sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — BRÅ konstaterar därför sammanfattningsvis att det inte finns något stöd för upp- fattningen att det skulle innebära en sämre produktion att ha ut- redningsansvaret för vardagsbrotten utlokaliserat på närpolisen. När närpolisreformen väl är genomförd fullt ut tycks det enligt BRÅ snarare innebära att fler brott upp. BRÅ framhåller att möjligen innebar förändringsprocessen i sig och det faktum att nya organisatoriska enheter skapades en produktionsminskning. Enligt BRÅ:s analys visade det sig nämligen att antalet uppklarade brott minskade vid de polismyndigheter som genomförde närpolisorga- nisationen . Vid dessa myndigheter skedde dock en snabbare återhämtning än vid andra myndigheter. BRÅ:s slutsats är att allpolismodellen har fördelar. För att kunna arbeta effektivt mot vissa typer av brott bör dock spetskompeten- sen inom närpolisorganisationen förbättras enligt BRÅ. Att en funktionsindelning tillämpas inom polisen är enligt BRÅ i viss mån förklarligt. Yngre poliser kan ha lättare än äldre poliser att arbeta nätter och , varför de ofta återfinns inom utryckningsverk- samheten. För att utreda brott krävs som regel kunskap som för- värvas med tiden, varför äldre poliser oftare återfinns här enligt BRÅ. BRÅ konstaterar också att det utredningsarbete som görs av närpolisen har visat sig vara lika bra eller bättre än de utredningar som görs vid centrala enheter. En förklaring till detta är enligt BRÅ att många närpoliser som utreder brott är erfarna utredare. Sam- manfattningsvis framhålls att utredningsverksamheten fungerar bra inom närpolisen. 8.9Vilka brott utreds av närpolisen? 8.9.1Närpolisen förutsätts utreda vardagsbrott RPS har definierat vad som skall avses med närpolisverksamhet (av- snitt 8.3). Av denna definition framgår vad närpolisen skall arbeta med. Där framgår bl.a. att närpolisens ansvar för utryckningsverk- samheten skall vara begränsat. När det gäller brottsutredningar an- ges att s.k. vardagsbrottslighet samt ungdomsbrott skall handhas av närpolisen. Vidare att våldsbrottslighet och narkotikabrottslighet samt brott med rasistiska inslag särskilt skall beaktas. Utredningsansvaret för vardagsbrottslighet ligger således hos närpolisen. Det finns emellertid inte någon enhetlig definition av vad som avses med vardagsbrottslighet. En definition är att det är sådan brottslighet som drabbar människor i deras vardag eller att den utgörs av egendoms- och våldsbrott. Med egendomsbrott avses här stöld- och skadegörelsebrott (se t.ex. 2002:4 s. 13 och 17). Vid en uppräkning av vardagsbrottslighet brukar brott som bl.a. stöld, snatteri, misshandel, olaga hot, skadegörelse, till- grepp av fortskaffningsmedel, ofredande, ringa narkotikabrott, be- drägeri, häleri, egenmäktigt förfarande och brott mot knivlagen utpekas som vardagsbrott (se t.ex. RÅ Metodfrågor 1996:1, Utred- ningsverksamheten hos närpolisen, s. 38 f. där de 15 vanligaste var- dagsbrotten har listats samt vårt delbetänkande SOU 2001:93 s. 114). En brottsutredning skall ledas av antingen polismyndigheten el- ler åklagaren. Om det brott som utredningen avser inte är av enkel beskaffenhet skall, så snart någon skäligen kan misstänkas för brot- tet, utredningen ledas av åklagare (23 kap. 3 § RB). Vardagsbrotts- ligheten kan som huvudregel sägas falla under polismyndighetens förundersökningsledarskap. De skulle därmed också kunna definie- ras som brott av enkel beskaffenhet. För att få ett begrepp om hur stor andel vardagsbrottsligheten utgör av den totalt anmälda brottsligheten kan nämnas att antalet polisanmälda tillgreppsbrott (dvs. brott enligt 8 kap. BrB) utgjorde (ca 667 000) av alla anmälda brott. var motsvarande siffra (knappt 687 000) av samtliga anmälda brott. uppgick andelen polisanmälda skadegörel- sebrott till (ca 135 000) av den totalt anmälda brotts- ligheten. uppgick antalet anmälda skadegörelsebrott till ca 140 000. Nämnas kan att av skadegörelsebrotten utgörs av åverkan på motorfordon eller klotter (BRÅ, Kriminalsta- tistik 2001, s. 23 ff. och 30 och BRÅ, Kriminalstatistik 2002, s. 27 f.). Det innebär således att antalsmässigt en stor del av alla brotts- utredningar förutsätts handläggas inom närpolisorganisationen. 