sou · GRB3127d10 · 2004-01-01 00:00:00 — Skolan formulerade de särskilda bildnings- krav som först riktades mot borgerskapets unga för deras individ- ualisering eller formning till borgerliga individer. De unga skulle bibringas kunskaper och de skulle kunna åta sig styrande funk- tioner i det politiska systemet. Som ett socialt fenomen etablerades alltså ungdom i första hand för borgerskapets barn i samband med de borgerliga revolutionerna och den spirande industrialismen . Först i och med industrialismens verkliga genombrott in skapades skolsystem som gjorde skolans kontext till en reell möjlighet för pojkar ur andra sociala klasser, och först med den andra industrialiseringsfasen efter kom flickorna med på allvar (Mørch 1985). Även familjens kontextualisering fick betydelse i denna process, men indirekt. Genom det borgerliga huset skapades möjligheter att fokusera på barnet, att dra det bort från vuxenlivets förtryck och in i ett rum i familjens sköte där det i barnkammaren kunde utveckla en särskilt beskyddad barnslighet, så som det har beskrivits i Barnets århundrade (Ariès. 1982) och Kvindeværd (. Barnkammaren delades av flera barn och framhävde barnen och deras ställning inom familjen. Å ena sidan var de bara barn, men å andra sidan hade barnen blivit värdefulla för familjen genom att de skulle föra den vidare. De infattades som diamanter i det borgerliga hemmet. Barnkammaren skyddade mot världen utanför, och leksakerna var inte den verkliga världen men hänvisade till den. Käpphästen ersatte det verkliga livets farliga hästar. Barnets beskydd och medföljande oansvarighet utmanade inte bara barnets behov av utveckling utan också dess reella och realistiska världs- uppfattning. Vi älskar dig trots allt signalerade ju inte framtid och perspektiv utan ett känslomässigt relationsmakeri mellan barn och familj. Med denna konstituering av barndomen uppstod därför nödvändig- heten att omforma barndom till vuxenhet. Som familjens diamanter skulle barnen slipas, och den uppgiften tillföll skolan och pedagogerna. Och det var denna uppgift som markerade den biografiska över- gången till ungdomen, till konstitueringen av ungdom – ofta i mot- sättning till familjens och i synnerhet moderns beskydd. Men unga blir inte synliga bara genom att det finns möjligheter till ungdomsliv eller att existensen av unga postuleras. De unga blir synliga som unga först när de tillvaratar möjligheterna till ung- domsliv och uppträder som unga. Först när de unga börjar upp- föra sig på särskilda sätt blir deras existens alltså synlig. Att vara eller bli ung är således en dubbel process, som både handlar om att betingelser för ungdom skapas i en samhällelig process och om att de unga under loppet av denna utveckling etablerar sig som unga. Detta förklarar varför det borgerliga ungdomslivet endast i begränsad utsträckning kunde användas till att påverka unga inom andra samhällsskikt. Betingelserna för att utveckla ungdom har bara långsamt spridit sig till andra sociala klasser. Ungdom som livsfas eller social kategori Det enklaste sättet att definiera ungdom är att utgå från en viss ålder. Det är t.ex. vanligt att betrakta människor mellan 15–som ungdomar, oavsett vilka egenskaper de i övrigt har. En annan vanlig indelning är att tala om tonårsperioden 13–. Att enbart definiera vid vilken ålder man är ungdom är dock problematiskt. Skälet till detta är att samhällets förändring, boendefrågorna, arbetsmarknadens och studiekravens ändrade förutsättningar har lett till att ungdomstiden, i snäv mening, har förlängts. har en ny kategori unga tillkommit, det är unga vuxna som är i åldern 26–. Parallellt med att ungdomstiden förlängts uppåt i åldrarna har även ungdomskulturernas och populärkulturens livs- stilar och symboler sjunkit nedåt i åldrarna. Detta pekar på en förlängning av ungdomstiden som i sin tur innebär att vuxen- blivandet kan betraktas som en social konstruktion som är oberoende av ålder. Ungdom kan betraktas som en livsfas eller som en