–är exempel- vis dubbelt så många i som i grannlänen (Y) och (X). 2.5 Behovsindikator 3 – antal Samhallanställda i förhållande till antalet inskrivna (samtliga arbetssökande) arbetshandi- kappade vid arbetsförmedlingen En avgörande fråga är om skillnaderna ovan är motiverade och om fördelningen av timvolymen speglar behovet såsom det lagts fast i proposition 1991/92:91. För att kunna avgöra detta måste man relatera fördelningen av arbetstillfällen till de personer med arbets- handikapp som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen. Antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) i förhållande till samtliga inskrivna med arbetshandikapp fördelat på förvärvs- regioner 1990–2000. En tredje indikator är således antal Samhallanställda i förhållande till antalet inskrivna (samtliga arbetssökande) arbetshandikappade vid Arbetsförmedlingen. 1990 gick det 1,6 Samhallanställda (inkl. direktanställda) för varje inskriven person med arbetshandikapp vid Arbetsförmedlingen. Det förelåg 1990 relativt stora skillnader mellan de olika förvärvsregionerna, där förvärvsregion 8, 5, 9 och 10 hade betydligt fler Samhallanställda per inskriven med arbets- handikapp. har skillnaderna mellan förvärvs- regionerna emellertid minskat något. Mönstret kvarstår dock. 2.6 Behovsindikator 4 – antal Samhallanställda i förhållande till den s.k. obalansen för personer med arbetshandikapp (arbetslösa och i konjunkturberoende program) En fjärde indikator är att relatera antal Samhallanställda i förhål- lande till den s.k. obalansen för personer med arbetshandikapp (arbetslösa och i konjunkturberoende program). De särskilda insat- serna för personer med arbetshandikapp lönebidrag och offentligt skyddat arbete (OSA) svarar mot behov liknande den målgrupp som skyddat arbete hos riktar sig emot. I den återstående gruppen arbetslösa med arbetshandikapp och i konjunkturbero- ende program kan emellertid också finnas en grupp med samma behov. 1990 gick det 2,0 Samhallanställda (inkl. direktanställda) för varje person i den s.k. obalansen med arbetshandikapp. Det förelåg 1990 relativt stora skillnader mellan de olika förvärvsregionerna, där förvärvsregion 8, 9, 5 och 10 hade betydligt fler Samhallan- ställda per person med arbetshandikapp i obalansen. hade skillnaderna mellan förvärvsregionerna emellertid minskat något. hade skillnaderna mellan förvärvsregionerna återigen ökat. Förvärvsregion 8 och 5 hade flest Samhallanställda per person med arbetshandikapp i obalansen detta år. 2.7Behovsindikator 3 och 4 fördelat på län Eftersom fördelningen av timvolymen (och därigenom arbetstill- fällena) sker på länsnivå är det intressant att studera vilka skillnader som finns mellan län. (Z) och (G) har ett markant högre antal Samhallanställda i förhållande till anta- let inskrivna (samtliga arbetssökande) arbetshandikappade vid Arbetsförmedlingen. Överlag är skillnaderna stora. Skillnaderna är inte bara stora mellan storstadslän och de s.k. skogslänen, utan även inom skogslänen. Ungefär samma förhållanden råder om man relaterar antal Samhallanställda i förhållande till den s.k. obalansen för personer med arbetshandikapp (arbetslösa och i konjunktur- beroende program). Antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) i förhållande till samtliga inskrivna med arbetshandikapp fördelat på län 1990– 2000. 2.8 Behovsindikator 5 – antal Samhallanställda i förhållande till kompensatoriska arbetsmarknadspolitiska program En femte indikator är att man tar hänsyn till kompensatoriska arbetsmarknadspolitiska program och studerar andel Samhall- anställda i förhållande till samtliga deltagare i särskilda insatser för arbetshandikappade. Som framgått tidigare bör hänsyn tas till vilka andra arbetsmarknadspolitiska resurser för arbetshandikappade som finns i respektive region vid fördelningen av arbetstillfällen. Eftersom målgruppen för offentligt skyddat arbete (OSA) är mycket särpräglad och avgränsad är det framför allt lönebidrag som i realiteten utgör ett substitut för skyddat arbete hos . En låg tillgång till lönebidrag kan motivera en högre andel skyddat arbete hos och omvänt. 