8.9.2I praktiken varierar närpolisens utredningsansvar När det gäller vilka brottsutredningar som i praktiken handläggs vid olika närpolisområden kan detta variera mellan olika polismyn- digheter. För att visa detta kan följande myndigheter tjäna som ex- empel. Förhållandena som beskrivs nedan avser oktober/. Vid i bedrivs utredningsverk- samhet dels vid länskriminalpolisen, dels vid respektive polismäs- tardistrikt. Polismästardistrikten är åtta till antalet. Utrednings- verksamheten vid polismästardistrikten bedrivs såväl centralt vid en kriminalavdelning, som lokalt vid olika närpolisområden. polismästardistrikt finns därutöver två sidooperativa enheter – och – som var och en har egna kriminaljou- rer (se nedan). I en tjänsteföreskrift (TjF 2002:08, 127-G) finns en bestämmelse om ärendefördelningen mellan bl.a. länskriminalpolisen och polis- mästardistrikten. Bestämmelsen är utformad så att vid länskrimi- nalpolisen skall utredas vissa särskilt angivna brott av allvarligare karaktär. Brottsutredningar som enligt tjänsteföreskriften inte skall handläggas vid länskriminalpolisen handläggs vid polismästardi- strikten eller polisområde (myndighetens enda polisområde finns i ). Länskriminalpolisen har dessutom en samordnande upp- gift i länet när det gäller brottsutredningsverksamheten. Det är stor variation mellan de olika polismästardistrikten i när det gäller organisationen av utredningsverk- samheten. Följande exempel från City respektive Västerorts polis- mästardistrikt får visa detta. I City polismästardistrikt bedrivs brottsutredning vid den opera- tiva huvudenheten. Den består av olika rotlar, bl.a. en spaningsro- tel, en utredningsrotel samt en ungdomsrotel. Den operativa hu- vudenheten har två sidooperativa enheter under sig. Var och en av de sidooperativa enheterna har i sin tur en utredningsjour samt två respektive fem närpolisområden under sig. Vid de två utredningsjourerna utreds initialt samtliga brottsären- den i vilka polisen har gjort en utryckning. Av dessa ärenden behål- ler och utreder utredningsjourerna sådana ärenden som man kan avsluta . Sådana brottsutredningar som be- döms inte kunna avslutas fördelas från utrednings- jouren till antingen den operativa huvudenheten eller till något när- polisområde. Vid de sammanlagt sju närpolisområdena som hör till City po- lismästardistrikt utreds huvudsakligen vardagsbrottslighet. Ung- domsbrottslighet utreds dock inte vid närpolisen. Denna typ av brottslighet utreds av ungdomsroteln vid den operativa huvudenhe- ten. Ärenden i vilka den misstänkte är anhållen eller häktad hand- läggs inte heller vid närpolisen, även om det brott som utredningen avser utgör ett vardagsbrott. Vid Västerorts polismästardistrikt bedrivs utredningsverksamhet dels centralt vid distriktskriminalen, dels vid de sammanlagt sju närpolisområdena. , då en omorganisation skedde i polismästardistriktet, har distriktskriminalen huvudansvaret för distriktets brottsutredningsverksamhet. Där handläggs allt ifrån, som man där uttrycker det, snatteri till mord. Närpolisområdena har endast ett begränsat ansvar för utredningsverksamhet. Där handläggs ungdomsbrottslighet under förutsättning att brottsut- redningen bedöms vara av enklare karaktär. Närpolisområdena be- driver ibland även s.k. målrelaterad utredningsverksamhet. Det be- tyder att ett visst närpolisområde ibland gör en insats för att utreda t.ex. bilinbrott. Det aktuella närpolisområdet utreder då samtliga bilinbrott som har inträffat i området, oavsett gärningsmannens ålder. Vid i bedrivs brottsutredningsverksamhet vid länskriminalpolisen, polisområden samt närpolisområden. Länskriminalpolisen har utredningsansvar för grov brottslighet. Vid polisområdena, som är fem till antalet, handläggs sådana