social kategori.4 Som livsfas utgör ungdomstiden en övergångsperiod eller brytningstid 4 Se t.ex. betänkande Tillvarons trösklar, SOU 1994:77, samt Ålders- gränsutredningens , SOU 1996:111. mellan barndom och vuxenliv. Utifrån ett sådant perspektiv kan man fokusera antingen på det som är gemensamt för en viss ålders- kategori eller vad som skiljer olika åldrar från varandra. Man kan också studera vilka olika konflikter och motsättningar som finns mellan olika generationer. De unga skall ta steget från ett omyndigt föräldraberoende till ett myndigt ansvars- tagande. spelade olika övergångs- och invigningsriter en roll för att markera övergången från en åldersklass till en annan eller för att markera övergången från ungdom till vuxenhet. markeras inte dessa övergångar lika tydligt. Ungdomsperioden har blivit längre och gränserna mellan barn , ungdom och vuxen har blivit mer diffusa. Som social kategori har ungdom kommit att framstå som en särskild grupp med egna behov och intressen. Då handlar det om att precisera de mer eller mindre gemensamma sociala och historiska villkor som gäller för den del av befolkningen som definieras som ungdomar. Framväxten av ungdom som en social kategori är en effekt av en rad historiska förändringar som exempelvis en förändrad syn på familjen, en åldersindelad och allmän skola skild från privatsfär och arbetsliv, samt en utpräglad kommersiell ungdomsmarknad och populärkultur som erbjuder de unga en rad olika förslag på identiteter och livsstilar. Till detta kan läggas förändringar när det gäller tiden för att etablera sig på den reguljära arbetsmarknaden. finns en stor ambivalens och osäkerhet hur kategorin ungdom skall avgränsas i förhållande till barn och vuxna. Ett exempel på detta är där man anses vara barn . I vissa avseenden betraktas således ungdom både som barn och vuxna. Denna ambivalens åter- speglas i såväl lagstiftning som i ungdomsdebatten.5 Frågar man ungdomarna själva menar de flesta att det är ett emotionellt tillstånd att bli vuxen (2000). Det handlar om att ta ansvar och att man upptäcker att man är sista instans. Det behöver inte vara som förr när man flyttar hemifrån, utan det är mer en mognadsprocess, att ta kommandot över sitt eget liv. Det handlar med andra ord om sk nyckelöver- gångar, t.ex. etablering på arbetsmarknaden, eget boende, egen försörjning och familjebildning. En social avgränsning är vanligtvis mer diffus och kan t.ex. avse människor som studerar och fort- farande inte har flyttat hemifrån och inte bildat familj. 5 Se vidare , SOU 1996:111. kan en 30-åring ses som ungdom och det är också betecknande för vår tid att gränsen för att vara vuxen i många avseenden har flyttats allt högre upp i åldrarna. Ungdom kan också avgränsas kulturellt, som människor som ser unga ut eller som sysslar med något som kulturellt definieras som ungdomligt. Kulturforskarna menar att vi i vår kultur kan iaktta en allmän juvenilisering, dvs. att det är positivt att se ungdomlig ut och ha ungdomliga kläder och intressen även om man inte är i tonåren (se t.ex. 1995, och Ganetz 1992). Man bör dock komma ihåg att det är ungdomlighet som är efter- strävansvärt, inte att vara ung. Det senare förknippas ofta med att se sitt liv begränsat av en mängd lagar regler och tvång och att sakna makt och resurser. Om man kombinerar synen på ungdom som en åldersmässigt avgränsad livsfas med ett socialt och kulturellt perspektiv, blir den sociologiska termen generation användbar. Begreppet används inom forskningen på de individer inom ett samhälle som binds samman av såväl ålder som gemensamma värderingar och erfarenheter osv. och som avgränsar dem från andra generationer. Det talas t.ex. om den förlorade generationen, den medvetna generationen, generation X, 68-generationen och 40-talisterna. Sociologen (1952) utvecklade och använde generations- begreppet i samband med studier av social förändring. Vid sidan av socioekonomiska förhållanden betraktade han relationerna mellan olika generationer som