sou · GRB3119 · 2004-01-01 00:00:00 — Syftet är att uppnå en enkel, modern och effektiv ordning för publicering av lokala trafikföreskrifter m.m. Förslaget innefattar framför allt ett nytt system för dokumentation av de lokala Detta innebär ett nytt sätt att tillkännage trafikföreskrifter. Förändringarna bör leda till att de uppgifter om trafikreglernas innehåll som tillhandahålls blir riktiga och lättillgängliga. Förslaget innebär också ändringar i principerna för utmärkning av LTF m.m. Vidare lämnar utredningen de författningsförslag som en sådan ny ordning föranleder. 2 Bakgrund och gällande rätt 2.1Utgångspunkter för beslut om föreskrifter för trafikregleringen 2.1.1Generellt om kommunernas ansvarsområde Om statsskickets grunder sägs i 1 kap. 7 § regeringsformen (RF) att det i riket finns primärkommuner och landstingskommuner. Av 2 kap. 1 § kommunallagen (1991:900), KL, följer vidare att kommuner och landsting själva får ha hand om sådana angelägen- heter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar och som inte skall handhas enbart av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. Endast primärkommunerna är av intresse när det gäller normgivningsmakten på trafikområdet. I 2 kap. 5 § KL erinras om att det finns föreskrifter i RF om kommunernas rätt att bl.a. meddela föreskrifter. 2.1.2Kommunernas befogenheter och åligganden Allmänt gäller om lagar och andra föreskrifter vad som föreskrivs i 8 kap. RF. För föreskrifter om förhållandet mellan det enskilda och det allmänna, som avser åligganden för enskilda eller i övrigt avser ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden gäller enligt 8 kap. 3 § första stycket RF att de meddelas genom lag. Sådana föreskrifter är enligt andra stycket i bestämmelsen bl.a. föreskrifter om brott och rättsverkan av brott, om skatt till staten samt om rekvisition och annat sådant förfogande. Det primära lagområdet är angivet i bl.a. 8 kap. 5 § RF. Där bestäms grunderna för ändringar i rikets indelning i kommuner samt grunderna för kommunernas organisation och verksamhets- former och för den kommunala beskattningen i lag. Bakgrund och gällande rätt detaljföreskrifter om kommunernas organisation och verksamhets- former faller under regeringens s.k. restkompetens (se avsnitt 2.1.4). I lag meddelas också föreskrifter om kommunernas befogenheter i övrigt och om deras åligganden enligt 8 kap. 5 § RF. 2.1.3Bemyndiganden genom lag för regeringen I 8 kap. 7 § RF föreskrivs emellertid undantag från principerna i 8 kap. 3 och 5 §§. I 8 kap. 7 § första stycket RF anges således att regeringen utan hinder av 3 eller 5 § efter bemyndigande i lag genom förordning kan meddela föreskrifter om annat än skatt, om föreskrifterna avser bl.a. trafik eller ordningen på allmän plats. Bemyndigande som avses i första stycket medför, enligt andra stycket samma bestämmelse, inte rätt att meddela föreskrifter om annan rättsverkan av brott än böter. Genom 8 kap. 7 § RF är det således bl.a. bestämt att regeringen efter bemyndigande i lag får meddela föreskrifter om trafik, vilket innebär att dessa föreskrifter hör till vad som brukar benämnas det fakultativa lagområdet (, Normgivningsmakten enligt regeringsform, tredje uppl., s. 55). Inom denna verksamhetsgren, trafikområdet, möjliggör 8 kap. 7 § RF delegation till regeringen beträffande grunderna för kommunernas organisation och verksamhetsformer (a.a. s. 91). Detsamma gäller föreskrifter om kommunernas befogenheter i övrigt och om deras åligganden inom trafikområdet. För det fall att åliggandet ligger utanför trafikområdet och det fakultativa området i övrigt enligt 8 kap. 7 § RF är det osäkert hur detaljerat kommunernas åligganden behöver preciseras i lag. Utanför det fakultativa området enligt 8 kap. 7 § är ju inte delegation möjlig. Det har dock bedömts vara tillräckligt att kommunernas åligganden beskrivs i allmänna ordalag i lag och preciseras närmare genom verkställighetsföreskrifter av regeringen (prop. Maj:ts proposition med förslag till ny regeringsform och ny riksdagsordning s. 304 och a.a. s. 94). Kommunerna kan även ges fria händer att själva bestämma hur de skall fullgöra sina åligganden enligt lagen. Bakgrund och gällande rätt Ytterligare en bestämmelse av intresse finns i 8 kap. 9 § andra stycket RF. Där anges nämligen att regeringen eller en kommun efter bemyndigande kan meddela sådana föreskrifter om avgifter, som på grund av 3 § annars skulle meddelas av . kan således i lag bestämma att en myndighet eller en kommun får besluta föreskrifter om att ta ut avgifter. Slutligen gäller enligt 8 kap. 11 § RF att, om enligt samma kapitel bemyndigar regeringen att meddela föreskrifter i ett visst ämne, därvid kan medge att regeringen överlåter åt en förvaltningsmyndighet eller en kommun att meddela bestämmelser i ämnet. Enligt 8 kap 13 § första stycket RF får regeringen utöver vad som följer av 7–10 §§ genom förordning besluta 1.föreskrifter om verkställighet av lag, 2.föreskrifter som ej enligt grundlag skall meddelas av . Bestämmelserna i 8 kap 13 § RF brukar kallas regeringens primärområde. enligt punkten 1 är i första hand tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär. I viss utsträckning är det dock ofrånkomligt att regeringen beslutar verkställighetsföreskrifter som fyller ut en lag. En förutsättning för att regeringen skall få göra detta är att den lagbestämmelse som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt (prop. 1973:90 s. 211). I verkställighetsföreskriftens form får alltså inte beslutas något som är ett nytt åliggande inom det obligatoriska lagområdet. Primärområdet omfattar även regeringens s.k. restkompetens enligt 8 kap. 13 § första stycket 2. om kommunernas organisation och verksamhetsformer anses falla under denna bestämmelse. Syftet är emellertid främst att kommunerna själva skall kunna utforma detaljregleringen på området. Det är enligt förarbetena till RF således förutsatt att regeringen iakttar den återhållsamhet i fråga om regleringen av den Bakgrund och gällande rätt kommunala verksamheten som är påkallad av hänsyn till den kommunala självstyrelsen (prop. 1973:90 s. 306). 2.1.5Vilka bemyndiganden har lämnat regeringen på trafikområdet? I lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer (BemyndL) finns grund- läggande bemyndiganden för regeringen att meddela föreskrifter som avses i 8 kap. 3 eller 5 § RF. Regeringens normgivningsmakt enligt dessa bemyndiganden omfattar föreskrifter gällande bl.a. trafik på väg och i terräng (1 § första stycket 8 BemyndL). Dessutom omfattar bemyndigandena en skyldighet för kommunerna att tillhandahålla föreskrifter och andra uppgifter som rör förhållandena i trafiken (1 § första stycket 11 ifrågavarande lag). Regeringen får alltså meddela föreskrifter som avses i 8 kap. 3 eller 5 § RF på dessa områden. Regeringen får enligt 2 § BemyndL överlåta åt förvaltnings- myndighet att meddela föreskrifter som avses i 1 §. Vidare får regeringen överlåta åt kommunerna att meddela föreskrifter som avses i bl.a. 1 § första stycket 8. Regeringen har också en möjlighet att vidaredelegera en föreskriftsrätt som regeringen har fått av , när har medgivit det. Ett sådant medgivande har lämnats genom lagen (1976:206) om felparkeringsavgift (3 §). Regeringen får enligt denna paragraf ange det högsta och lägsta belopp som felparkeringsavgifter får fastställas till. Avgiftens belopp fastställs enligt paragrafens andra stycke av regeringen eller den myndighet eller kommun som regeringen bestämmer. Bemyndigandet är av grundläggande betydelse för en kommuns möjligheter att besluta med vilket belopp felparkeringsavgift skall tas ut (jfr 2 a § förordningen [1976:1128] om felparkeringsavgift). Slutligen finns även i andra lagar på vägtrafikområdet särskilda bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som gäller respektive lagstiftning, se exempelvis 36–39 §§ lagen (2001:558) om vägtrafikregister. Bakgrund och