brottsutredningar som inte utreds av länskriminalpolisen eller vid närpolisen (se nedan). Utredningsverksamheten vid respektive po- lisområde sker vid områdenas kriminalsektioner. Kriminalsektio- nerna är organisatoriskt uppbyggda med dels en centraljour, som är bemannad dygnet runt, dels ett antal brottsrotlar. Brottsutredning- ar i vilka den misstänkte är frihetsberövad utreds initialt vid en cen- traljour. Om utredningen inte bedöms kunna slutföras där över- lämnas ärendet till en brottsrotel. Varje polisområde har därutöver en spaningsrotel där vissa typer av spaningsärenden utreds. Generellt sett kan sägas att enklare brottsutredningar handläggs vid myndighetens 41 närpolisområden. Vid två närpolisområden bedrivs dock ingen utredningsverksamhet alls (och ). Utredningsverksamhet bedrivs i stället på polisområ- desnivå i dessa orter. Närpolisen har dock i regel inte – även om undantag finns - utredningsansvar om den misstänkte är frihetsbe- rövad. Det gäller således även om brottsutredningen i och för sig är av enklare slag. När det gäller ungdomsbrottslighet varierar närpo- lisområdenas utredningsansvar. Vid vissa närpolisområden utreds t.ex. huvudsakligen ungdomsbrottslighet. Det kan då gälla samtliga typer av brottsutredningar och således inte enbart sådana som är av enklare slag. Vid myndigheten finns därutöver en särskild trafikavdelning som utreder trafikrelaterade brott. Även narkotikabrottsutredningar har en annan organisation. utreder vissa narkotikabrott bl.a. om brottet har internationell anknytning. Polisområdena utre- der narkotikabrott antingen vid spaningsrotlar eller vid gatulang- ningsgrupper som finns vid närpolisområdena. Vid i bedrivs brottsutred- ningsverksamhet dels vid kriminalenheter, dels vid närpolisområ- dena. Någon länskriminalpolis finns således inte där. Det finns sammanlagt tre kriminalenheter och 13 närpolisområden vid myn- digheten. Vid fyra av närpolisområdena handläggs enbart ung- domsbrottslighet. Övriga brottsutredningar som geografiskt hör till dessa närpolisområden handläggs då i stället vid någon krimi- nalenhet. Vid två närpolisområden bedrivs ingen utredningsverk- samhet alls (respektive ). Vid de närpolisområden som har brottsutredningsverksamhet handläggs vardagsbrottslighet. Närpolisen har dock i regel inte utredningsan- svar om den misstänkte är anhållen eller häktad. Det gäller oavsett om den aktuella brottsutredningen avser ett vardagsbrott eller inte. Vid i bedrivs utredningsverk- samhet dels vid kriminalavdelningar/utredningsenheter vid respek- tive polisområde, dels vid närpolisområdena. Vid fall av särskilt grov brottslighet brukar man där dessutom tillsätta särskilda un- dersökningskommissioner som utreder det särskilda brottet. Polis- områdena är två stycken med sammanlagt 16 närpolisområden un- der sig. Den utredningsverksamhet som bedrivs vid respektive när- polisområde är av varierande slag. Vid närpolisområde utreds enbart ungdomsbrottslighet, medan vid övriga närpolisområden utreds vardagsbrottslighet av enklare slag. Bemanningen vid re- spektive närpolisområde varierar. Det finns t.ex. närpolisområden med endast en polisman. 8.10En specialiserad förundersökningsledarfunktion inom bl.a. närpolisen har man inom polisen arbetat aktivt för att begrän- sa antalet polisiära förundersökningsledare. Det har för närpolisens del inneburit en viss centralisering av förundersökningsledarfunk- tionen. Syftet med detta är att försöka stärka kompetens hos denna funktion inom polisen. Detta kan dock innebära att den som är po- lisiär förundersökningsledare inte alltid befinner sig ens på samma ort som den handläggare som arbetar med den aktuella brottsut- redningen. Följande två exempel får belysa detta. Vid i län bedrivs utredningsverksam- het dels vid länskriminalpolisen, dels vid närpolisområden som sammanlagt är tolv stycken. är uppdelad i tre länsdelar. I varje länsdel finns en förundersökningssamordnare och en biträdande sådan. Förundersökningssamordnarens uppgift är att fördela