centrala faktorer i samhällsutvecklingen och därmed visade han att det fanns en sociologisk grund till generationsmotsättningar i det moderna samhället. Från livsvillkor till livsstil En djupare förståelse av ungdomsperioden och ungdomars livs- villkor i det moderna samhället kräver att man förflyttar sig från begrepp och föreställningar knutna till individens och familjens sociala och kulturella livsvillkor till att fånga väsentliga drag hos ungdomskulturen i sig själv. De unga beskrivs inte längre enbart utifrån sin familjemässiga och sociala/kulturella bakgrund – även om man förvisso fortfarande kan se stora skillnader i levnadsvillkor mellan unga med arbetarbakgrund och unga med medelklassbak- grund. Det viktiga är däremot att ungdomsperioden betraktas som en mer eller mindre självständig ungdomskultur som utgör ramen för den enskildes val av livsstil. Den tyske (1994) beskriver denna process som en utveckling från livsvillkor via symboliska arenor och en symbolisk subkultur, till en alltmer utpräglad global livsstilsorientering. I denna livsstilsorientering ligger att den enskilde individen inte längre ser sig själv som inplacerad i ett traditionellt och förutsägbart karriärspår. I stället utvecklar flertalet individer en individualiserad biografi präglad av val mellan många möjligheter. (1986, 1989), beskriver ett historiskt nytt tillstånd av social och kulturell friställning, som innebär att traditionella norm- och värdesystem som tidigare organiserade människors liv håller på att upplösas. Det moderna samhället kännetecknas enligt honom av att vi successivt håller på att befrias från traditionernas formande kraft. Framtiden är inte något vi föds in i , den måste vi själv skapa. Detta leder till ökade möjligheter, men också till ökad social och psykologisk press på individen att verkligen lyckas. Som en följd av detta utvecklar dagens ungdomar enligt Ziehe en ny typ av brådmogenhet som innebär att de via samhälleliga institutioner, konsumtionsindustrin och medierna tidigt blir förtrogna med existentiella erfarenheter som t.ex. kärlek, sexualitet, skilsmässor etc. redan innan de själva har konfronterats och skaffat sig erfaren- heter av dessa sidor av tillvaron. Enligt Ziehe drabbar den här typen av moderniseringstendenser alla ungdomar oavsett klass och socialt ursprung. En annan inflytelserik forskare inom området, den franske sociologen (1984, 1992), menar att människan formas av sina sociala existensbetingelser genom att tillägna sig och investera i olika typer av tillgångar eller kapital. De viktigaste kapitalformerna utgörs enligt honom av ekonomiskt kapital (pengar), socialt kapital (kontakter, förbindelser) och kulturellt kapital (utbildning, smak och kulturell kompetens). Enligt räcker det inte att man ärver dessa kapitalformer. Man måste också själv förvärva insikt och skaffa sig kunskap om hur man använder dem. Som individer har vi olika förutsättningar (dispositioner) i form av livsstilar, smaker och handlingsförmåga att tillägna oss denna kunskap. Det som ytterst bestämmer hur människor tänker, handlar, tolkar och värderar olika företeelser, är således både sammansättningen av olika kapitalformer och vilken kunskap individer har att använda dessa resurser. Medan Ziehe har kritiserats för att överbetona de allmänna effekterna av moderniseringsprocessen och negligera klass- och könsfrågorna, har kritiserats för att överbetona reproduktionen och negligera effekterna av moderni- seringsprocessen. Detta visar hur svårt det är att förena ett reproduk- tionsperspektiv med ett moderniseringsperspektiv inom socialisations- forskningen. Den marginaliserade och farliga ungdomen Det svenska samhället genomgick en omfattande ekonomisk strukturomvandling. Vissa debattörer betraktade dessa förändringar som ett epokskifte, (1996). Nya mönster av arbetslöshet, segregation, fattigdom, marginalisering och diskriminering gjorde till vilket annat Europeiskt land som helst. Denna samhällsutveckling har också skapat nya