sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Sohlmans sista anmärkning att han kunde tänka sig att när som helst, läsa en mässa inför herrarna i MININDEL [som en] gest mot moder, är kryptisk. Var uppfattningen, att man tog upp Wallenberg-ärendet inför sovjetiska företrädare, inte främst i syfte att få besked om , utan främst som en Utrikesledningens brist på handling gest mot anhöriga, unik för Sohlman eller spridd bland de UD-tjänstemän som var ansvariga för ärendets handlägg- ning? Den svenska utrikesledningen var sammanfattningsvis ovillig att ta upp Wallenberg-ärendet på samma nivå, som man från sovjetisk sida gjorde i fallet Makarova. Det förtjänar härvid att anmärkas att åtminstone en tjänsteman inom utrikesförvaltningen, (Barck- ) signalerade till att Kollontaj sagt att hon ansåg det mindre sannolikt, att Dekanozov skulle våga på egen hand avgiva svar i Wallenberg-frågan, utan han komme nog att avvakta Molotovs återkomst (P 2 EuI, 8/12-1946). Detta budskap betyder i praktiken att ansåg att Dekanozov inte var bemyndigad att lämna besked i Wallenberg- ärendet. Härav följer att tjänstemän på lägre nivå, som t.ex. Abramov och Sysojev, knappast heller kunde förväntas ge ett klart besked. I förtäckta ordalag rekommenderade därefter att ta upp frågan på sin nivå: Min egen reflektion är, att måhända excellensen finge något tillfälle att beröra saken med Molotov i (P 2 Eu I, 8/12- 1946). Det är inte säkert att hann ta del av Barck-Holsts rekom- mendation före sitt möte med Molotov . Emellertid hade, som nämnts lämna en orientering av Wallenberg- ärendet därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov. Denna påminnelse föranledde dock inte utrikesministern att ta upp ärendet. 15.5Varför tog inte fasta på tjänstemännens rapporter? Det skall inledningsvis understrykas att denna utredning under sitt arbete inte har påträffat någon ny dokumentation som kan klar- lägga de djupt bakomliggande motiven till Undéns ovilja att befatta sig med . ger egentligen ingen information om hur han såg på själva ärendet . Detta är märkligt eftersom man i dagboken faktiskt kan återfinna omdömen om fallen Makarova och Utrikesledningens brist på handling Det skall dock också understrykas att avsaknaden av otvetydig dokumentation rörande bevekelsgrunderna på intet sätt är avgörande för slutsatserna för denna utredning. Undéns inakti- vitet är påfallande och skäl till erinran i sig. Det förefaller i efterhand högst besynnerligt att all den diffusa information rörande vistelseort på olika håll i Öst- och som –51 inkom från personer som , , m.fl. kunde komma att tillmätas så förhållandevis stor betydelse som blev fallet. I synnerhet mot bakgrund av att tjänstemän inom den svenska ut- rikesförvaltningen, därtill två sändebud och ett legationsråd, samtliga med lång erfarenhet från diplomatin, rapporterade om att Wallenberg-ärendet från sovjetisk sida kopplades samman med baltiska flyktingar i , att man från sovjetisk sida försökte använda som en slags för- handlingsbasis och att , med anledning av Wallenberg- ärendet, borde överväga en kylig behandling av den sovjetiske ministern i . Detta är en så märklig och svårförklarlig omständighet att det måste hållas för möjligt att utrikesministern faktiskt kan ha insett att kunde vistas i sovjetisk fångenskap. Det finns inga uppgifter som tyder på att explicit uteslöt möjligheten av att satt inspärrad i . Däremot uppger att inte höll det för ute- slutet att faktiskt omkommit under striderna kring . Statsrådet uppger i sin bok –1959 (1969) att , i samband med besök i , uppgivit att han själv trodde att ryssarna verkligen inte vet vart W. tagit vägen, att W. sannolikt är död under de kaotiska förhållanden som rådde efter kriget. Enligt hade han dock tillagt att ryssarna, om han [] återfanns [] skulle ha större skäl att lämna honom tillbaka till med den goodwill det skulle ge än att gömma honom och