gällande rätt 2.1.6Något om hur regeringen har utnyttjat sina bemyndiganden För vägtrafiken och trafiken i terräng finns bestämmelser i trafikförordningen (1998:1276), TrF. Denna förordning grundar sig på de mandat som regeringen har fått genom BemyndL. I 10 kap. TrF finns bestämmelserna för meddelande av lokala trafikföreskrifter (LTF). Landets kommuner, länsstyrelserna och i visst fall polismyndigheterna får meddela LTF. TrF, och därmed de bemyndiganden som lämnas där, trädde med vissa undantag i kraft . För gällande äldre LTF är i övergångs- bestämmelserna till TrF bestämt att, om dessa har meddelats enligt 147 § vägtrafikkungörelsen (1972:603), skall de upphöra att gälla vid utgången av 2005. Det är således förutsatt att de LTF som gäller vid ingången av 2006 utan undantag skall vara meddelade med stöd i bemyndiganden lämnade i TrF. Detsamma gäller f.ö. en rad andra föreskrifter som har meddelats med stöd av vägtrafikkungörelsen och beslut om undantag från dessa föreskrifter. Militära vägtrafikkungörelsen (1974:97) tillkom och därmed med stöd av annat bemyndigande än BemyndL. Kungörelsen har dock ändrats av regeringen vid ett flertal tillfällen med stöd av bemyndigande i BemyndL. Enligt vad utredningen har inhämtat pågår beredningen av ett förslag till en ny militär trafikförordning. Det har således bedömts föreligga ett behov av en ny författning bl.a. med hänsyn till att den nuvarande kungörelsen är omodern och otidsenlig. Utredningen avser inte, bl.a. med hänsyn till det pågående arbetet med att reformera regelverket, att behandla frågan om hur eventuella lokala föreskrifter som kan komma att kunna meddelas med stöd av det nya regelverket skall tillkännages m.m. Som anförts ovan har landets kommuner enligt 2 a § förordningen (1976:1128) om felparkeringsavgift rätt att fastställa felparkeringsavgiftens belopp. Avgiftens belopp får enligt paragrafen bestämmas till lägst 75 och högst . Bakgrund och gällande rätt 2.1.7Föreskrifter om åliggande för kommunerna att tillkännage sina trafikförfattningar Landets kommuner och länsstyrelser har tämligen vittgående möjligheter att besluta LTF m.m. De problem som skisserats i inledningen beror på brister i hur LTF återges i kommunala trafikliggare och i skyltningen av de trafikregler som följer av dessa trafikföreskrifter. Utredningens uppdrag avser bl.a. att lämna förslag till förändringar i tillkännagivandet av föreskrifterna. Kungörandet av föreskrifter inbegriper ett åliggande för den myndighet som har att vidta åtgärden. Regeringen anses med stöd av sin restkompetens ha möjlighet att reglera hur statliga myndigheter skall kungöra sina författningar (, normgivning, 2000, s. 279 f.). Då fråga är om åliggande för kommunerna krävs dock primärt att föreskriften har lagform enligt 8 kap. 5 § RF, dock att kompetensen kan överlåtas på regeringen med stöd av 8 kap. 7 § RF. Några allmänna bemyndiganden att föreskriva att kommunerna skall kungöra beslutade föreskrifter finns inte. Regeringens bemyndiganden när det gäller trafikföreskrifter finns som tidigare nämnts i lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer (BemyndL). I denna anges att regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter som avses i 8 kap. 3 eller 5 § regeringsformen, om före- skrifterna gäller bl.a. trafik på väg eller i terräng (1 § första stycket 8 BemyndL). BemyndL grundar sig på 8 kap. 7 § 3 och 5 RF. Delar av den vägtrafiklagstiftning som tillkom i början av 1970- talet fanns i regeringsförfattningar. Det gällde även vägtrafik- kungörelsen (1972:603), VTK, som omfattade bestämmelserna om lokala trafikföreskrifter på väg och om föreskrifternas tillkännagivande genom exempelvis förandet av trafikliggare. hade lämnat ett bemyndigande till regeringen att besluta om vägtrafiklagstiftningens utformning utan medverkan i varje särskilt fall. Enligt övergångsbestämmelserna till RF fick bemyndigandet utnyttjas även efter RF:s ikraftträdande tills bestämde