förut- sättningar för debatten om ungdomsproblem och gängkulturer. En debatt som i hög grad jämställt ungdomsgrupper med gäng och kriminalitet och som i allt väsentligt handlat om miljonprogram- mets betongförorter. Att vara ung man, invandrare och bo i en utsatt förort har i det närmaste blivit liktydigt med att vara farlig. Ungdomsforskaren (1996) menar att de i medierna ofta uppmärksammade mobiltelefonrånen har demoniserat många unga invandrarmän. En annan aspekt av denna demoniseringsprocess är enligt att så gott som alla ungdomar som vistas ute i offentliga miljöer ses som tillhörande något gatugäng – vilka i sin tur oftast betraktas som kriminella. Utan att förringa problemens omfattning är det uppenbart att det finns en diskrepans mellan de faktiska förhållandena som dessa ungdomar lever under och de bilder av farlighet och kriminalitet som massmedia presenterar. Ungdomars gemenskaper och kulturer har varit föremål för omfattande forskning (se t.ex. 1983, 1996, 1997 m fl.). Resultaten av denna forskning visar att dessa ungdomsgrupper och kulturer ger uttryck för ungas behov av att bearbeta sociala, psykologisk, kulturella och existentiella villkor. Att växa upp i ett föränderligt samhälle innebär att det är möjligt att orientera sig i den egna samtiden genom att ta över föräldragenerationens kulturer, livsmönster och identiteter – detta är inte minst uppenbart i invandrar- täta förorter. Olika ungdomsgrupper utgör olika former av kollektivt strukturerade svar och reaktioner på specifika levnadsvillkor. Gruppen eller gänget är enligt en sådan arena. I gänget kan de behov som föräldrar och samhälle inte förmår tillhandahålla kompenseras. Det handlar om varje individs sökande efter till- hörighet, trygghet, närhet, respekt, mening och sammanhang. Dessa ungdomsgäng bör därför enligt inte per definition upp- fattas som hotfulla och farliga. De bör istället betraktas som en form av kollektiv organisering som det förebyggande ungdoms- arbetet kan ha mycket att vinna på när det gäller att förstå och ta utgångspunkt i för att starta förändringsprocesser. Till detta krävs också ett nytt förhållningssätt – en socialpedagogik som förmår lokalisera möjligheterna och den kreativa dynamik som också finns i dessa miljöer. En sådan strategi förutsätter kunskap om de kom- plexa sociala och kulturella förhållanden dessa ungdomar tvingas handskas med. Ungdomar uppträder i många olika miljöer. är det tydligt att de finns i och utvecklar många olika samhälleliga miljöer eller arenor. Om vi med miljö i allmänhet menar ett etablerat aktivitetsfält eller en social kontext finns de unga uppenbarligen i skolans miljö, i idrottens miljö, i föreningsmiljöer, på diskoteket och i stadens offentliga miljöer osv. är det också uppen- bart att det inte bara är frågan om att ungdomar träder in i dessa miljöer. De är också med och skapar dem, sätter sin prägel på dem och laddar dem med nytt innehåll och nya betydelser. De offentliga rummen och fritidsmiljöerna blir därmed i hög grad de ungas arenor. Å ena sidan formas dessa miljöer av de ungdomar och de ungdoms- kulturer som genomför aktiviteterna där och å andra sidan formas personerna genom deltagandet i miljöernas praktik. Detta perspektiv bryter naturligtvis mot många gängse uppfattningar. Vi tänker oss exempelvis vanligen att institutioner och fysiska miljöer existerar och att vi sedan använder dem. Skolan existerar och eleverna ska tillmötesgå skolans krav. Skolorna finns där, även , och gatorna finns med asfalt och kantsten även om de är öde. Detta perspektiv bryter emellertid också mot en annan utbredd uppfattning, nämligen att vi finns som särskilda objekt med särskilda egenskaper som kan påverkas och förändras i olika sammanhang. Det är mot den här bakgrunden som det blir möjligt att förstå hur den egna stadsdelen och det egna ungdomsgänget kan hamna i fokus för de unga. Att potentiera och symboliskt ladda den egna stadsdelen med betydelser och myter är en strategi som framförallt gäller