förneka hans existens (, 1969: 100). Såsom framgår av och uppgifter var således främst benägen att tro att omkommit i (såsom meddelat ). Detta är dock inte liktydigt med att utrikesministern kommit till slutsatsen att det var uteslutet att faktiskt var internerad i . Utrikesledningens brist på handling Om vi rent hypotetiskt antar att faktiskt höll det för möjligt, om än mindre troligt, att befann sig i sovjetisk fångenskap, vilka var då skälen till att han inte var på något sätt be- redd att agera i enlighet med denna möjlighet? Att skulle ha underlåtit att agera i enlighet med en med- veten strategi förefaller ytterst osannolikt. Om så vore fallet borde det gå att finna anteckningar om detta i hans dagbok, det borde finnas någon form av dokumentation om en sådan strategi i , det borde finnas nämnt i telegram och handbrev till beskick- ningen i etc. Några sådana tecken har inte återfunnits under denna utrednings arbete. Orsakerna till Undéns inaktivitet måste sökas på annat håll. Internationell moral och rätt Som ovan påvisats uppfattade de svenska diplomaterna den sov- jetiska sammankopplingen av allt från genomresevisum mot repa- triering av balter, till Makarova mot af Sandeberg, som sovjetiska inviter till byteshandel och köpslagan. När samma modell tillämpa- des på fallet uppfattades det likaledes föreligga eventu- ella möjligheter till förhandling rörande en utväxling. för- höll sig emellertid kallsinnig till detta. skriver t.ex. i sin artikel att hans förslag att dra lärdomar från den schweiziska ut- växlingen av Feller och inte mottogs väl av : reagerade och avbröt mig genom att säga att icke ville bedriva någon människohandel (, 1979). I en radiointervju 1980 kommenterade syn på Wallenberg-ärendet och utväxlingsalternativet: Jag tror inte att den vägen hade varit särskilt intelligent. Jag tror inte att det hade lyckats ett dugg bättre än den här andra metoden och dessutom så skall du komma ihåg att var en otroligt moralisk person. Han vägrade absolut att byta liv mot liv och att blanda in [] ett utbyte av en människa mot krediter och spannmålsleveranser eller vad det nu skulle kunna vara, det ansåg han att då fick skaffa sig en annan utrikesminister för det kunde han inte gå med på (Direkt studio 13, 31/1-1980). Av utsaga får man intrycket att Undéns ovilja mot ut- växlingstanken inte främst betingades av övertygelsen att fallit offer för striderna i , utan av det faktum Utrikesledningens brist på handling att han var en otroligt moralisk person som absolut vägrade byta liv mot liv. Att Undéns moralism generellt påverkade hans uppfattning om hur den internationella politiken borde gestalta sig framgår t.ex. av följande anteckning ur hans dagbok av : [5/8-1945] Amerik. ministern ringde o bjöd mig på middag för att träffa amerik. i , , som kom direkt från Potsdam-mötet. Jag reste in på aftonen. Vid middagen blott värden, Harriman, o jag. H. är en man med allvarligt, nästan melankoliskt utseende, förefaller vara om- kring , något nervösa ögon. Samtalet rörde sig mest om , dess ställning i världen o dess politik. En synnerligen intressant be- kantskap. Har varit närvarande vid alla sm. träffanden mellan de stora under kriget. Inte vidare optimistisk om framtiden. Underströk särskilt att man i internationell politik måste söka hävda vissa moraliska principer, stå för vissa värden som man inte borde offra genom eftergifter för vinnande av en tillfällig kompromiss. En klok och sympatisk människa, skarpsynt iakttagare. Det råder knappast någon tvekan om att var sympatiskt in- ställd till Harrimans inställning om att man i internationell politik måste söka hävda vissa moraliska principer, stå för vissa värden som man inte borde offra genom eftergifter för vinnande av en tillfällig kompromiss. Detta är inte rätt plats för en ingående redogörelse för hur den undénska bilden av internationell politik och internationell rätt formades och 30-talen. I korthet kan dock sägas att var starkt präglad av de tankegångar som efter lanserades av den amerikanske presidenten (1913-21). satte stora förhoppningar till att Natio- nernas förbund (NF) genom den kollektiva säkerheten och upp- rättandet av en internationellt ömsesidigt erkänd rättsordning, skulle kunna hindra väpnade konflikter mellan stater. och 30-talen skaffade sig en bred erfarenhet inom folk- rätten. 