2.9Behovsindikator 5 fördelat på län I nedanstående tabell görs en jämförelse mellan Samhallanställda (inkl. direktanställda) i förhållande till samtliga deltagare i särskilda insatser för personer med arbetshandikapp (, lönebidrag och offentligt skyddat arbete) för . För att kunna relatera detta till tillgången på lönebidrag har en kvalitativ variabel skapats utifrån de faktiska förhållandena dessa år. Varia- beln kan anta värdena god, normal och låg. Det finns givetvis vissa metodologiska problem vid konstruktioner av kvalitativa variabler. Genom att endast anta tre värden för ett län blir det en delvis grov och förenklad bild av tillgången på lönebidrag. Icke desto mindre är den användbar som ett relationsmått. 1990 hade (Z) den högsta andelen skyddat arbete hos av samtliga särskilda insatser för arbetshandikappade, följt av (W) och (G), 50 pro- cent. (BD), (X), (AC) och (D) hade 1990 de lägsta andelarna. (I) tillhörde 1995 den grupp av län som hade en hög andel . 2000 hade (Z) den högsta andelen av samt- liga särskilda program för arbetshandikappade, . (X), N) och (D) hade 2000 de lägsta andelarna. Antal Samhallanställda (inkl. direktanställda) i förhållande till samtliga särskilda insatser för personer med arbetshandikapp och tillgången på lönebidrag 1990–2000 Är dessa regionala skillnader mellan likartade län motiverade? Län som har låg tillgång till lönebidrag borde rimligtvis ha en hög andel skyddat arbete hos och vice versa. Som framgår av tabellen ovan så finns det inget sådant samband. 2.10 Behovsindikator 6 – antal Samhallanställda i förhållande till AMS resursfördelningsmodell En annan aspekt på fördelningen av arbetstillfällen är att jämföra med andra resursfördelningsmodeller. Den resursfördelnings- modell som ligger närmast till hands är AMS fördelningsmodell som används för att fördela medel till länsarbetsnämnderna för sär- skilda insatser för arbetshandikappade (lönebidrag och offentligt skyddat arbete, OSA). Modellen är framtagen för att svara mot /92 var dock anslaget ett s.k. förslagsanslag och bidragsnivåerna var knutna till arbetsgivarkategori. Fördelnings- modellen /92 går därmed inte att använda som jämförelse. Om arbetstillfällena inom skulle fördelas enligt AMS fördelningsmodell och 2000 framgår att , , , och skulle få betydligt färre arbetstillfällen . , , och skulle i sin tur få betydligt fler arbetstillfällen med AMS fördelningsmodell. Skillnaderna är stora. 2.11 Samlad bedömning av i vilken utsträckning finns där behoven finns finns på många orter och på ännu fler arbetsställen. Som tidigare framgått är det behovet av arbete åt arbetshandikappade sökande som inte kan få arbete på den reguljära arbetsmarknaden som skall styra fördelningen av arbetstillfällen. bör hän- syn tas till vilka andra arbetsmarknadspolitiska resurser för arbets- handikappade som finns i respektive region. En samlad bedömning utifrån ovanstående sex indikatorer ger dock en entydig bild av att fördelningen av arbetstillfällen inte utgår från där behoven finns i tillräcklig utsträckning. har, relativt sett andra förvärvsregioner, varit mer förekom- mande i ytstora lokala arbetsmarknader, i lokala arbetsmarknader präglade av småskalig industri och i områden med liten andel sys- selsatta inom tillverkningsindustri. En viss utjämning mellan för- värvsregionerna har skett som bättre speglar de arbetsmarknadspolitiska förutsättningarna. Obalanserna mellan olika förvärvsregioner har minskat , men fortfarande finns betydande obalanser