pojkarna och de unga männen. När man inte uppfattar sig som hemma i det svenska samhället kan platsen där man bor, där man har sin vardag och där man har sina kamrater få en avgörande identitets- och trygghetsskapande faktor. Ungdomarna, staden och den fysiska miljön De krav man kan ställa på barns och ungdomars miljöer handlar bland annat om säkerhet och trygghet, men även stimulans och möjlighet till såväl vuxenkontakter som umgänge med kamrater och jämnåriga. När vuxna planerar barns och ungdomars miljöer utgår de ofta från sina egna referensramar. Men det finns en inneboende konflikt mellan vuxna och barns bilder av hur miljöer ska utformas. Vuxna har ett behov av att kontrollera ungdoms- miljöerna så att de är säkra och trygga. behöver de unga spännande och utvecklande miljöer som ger dem frihet att utvecklas till självständiga individer. Ungdomars miljöer omfattar inte bara bostaden det egna kvarteret och skolan. De söker sig till offentliga platser, till samlingslokaler och nöjen både inomhus och utomhus. Ungdomar använder den offentliga miljön på olika sätt för att skapa mening och samman- hang i tillvaron. Sett ur deras perspektiv är den offentliga miljön inte bara ett ställe att vistas på utan också en plats där man kvalificerar sig för vuxenlivet (Lieberg 1992). Ungdomar söker sig dels till undanskymda platser där de kan dra sig undan vuxnas insyn och kontroll, dels till öppna platser och stråk där de kan umgås, visa upp sig och både se och synas. Man kan därför likna staden vid en teater där de unga söker platser såväl back stage som on stage. Speciellt för ungdomar i tonåren, som ständigt utvidgar sitt revir, är gator, torg och parker – on stage – viktiga platser. Här finns ett socialt liv att ta del av som de kan umgås relativt fritt utan vuxenvärldens direkta kontroll. I stadens offentliga rum finns också många icke funktionsbestämda platser, platser som vuxna inte besöker, såsom gränszoner och mellanrum mellan olika ytor och funktioner. Det kan vara övergivna platser i anslutning till en gatukorsning eller ett grönområde. Sådana icke definierade rum i stadsmiljön kan ungdomarna ladda med nya betydelser och använda som platser för både umgänge och kreativa aktiviteter (Lieberg 1998). Dagens funktionsuppdelade stad, där varje aktivitet (boende, arbete, fritid etc.) har sin plats får till följd att vissa områden är befolkade vissa tider medan de kan vara helt öde under andra tider. Stadskärnan som är en livlig plats där många rör sig , kan , och nätter vara helt övergiven. Ett tättbefolkat bostadsområde kan vara i stort sett folktomt på vardagsförmiddagarna. Längs anslutningsvägar till bostadsområden, där ofta busshållplatser ligger, eller längs separata gång- och cykelleder kan det också vara ödsligt, speciellt och nätter men även vissa tider . För ungdomar kan placeringen av buss-, tåg- eller spårvagnshållplatser, linjesträckningar och tidtabeller vara helt avgörande för vilka möjligheter de har att självständigt använda sin miljö. Uppdelningen av staden i olika zoner för olika ändamål får också konsekvenser för barn och ungdomar. En av konsekvenserna är att det rör sig färre vuxna i området vilket minskar den informella kontrollen och säkerheten. De öde delarna av staden skapar otrygghet och rädsla för att bli utsatt för våld och överfall. Rädslan och otryggheten kan i sig innebära begränsningar för barns och ungdomars möjligheter att röra sig fritt. Men som kulturgeografen (2001) visar i rapporten har framförallt unga kvinnor utvecklat särskilda strategier för att undvika farliga och ödsliga platser när de förflyttar sig genom stadsmiljön. Också placeringen av kollektivtrafikens stationer och hållplatser är viktiga för ungdomarnas rörelsefrihet, liksom turtät- heten. är det viktigt att ha valmöjlighet så att man kan välja sådana cykel- och gångvägar som känns trygga och säkra. Gång- och cykelvägar bör vara upplysta och lokaliserade till platser och stråk där det rör sig andra människor. Barn och ungdomar