1920 blev han folkrättssakkunnig vid UD och han kom där- efter att ingå i den svenska delegationen vid NF . För var emellertid den internationella utvecklingen en svår besvikelse. München-överenskommelsen 1938, liksom (med det hemliga tilläggsprotokollet om uppdelning av mellan nazi- och ), utgjorde dödsstötarna mot den Utrikesledningens brist på handling framväxande internationella rättsordning, som varit en så stark anhängare av. Undéns närmast reflexartade motstånd mot utväxling av människor stater emellan skall möjligtvis ses mot bakgrund dels av hans starka patos för den internationella rätten, dels den svåra be- svikelse som utbrott härvid innebar. Hans kon- sekventa hänvisande till svenska rättsliga instanser då fallen med de fem internerade sovjetiska sjömännen och Makarova anfördes av den sovjetiske ministern i , låter antyda att han var starkt präglad av sin uppfattning att relationer stater emellan måste ha en folkrättslig grund. Att utan vidare, på basis av politiska överens- kommelser, utväxla människor förefaller, som också framhölls av , ha stridit mot Undéns djupt liggande uppfattningar om hur stater sinsemellan borde agera. Denna inställning kan förklara varför inte tog fasta på tjänstemännens rapporter om förhandlingsmöjligheter. Det är dock möjligtvis inte det enda skälet. Den internationella utvecklingen i efter var oroande. Relationerna mellan segrarmakterna försämrades successivt redan kort efter Jalta-överenskommelsen . Den amerikanske ambassadören i Averell Harriman sände flera telegram till vari han varnade för att målsättningar i stod i allvarlig strid med de visioner som målats upp vid . Den nye amerikanske presidenten tog intryck av Harrimans skildringar och avbröt tämligen abrupt all hjälp till inom ramarna för Lend-lease . därefter följde en rad händelser som steg för steg försämrade relationerna mellan och västmakterna. Det skulle föra alltför långt att i detta sammanhang i detalj redo- göra för vari dessa bestod, hur de skall tolkas, och vilka följder de fick. Några centrala händelser förtjänar dock att kort nämnas. En av de kanske viktigaste faktorerna bakom de försämrade relationerna utgörs av det sovjetiska agerandet i de östeuropeiska staterna. De utlovade polska fria valen, som därtill fanns om- nämnda i Jalta-överenskommelsen, sköts ständigt , och när de slutligen blev av 1947, var de långt ifrån fria. Utrikesledningens brist på handling mönster gick att skönja också i , och . Moskva-trogna kommunistpartier tog successivt makten i de politiskt instabila staterna. höll sitt s.k. valtal som uppfattades som mycket fientligt gentemot västvärlden. Därefter följde tal i , , vari han konstaterade att en järnridå sänkts ned över från vid till vid , samt den amerikanske diplomatens mycket ingående och tämligen pessimistiska analys (The Long Telegram) av avsikter samma månad. Kennans analys hade också sina motsvarigheter på den sovjetiska sidan. Som framkommit ovan översände Tjernysjev i flera telegram till , vari han varnade för ökat anglo-amerikanskt inflytande i . Ett liknande telegram sändes också från ambassadör i , , vari han redogjorde för ambitioner till ekonomisk dominans i världen och ekonomisk infiltration av suveräna stater. Alltmedan relationerna således försämrades fördjupades den ekonomiska krisen i det krigshärjade . –47 var därtill en av de hårdaste på . Det förelåg en direkt risk för hungersnöd i och det politiska klimatet präglades av in- stabilitet. Kommunistpartierna