inkomna ärenden på utredningspersonal i närpolisområde- na. Förundersökningssamordnaren fungerar också som förunder- sökningsledare i de ärenden som fördelas och ger direktiv för hur ärendet skall utredas i samband med fördelningen. Var och en av närpolischeferna har formell behörighet som förundersökningsle- dare, men i praktiken fungerar de i regel således inte som sådana. Anledningen till att förundersökningsledarskapet i viss mån har centraliserats på detta sätt beror enligt polismyndigheten på att ärendetillströmningen inte är tillräckligt stor i varje enskilt närpo- lisområde. Det skulle därmed vara svårt att upprätthålla kompeten- sen hos varje enskild polisiär förundersökningsledare. Som framgått tidigare består i av två polisområden med sammanlagt 16 närpolisområden un- der sig. Vid Polisområde finns totalt sju närpolisområ- den. Förundersökningsledarfunktionen har där centraliserats till ett närpolisområde (). Det innebär att den polisiä- re förundersökningsledaren där fungerar som förundersökningsle- dare för polisområdets samtliga sju närpolisområden. Även vid po- lisområde /har förundersökningsledarfunk- tionen centraliserats. 8.11Uppklaringsprocent, genomströmningstid och balanser för viss vardagsbrottslighet För att mäta effektiviteten eller kvaliteten i den brottsutredande verksamheten brukar bl.a. begrepp som uppklaringsprocent, genomströmningstid och balanser användas. Med utgångspunkt i dessa begrepp brukar sedan slås fast om den brottsutredande verk- samheten klarar sin uppgift eller inte. Just genomströmningstider- nas längd var för övrigt en faktor som, enligt revisorer (se avsnitt 8.6), skulle påverkas i positiv riktning om det genom- fördes en specialisering av utredningsverksamheten inom närpoli- sen. Vi vill här något uppehålla oss kring de nu nämnda begreppen samt också återge viss statistik för den antalsmässigt största delen av vardagsbrottslighet som stöld- och skadegörelsebrotten utgör. För fullständighetens skull vill vi här nämna att även antalet ärenden som redovisas av polisen till åklagare samt lagföring utgör mått som brukar användas för att mäta effektiviteten i polisens ut- redningsverksamhet. Att ett ärende har redovisats från polisen till åklagare betyder att ärendet redovisats med förundersökningspro- tokoll, förundersökningsanteckningar, förenklad redovisning eller som en rapport oavsett om polisen eller åklagaren varit förunder- sökningsledare. Andelen redovisade ärenden från polisen till åkla- gare är förhållandet mellan de ärenden som redovisades , oav- sett när de inkom, och de ärenden som inkom (se om detta i t.ex. Polisens årsredovisning 2002 s. 71). Vi uppehåller oss dock inte här nämnvärt kring dessa begrepp. Att ett visst brott betecknas som uppklarat betyder inte att man bundit en gärningsman till brottet. Ett anmält brott anses som uppklarat även om ett eventuellt brott har preskriberats eller om en brottsutredning inte inleds eller läggs ned med motiveringen att brott inte kan styrkas eller att den anmälda händelsen inte utgör ett brott. Den sistnämnda kategorin, dvs. sådana brott som upp utan att någon bundits till brottet, har benämnts tekniskt uppkla- rade brott. Övriga benämns då personuppklarade brott. I det senare fallet har en straffmyndig gärningsman bundits till brottet (BRÅ- rapport 2002:4 s. 12 f.). revisorer har framhållit att ett mått som uppkla- ringsprocent är missvisande och att den framställer polisens utred- ningsverksamhet som mer framgångsrik än vad den i själva verket är. Det har i det sammanhanget förordats att måttet personuppkla- rade brott vore bättre att använda eftersom det ger en mer rätt- visande bild av vad som upp. Enligt revisorer är också såväl regeringen som RPS tveksam till att använda uppkla- ringsprocenten som mått på polisens effektivitet i utredningsverk- samheten. revisorer påpekar dock att i regeringens re- sultatbedömning av polisens utredningsverksamhet kommenteras uppklaringsprocenten (revisorer, avskrivning- ar av brott [ Rapport 2002/03:19], s. 50, 51 och 56). Uppklaringsprocenten har minskat . Särskilt tydlig har minskningen varit . Andelen uppklarade brott låg som högst på . Se- dan har uppklaringsprocenten legat relativt . klarades således eller cirka 315 000 brott upp. finns även andelen personuppklarade brott redovisade i BRÅ:s kriminalstatistik. Andelen uppgick till för samt- liga brott medan den för t.ex. skadegörelsebrottens del uppgick till . Nedgången har dock inte varit lika stor för alla typer av brott. Sett ur ett 25-årsperspektiv har uppklaringsprocenten för så kallade ingripandebrott (främst trafikbrott, narkotikabrott och butiksstöl- der) i princip inte minskat alls. När det gäller s.k. egendomsbrott (stöldbrott, förutom butiksstöld, samt skadegörelsebrott) har upp- klaringsprocenten i det närmaste halverats. Den har minskat från till . För våldsbrot- tens del har uppklaringsprocenten minskat i motsvarande omfatt- ning som den totala uppklaringsprocenten. Minskningen i uppklaringsprocenten för egendomsbrottens del anses ha genererats av en dubbel effekt, dels har antalet anmälda sådana brott successivt ökat, dels har antalet uppklarade sådana brott successivt minskat (2002:4 s. 6 och 18 f., BRÅ, Kriminalstatistik 2001, s. 62 samt BRÅ:s kriminalstatistik 2002). Enligt vad vi har inhämtat från BRÅ finns det inte någon mer de- taljerad statistik över vad som döljer sig bakom det som kan be- nämnas som icke uppklarade brott. De kan dock avse ärenden som alltjämt är öppna hos polisen eller sådana ärenden som har skrivits av hos polisen med hänvisning till att spaningsuppslag saknas. RPS har framhållit att anledningen till att en förhållandevis så li- ten andel av tillgrepps- och skadegörelsebrotten redovisas till åkla- gare beror på att man i dessa ärenden oftast saknar en skäligen misstänkt person eller andra spaningsuppslag. Flertalet tillgrepps- och skadegörelsebrottsärenden avslutas således enligt RPS hos po- lisen utan vidare utredningsåtgärder (Polisens årsredovisning 2001, bilagan s. 9 och avsnitt 8.11.3 nedan). Noteras skall dock att tillgrepps- och skadegörelsebrottsärende- na tillsammans utgör en stor andel av samtliga ärenden som polisen redovisar till åklagare. Det är nämligen den näst största ärende- gruppen efter trafikbrott och uppgick till knappt 48 000 ärenden. uppgick den ärendegruppen till knappt 52 000 (Polisens årsredovisning 2002, bilagan s. 24). Sammantaget betyder detta emellertid att en stor del av sådan brottslighet som närpolisorganisationen förutsätts ha utred- ningsansvar för, sett i ett längre perspektiv, uppvisar en kraftig minskning mätt i antalet uppklarade brott. Ett annat mått på polisens effektivitet i den brottsutredande verk- samheten utgörs av genomströmningstidernas längd. Med genom- strömningstid avses i detta sammanhang tiden mellan brottsanmä- lan och slutredovisning av polisen. Slutredovisningen består då i de allra flesta fall i att ärendet redovisas till åklagare eller att ärendet skrivs av. En utredning kan emellertid också avslutas hos polisen med att polisen står för lagföringen i form av ordningsbotsföreläg- gande. Den totala genomströmningstiden var för polisens del . var genomströmningstiden för tillgrepps- och skadegörelsebrottsärenden . Som en jämförelse kan nämnas att den var (Polisens årsredovisning 2001, bilagan s. 17 och Polisens årsredovisning 2002, bilagan s. 30). Olika faktorer kan påverka genomströmningstidens längd. Det finns t.ex. ett samband mellan balanser och genomströmningstider. har vid jämna mellanrum s.k. avarbetningskom- missioner/-projekt tillsatts inom polisen (se om detta även under avsnitt 8.11.3). Arbetet där brukar resultera i att ett antal äldre ärenden avslutas. De kan avslutas genom att ärenden redovisas till åklagare, men också med att ärendet skrivs av utan vidare utred- ningsåtgärder. Ett sådant arbete varigenom balanser av äldre ären- den avarbetas påverkar dock genomströmningstidernas längd. Om många äldre ärenden avslutas resulterar