annorlunda. anpassades dock handläggningsreglerna för bl.a. vägtrafiklag- stiftningen till RF:s reglering av normgivningsmakten. I samband med behandlingen av betänkande Lokala trafikföreskrifter m.m. (SOU 1976:18) föreslog regeringen en sådan anpassning (prop. 1977/78:81 s. 60). Genom en ändring i Bakgrund och gällande rätt BemyndL tillkom det nuvarande bemyndigandet för regeringen att meddela föreskrifter om trafik på väg och i terräng. Bemyndigandena har utnyttjats vid upprepade tillfällen för att reformera vägtrafikregleringen eller ordningen för att meddela och administrera LTF m.m. Ordningen för bl.a. tillkännagivandet av kommunalt beslutade LTF är alltså föreskriven genom TrF som i sin tur grundar sig på BemyndL. Regeringen har såsom framgått i det föregående bemyndigats att besluta föreskrifter om trafik på väg eller i terräng (1 § 8 BemyndL). Regeringen har även bemyndigats att meddela föreskrifter som avses i 8 kap. 3 och 5 §§ regeringsformen, om föreskrifterna gäller skyldighet för kommunerna att tillhandahålla föreskrifter och andra uppgifter som rör förhållandena i trafiken (1 § 11 BemyndL). Sammanfattningsvis kan regeringen med stöd av dessa bemyndiganden i BemyndL meddela de föreskrifter om kungörande m.m. som blir aktuella i detta sammanhang. 2.1.8Föreskrifter om att anförtro kommunerna förvaltningsuppgifter Kommunernas kan anförtros förvaltningsuppgifter med stöd av 11 kap. 6 § andra stycket RF. Här avses sådana uppgifter som ankommer på kommunala nämnder enligt kommunallagarna (numera kommunallagen, 1991:900) eller enligt bestämmelser i andra författningar (prop. 1973:90 s. 396). Dessa ligger i regel utanför kommunens allmänna kompetens och kräver därför enligt 8 kap. 5 § lagform, trots att 11 kap. 6 § RF inte säger något härom (a. prop. s. 94). Av 1 kap. 8 § RF framgår också att vissa delar av den offentliga förvaltningen ombesörjs av kommunala förvaltnings- myndigheter. Det skall vara fråga om förvaltningsuppgifter som i regel ligger utanför kommunens allmänna kompetens (H. , Normgivningsmakten enligt regeringsform, tredje uppl., s. 94). Exempel som har nämnts är maktbefogenheter som inte är omnämnda i motiven till 8 kap. 5 § RF, t.ex. att meddela förelägganden och förbud eller att ge och vägra tillstånd. Bakgrund och gällande rätt 2.1.9Kraven på kungörande av författningar Enligt 8 kap. 19 § andra stycket RF skall lagar kungöras så snart det kan ske. Detsamma gäller enligt lagrummet förordningar om inte annat föreskrivs i lag. Av lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar (kungörandelagen) följer som huvudprincip att författningar som beslutats av eller regeringen eller av en myndighet under regeringen eller skall kungöras enligt den lagen (1 § första stycket). Regeringen får dock föreskriva att LTF inte behöver kungöras i författningssamling (2 § andra stycket och 9 §). Vidare får regeringen föreskriva att föreskrifter om högsta tillåtna färdhastighet inte behöver kungöras i exempelvis en central myndighets författningssamling (2 § andra stycket och 6 §). Enligt 10 § kungörandelagen gäller om kungörandet av kommunala författningar vad som är särskilt föreskrivet. Det finns således inte något allmänt gällande krav att kommunala författningar skall kungöras i en författningssamling. De närmare bestämmelserna om hur en författningssamling skall vara utformad m.m. finns i författningssamlingsförordningen (1976:725). Förarbetena till kungörandelagen innehåller viktiga upplysningar om kungörandets betydelse. Utredningen om författnings- publicering m.m. avgav betänkandet Bättre överblick över lagar och andra bestämmelser (SOU 1973:23). Utredningens förslag kom att ligga till grund för den lagstiftning som fortfarande gäller. I regeringens förslag till kungörandelag (prop. 1975/76:112) diskuteras kungörandets praktiskt informativa sida och dess rättsliga sida (s. 33 och s. 61 f.). Till den senare räknas förutsättningarna för att en författning skall anses giltig. Dit