tillhör den grupp som använder den offentliga miljön mest. De utforskar närmiljön på ett ingående sätt och känner ofta till platser som vuxna inte intresserar sig för. De kan därför sägas vara experter på den miljö de själva använder och de använder den ofta på ett annorlunda och mer utmanande sätt än vad vuxna gör. Undersökningar visar att de också har detalj- kunskaper om till exempel en plats eller ett stråk som kan vara betydelsefullt för planerare, arkitekter och byggherrar (2000, s. 113). För ungdomar i tonåren är ofta de offentliga miljöerna alltför välplanerade och tråkiga. Den redan färdiga miljön ger små möjligheter att själv påverka. De icke-funktionsbestämda platserna, mellanrummen och de överblivna icke-platserna och identitetslösa grönytorna, är viktiga platser för ungdomarna. De utgör en slags ingenmansland eller vita fläckar –ofta belägna i gräns- zonen mellan stad och land. Dessa rum fungerar som förbindelse- länkar mellan olika delar av staden dit all möjlig energi sugs just därför att det handlar om ambivalenta territorier där olika aktiviteter och brukare konfronteras (Lieberg 1998 s. 33). Det är här de unga kan skapa sina egna rum och platser och få utrymme för sin fantasi och skaparkraft. Stadsmiljön behöver således även sådana platser där man undviker att tillrättalägga och planera för mycket i detalj. Liksom för andra människor spelar den fysiska omgivningen en väsentlig roll för hur ungdomar lever sina liv. Men städer och andra miljöer är oftast inte planerade utifrån barns och ungdomars behov. Planeringen har bara i undantagsfall tagit tillvara den kunskap som finns hos ungdomarna själva eller hos dem som arbetar med barn och ungdomar. Formellt finns inget som hindrar barns och ung- domars inflytande. Trots detta ger undersökningar och statistiken en annan bild; det finns en klyfta mellan ungdomars faktiska inflytande och det stöd som lagar och förordningar ger.6 Det finns med andra ord ett stort outnyttjat utrymme för barns och ungdomars inflytande inom det befintliga regelverket. Utvecklingen har gått från en uppifrånstyrd samhällsplanering till mer av lokal delaktighet och samverkan. En studie av (2000) visar att det trots detta är långt kvar till verklig delaktighet. Erfarenheterna visar att kommunernas arbete för ökad delaktighet ofta sköts av en enda person i kommunen. Systemet är således bräckligt. föreslår därför att strategier bör tas fram för hur ökat medborgardeltagande ska kunna uppnås. En sådan policy bör särskilt beskriva hur barn och ungdomar skall engageras. De ungas fritidsanvändning och rumsliga orientering I en nordisk ungdomsstudie (Aagre et al ) där cirka 1 000 ungdomar i 15–deltog, ställdes en rad frågor om de ungas anknytning till tre centrala ungdomsarenor: hemmet, det 6 I skrift Unga är också medborgare – om barns och ungdomars inflytande i planeringen redovisas flera exempel på detta. organiserade föreningslivet samt den informella samvaron med kamrater i det offentliga rummet, på gator och torg. I frågorna kring fritidsanvändning ombads de unga välja ut tre av sex möjliga sätt att använda sin fritid på, samt ange prioriteringsordningen mellan dem. Tre av dessa fritidsfält har med det sociala livet och umgänget i hemmet att göra: Att vara för sig själv, att umgås med kamrater samt att umgås med övriga familjen. De övriga tre alternativen handlar om aktiviteter utanför hemmet, antingen hemma hos vänner, i föreningar/organisationer, eller på informella mötesplatser i det offentliga rummet. Man skiljer genomgående på aktiviteter under vardagar och . Resultaten visar att en stor del av pojkarna har hemmet som sin huvudsakliga fritidsarena, medan flickorna är mer föreningsorienterade. Tidigare studier inom den nordiska ungdomsforskningen har visat att flickorna varit de mest hemorienterade. Resultaten från denna undersökning visar att av pojkarna använder mest tid till att vara hemma för sig själva eller tillsammans med familjen. Motsvarande siffror för flickorna var .