kvar. och arbetsmarknad brukar med olika mått definieras som mycket sysselsättningssvaga arbetsmarknader. Därefter följer övriga skogslän (främst inland eller glesbygd). och brukar också räknas in bland län med svag arbetsmarknad. Det finns stora obalanser i fördelningen av arbetstillfällen på länsnivå som inte är motiverade av arbetsmark- nadsskäl. Flera, av varandra oberoende, indikatorer ger vid handen att , , , och får, relativt sett, fler arbetstillfällen än , , och som får betydligt mindre än vad behoven i länen indikerar. Fördelningen av arbetstillfällen är – ur ett strikt arbetsmarknadspolitiskt perspektiv – delvis fellokalise- rad i förhållande till var behoven finns. De regionala obalanserna mellan län har minskat , men är fortfarande stora. 3 Regionalpolitisk hänsyn vid omstruktureringar 3.1Aspekter på regionalpolitisk hänsyn vid omstruktureringar skall vid omstruktureringar ta regionalpolitisk hänsyn och undvika att lägga ned på orter med svag arbetsmarknad. Att ta regionalpolitisk hänsyn och undvika att lägga ned på orter med svag arbetsmarknad handlar dels om nedläggningar av hela verksamheter (och minskad kommuntäckning som följd), dels om antalet arbetstillfällen vid (inom en kommun). 3.2Den regionala täckningen – förvärvregioner 1985 fanns i 224 av 284 kommuner (). I för- värvsregion 5, 8 och 9 fanns i samtliga kommuner. Minst täckning fanns i förvärvsregion 1 och 3. 1990 fanns i 244 av 284 kommuner (). 1995 hade ytterligare ökat sin täckning till 248 av 288 kommuner (). Därefter har emellertid både den s.k. timvolymen (och antal arbetstillfällen) och den regionala täckningen minskat. 2000 fanns i 219 av 289 kommuner, . I förvärvsregion 5 och 10 fanns emellertid i samtliga kommuner. Minst täckning fanns i förvärvs- region 1. Den försämrade kommuntäckningen har framförallt ägt rum inom förvärvsregion 1 och 3 samt i viss mån förvärvsregion 4. Det förefaller således som om den mins- kade kommuntäckningen främst tagits ut i storstadsområden och i eller i närheten av regionala centra. Antal kommuner där har minst ett arbetsställe av samtliga kommuner (inom parentes) fördelat på förvärvsregioner 1985–2000 8 (15) 8 (15) 82 (103) 88 (103) 88 (104) 80 (104) 224 (284) 244 (284) 248 (288) 219 (289) Det är också viktigt att notera att minskad kommuntäckning bety- der olika saker i olika förvärvsregioner och län. En minskad kom- muntäckning i är mindre allvarlig, eftersom länet tillhör en och samma lokala arbetsmarknad (och samma förvärvs- region) i jämförelse med en geografisk avgränsad lokal arbetsmark- nad med mycket begränsade sysselsättnings- och/eller pendlings- möjligheter. 3.3Den regionala täckningen – län Eftersom fördelningen av den s.k. timvolymen (och därigenom arbetstillfällena) sker på länsnivå kan det vara intressant att studera vilka skillnader som finns mellan län. Den minskade kommuntäck- ningen har framförallt ägt rum i , och län. Norrlandslänen har med något undantag klarat sig väl och har en mycket hög täckning. I flera nordliga län finns i samtliga kommuner (2000). Antal kommuner där har minst ett arbetsställe av samtliga kommuner (inom parentes) fördelat på län 1985–2000 9 (26) 9 (13) 9 (13) 8 (13) 8 (12) 8 (12) 8 (12) 8 (12) 6 (11) 9 (11) 8 (11) 9 (10) 9 (10) 7 (10) 3.4 Den regionala täckningen – lokala arbetsmarknader och kommuner På nivån under förvärvsregioner – lokala arbetsmarknader (LA) – är förändringarna relativt stora. Bilden ser också delvis annorlunda ut om man istället för att studera kom- muntäckning väljer att följa upp arbetstillfällenas utveckling. För- värvsregion 10 och 9 uppvisar den, relativt sett, kraftigaste minsk- ningen i antalet anställda (inkl. direktanställda) , följt av förvärvsregion 3 och 8 som minskat . Den sysselsättningssvaga förvärvsregion 5 har däremot klarat sig förhållandevis väl.