räknas också den juridiska betydelsen av bristfälligt offentliggörande respektive bristande kännedom om en författning. Slutligen framhålls att kungörandet av en författning har rättslig betydelse också på det sättet att besvärstiden räknas för tillkännagivandet enligt 12 § andra stycket i dåvarande Bakgrund och gällande rätt förvaltningslagen (1971:290). Motsvarande bestämmelse finns numera i 23 § tredje stycket förvaltningslagen (1986:223). I propositionen definieras kungörandet som åtgärder för spridning av kännedom om en författning och inte bara att författningen är offentlig (s. 31). Konsekvenser av brister i kungörandet Om det finns föreskrifter om kungörande skall dessa iakttas. En allvarlig underlåtenhet att följa föreskrifterna torde således medföra att författningen inte blir gällande (prop. 1975/76:112 s. 61). Ett mindre allvarligt åsidosättande har vidare bedömts innebära att författningen inte kan föranleda straff eller annan ingripande påföljd för den som inte känt till författningen. I propositionen refererades även andra principer som Utredningen om författnings- publicering m.m. diskuterat. Om det inte fanns någon föreskrift om kungörande ansågs exempelvis ett uteblivet eller bristfälligt kungörande i varje fall medföra straffrihet m.m. (a.prop. s. 31). Betydelsen av kungörandet angavs vara att det är en förutsättning för att författningen skall bli efterlevd att kännedom sprids om denna (a.prop. s. 32). Medborgarna har vidare ett intresse av att veta vad förvaltningsmyndigheterna beslutar. Slutligen ligger det ett rättssäkerhetsintresse i kungörandet i så måtto att en författning inte har bindande kraft innan den har blivit offentlig. Bestämmelserna i om kungörande av författningar gäller endast lagar, och därutöver förordningar om inte annat föreskrivs i lag. Inte heller i kungörandelagen sträcks kravet ut till att omfatta kungörande av alla författningar. För kommunala författningar gäller enligt lagen vad som är särskilt föreskrivet. Bakgrund och gällande rätt Beslutsfunktionerna i fråga om LTF var delade mellan och stadsmyndigheten för trafiken på väg kom till i samband med reformeringen av polis- och domstolsväsendet , se nedan. var det i enlighet med vägtrafikförordning uteslutande länsstyrelserna som meddelade lokala trafikföreskrifter för landsbygden. I städer tillkom det länsstyrelserna att besluta om färdhastighet och om att viss väg skulle anses som huvudled eller motorväg. När det gällde andra särskilda åtgärder för reglering av trafiken ankom beslutsbefogenheterna på stadsmyndigheten. Med stadsmyndighet avsågs för stad med poliskammare denna och för övriga städer antingen magistrat eller kommunalborgmästare. Vägtrafik- förordningen innehöll även bestämmelser om sättet att tillkännage lokala trafikföreskrifter. I betänkande Underrätterna (SOU 1961:6) förutsattes att de lokala trafikföreskrifterna skulle samordnas med den planering av byggnadskvarter, gator och allmänna platser som ankom på städerna. Förutsättningarna för en sådan samordning ansågs öka om ett och samma organ fick tillfälle att leda och övervaka både stadsplaneringen och den lokala trafikregleringen. föreslog att beslutanderätten i alla städer skulle tillkomma stadens styrelse med skyldighet för denna att inhämta yttrande från den lokala polismyndigheten. skulle också ha besvärsrätt. fann i sitt delbetänkande Rådhusrätternas förstatligande (SOU 1963:56) att hade överdrivit den betydelse som de lokala trafikföreskrifterna hade för stadsplanering och bebyggelseutveckling m.m. hade ju till uppgift att reglera trafiken på redan befintliga gator och Bakgrund och gällande rätt följde därmed stadsplane- ringen och inte tvärtom. förordade bl.a. därför att befogenheten att handlägga frågor om lokala trafikföreskrifter skulle flyttas över till den fr.o.m. omorganiserade polismyndigheten. Det ansågs dock uppenbart att en myndighet borde höras när den lokala trafikföreskriften var av större allmänt