detta i längre genomströmningstider . Ytterligare ett vanligt mått när det gäller att mäta effektiviteten i polisens brottsutredande verksamhet utgörs av balanser. Med ba- lans avses ärenden som inte är avslutade. Balanser måste alltid fin- nas. Man brukar i detta sammanhang tala om rationell balans. Med detta avses vad som kan betraktas som normalt för en utreda- re/utredningsenhet att ha i balans vid normal arbetsbelastning samt med en väl fungerande och effektiv handläggning. Vad som bör anses som en rationell balans har inte lagts fast för svensk brottsutredningsverksamhet. Det finns dock skäl att anta att den rationella balansen vid ett närpolisområde relativt sett kan vara ganska hög med tanke på att de brott som skall utredas där förutsätts vara mindre tidsödande att utreda (se härom RRV:s rap- port Svårigheter med statistik rörande brottsutredningar, RRV 1999:3, s. 51 f.). RRV har angett att uppskattningar – som vis- serligen är gamla - baserad på kriminalpolisiär erfarenhet ger vid handen att en rationell utredningsbalans för Polismyndighe- ten i ligger på totalt omkring 30 000 ärenden (RRV 1999:3 s. 50). Det finns olika faktorer som påverkar balansläget. Om ärenden t.ex. får ligga innan avskrivning sker, uppstår högre ba- lanser jämfört med om ärenden skrivs av direkt. I denna del finns det skillnader i rutinerna mellan olika polismyndigheter. Vid vissa utredningsenheter låter man ärenden som saknar spaningsuppslag ligga öppna utan åtgärder för att därefter skriva av dem (RRV 1999:3 s. 49 f.). Inom polisen har man arbetat aktivt för att för- söka minska antalet ärenden i balans. Bl.a. har RPS hjälpt ett antal polismyndigheter att utreda ärenden i balans. Arbetet har främst varit inriktat på att arbeta av balanser av äldre ärenden. Med äldre ärenden avses här ärenden som är äldre än . Antalet äldre ärenden i balans minskade med i landet som helhet. I förhållande var minskningen hela 44 pro- cent. var minskningen av sådana ärenden . minskade antalet ärenden i balans för polisens del med . uppgick det totala antalet brottsärenden i balans för polisens del till ca 137 000. Anta- let tillgrepps- och skadegörelsebrottsärenden i balans minskade under de nämnda åren från ca 49 000 till ca 39 00 ärenden i landet som helhet. låg antalet tillgrepps- och skade- görelsebrottsärenden i balans kvar på ca 39 000 ärenden. minskade antalet ärenden i balans gjorde RPS i årsredovisningen för den bedömningen att minskningen – totalt sett - bör fortsätta. I den året därpå följande årsredovisningen var dock RPS bedömning att polismyndigheterna – med några få undantag - nått en acceptabel nivå på den totala balansen (Polisens årsredovisning 2001, bilagan s. 16 och Polisens årsredovisning 2002, bilagan s. 25 f.). som antalet ärenden i balans således har minskat be- tydligt har även antalet ärenden som redovisas av polisen till åklaga- re – sett - minskat. Andelen ärenden som redovi- sades från polisen till åklagare (exkl. trafik) uppgick år . Andelen tillgrepps- och skadegörelseärenden som redovisades till åklagare uppgick till . Det var en minskning med en halv pro- cent i förhållande (Polisens årsredovisning 2002 s. 17). Att andelen ärenden som redovisas till åklagare minskar som antalet ärenden i balans hos polisen minskar tyder på att många av de äldre ärenden som har försvunnit ur polisens balanser har avslutats hos polisen och således inte redovisats vidare till åkla- gare (jfr Polisens årsredovisning 2001, bilagan s. 16 f.). Här kan nämnas att när det gäller tillgrepps- och skadegörelseärenden upp- gick andelen avskrivna sådana hos polisen totalt sett till . Som en jämförelse kan anges att uppgick den andelen till (Polisens årsredovisning 2002, bilagan s. 28). Som framgår i avsnitt 2.3.3 uppgick andelen sådana ärenden som överhuvudtaget inte bearbetades av polisen innan de avskrevs till . Bedömning: Polisens brottsutredande verksamhet behöver tillfö- ras ytterligare resurser. Brottsutredningar bedrivs på olika nivåer inom polisen.