intresse eller eljest särskilda skäl förelåg. Särskilda trafiknämnder inrättas 1965 Resultatet av de olika föreslagna utvecklingslinjerna blev en kompromiss mellan ett kommunalt och ett polisiärt beslutsorgan. För att tillgodose såväl kommunernas som polisens inflytande ansågs övervägande skäl tala för att inrätta ett särskilt organ med representanter för båda parter. I princip skulle för varje kommun inrättas en särskild trafiknämnd bestående av polischefen i orten som ordförande och två av kommunens fullmäktige valda ledamöter, vilka skulle vara väl förtrogna med de lokala förhållandena i fråga om samhällsplanering och trafikreglering. Propositionen innehöll förslag till en lag om trafiknämnder. Propositionen bifölls av och lagstiftningen trädde i kraft . Regleringen i vägtrafikförordningen ersattes sedermera av bestämmelser i vägtrafikkungörelsen (1972:603), VTK. kom i sitt betänkande Lokala trafikföreskrifter m.m. (SOU 1976:18) fram till att trafiknämnden, i den skepnad den då hade, varken i fråga om sammansättning eller i fråga om beslutsregler var lämplig för de uppgifter som åvilade nämnden. Under de som systemet med trafiknämnder hade tillämpats hade trafiksektorn i vid bemärkelse kommit att ingå som ett viktigt led i samhällsplaneringen. Trafikfrågorna integrerades således i kommunens fysiska och ekonomiska planering på ett helt annat sätt . Utredningen föreslog att beslutanderätten borde tilläggas kommunen. Bakgrund och gällande rätt Skälet härför var främst att en sådan ordning var bäst ägnad att tillgodose de tungt vägande kommunala kraven på att få ett inflytande över de lokala trafikföreskrifterna som svarade mot kommunernas ansvar för den kommunala markplaneringen samt bostads- och trafikförsörjningen. Detta ansvar talade också starkt för att beslutskompetensen skulle läggas på ett kommunalt organ oavsett vem som hade ansvaret för väghållningen. Utredningen förutsatte att de kommunala besluten skulle kunna angripas endast vid en laglighetsprövning genom s.k. kommunalbesvär. Härutöver lämnade utredningen förslag om beslutanderätten för polismyndigheter och länsstyrelser i vissa fall. Departementschefen biträdde utredningens grunduppfattning om behovet av en starkare förankring av besluten om lokala trafikföreskrifter (prop. 1977/78:81 Lokala föreskrifter m.m. s. 42). Handläggningen kunde emellertid enligt departemenschefen med fördel ses i två skeden. Det första av dessa rörde kommunernas övergripande principbeslut, medan det andra rörde beslut om konkreta lokala trafikföreskrifter. Kommunerna kunde finna behov av att fastställa allmänna handlingsprogram för sin trafikreglerings- politik. I detta sammanhang intog ofta trafikregleringsfrågorna en central ställning. De trafikpolitiska besluten måste emellertid materialiseras i föreskrifter. Det uppkom också ett fortlöpande behov av föreskrifter som inte hade något direkt samband med beslut av övergripande karaktär. Det framstod som lämpligt att sådana frågor handlades i en nämnd (a. prop. s. 43). När det gällde tillfälliga föreskrifter så borde denna uppgift ligga på polismyndigheten. För den förstnämnda typen av beslut, som var av principiell politisk betydelse, saknades anledning att tillämpa förvaltningsbesvär. I fråga om de egentliga föreskrifterna var situationen annorlunda. Dessa hade i hör grad trafikteknisk natur och olika alternativ var ofta möjliga att använda för att nå samma resultat. För att trafikanterna skulle få den nödvändiga förståelsen för trafikreglerande åtgärder var det av avgörande betydelse att dessa användes på ett likformigt sätt över hela landet. I detta sammanhang spelade dåvarande föreskrifter, Bakgrund och gällande rätt anvisningar och mallar en stor roll. Vilket alternativ man valde hade också, ansåg departementschefen, stor betydelse för den enskilde. Detta ledde fram till slutsatsen att kommunalbesvär framstod som en mindre lämplig överprövningsform i fråga om lokala trafikföreskrifter.