gick fram stort bland annat i och . tvingades därtill mot bakgrund av det trängda ekonomiska läget dra tillbaka sina åtaganden om militärt skydd åt och . hade deklarerat vid att de amerikanska trupperna skulle lämna . Man hade också gjort upp planer för att, i enlighet med den s.k. Morgenthau-planen, helt avindustria- lisera . Bägge dessa målsättningar övergavs helt . I samband med aviserandet av Truman-doktrinen (vars huvudsyfte var att bekämpa spridandet av kommunismen varhelst det förelåg risk för detta) övertog de brittiska militära åtagandena i och . beslutade att erbjuda ekonomiskt bistånd för återuppbyggnadsarbetet i , den s.k. Marshall-hjälpen. Man beslutade också att överge Morgenthau-planens målsättningar och istället låta återuppbygga den tyska industriella infrastrukturen. Den sovjetiska reaktionen lät inte vänta på sig. höll , ordförande för den nyupprättade Kominform Utrikesledningens brist på handling (ersättare för kommunistinternationalen Komintern som upplösts 1943) det s.k. tvålägers-talet vari han deklarerade att världen delats upp i två block eller läger, ett kommunistiskt och ett kapitalistiskt, och att krig dem emellan var oundvikligt. De starkt försämrade relationerna mellan öst och väst tog sig –53 en rad konkreta uttryck, bland annat genom det kommunistiska maktövertagandet i (Prag- kuppen) , valutareformen i de västliga ockupations- zonerna i , den sovjetiska blockaden av de väst- liga zonerna i mellan , bildandet av Nato 1949, samt den första lyckade sovjetiska provsprängningen av en atombomb 1949. måste bidraga till en avspänning mellan öst och väst Kan den internationella utvecklingen förklara varför var ovillig att föra upp på den svensk-sovjetiska dagordningen? Trycket mot vad gäller t.ex. de baltiska flyktingarna hårdnade i takt med att nazi-Tyskland försvagades 1943–44. Det är också ett faktum att den sovjetiska militära närvaron i ökade påtagligt som ett direkt resultat av kriget. Kan utrikesministern och den övriga utrikesledningen, när relationerna mellan segrarmakterna sedermera successivt för- sämrades , ha ansett det vara allt- för riskabelt att inta en hård linje gentemot i fallet ? Kan ha förstått att fanns i livet i men inte velat utpeka för ett så flagrant brott mot all diplomatisk sedvänja som att tillfångata en neutral stats diplomat, därför att en sådan anklagelse i sig skulle ha medfört starkt försämrade relationer till ? Den svenska utrikesledningen antog efter kriget, för att dämpa den tilltagande internationella spänningen, en utrikespolitisk linje som syftade till en fullständigt likvärdig behandling av Sovjet- unionen och västmakterna. skulle inte ges anledning att känna sig förfördelat och inte ges anledning att misstänka att egentligen hyste sympatier förde västliga demokratiska staterna. Som logisk följd härav blev det centralt för att dels uppnå en förbättring i relationerna till , dels avstå från Utrikesledningens brist på handling deltagande i västliga organisationer eller initiativ som på något sätt kunde uppfattas som anti-sovjetiska av . Man kan hävda att beslutet att utlämna de 167 militärbalterna var en direkt följd av denna linje. Vid en allmän beredning i baltfrågan inom regeringen sade t.ex. statsrådet : Ryssarna måste till varje pris bemötas så, att de icke bleve annorlunda behandlade än andra stormakter. Det vore svårt för dem att slå till reträtt i en fråga om en utfästelse, som lämnat. Konsekvensen skulle säkerligen icke bliva, att vi komme i krig med ryssarna, men den komme otvivelaktigt att till det allvarligaste lända till ett försämrande av de svensk-ryska förbindelserna. komme att sättas i en klass för sig, och ryssarna komme att avsäga sig varje umgänge med oss. Enligt skulle det vara illa om intrycket skapades att en opinionsrörelse kunde driva regeringen vart som helst. Detta vore dock inte det värsta, enligt Wigforss: Det värsta vore vårt förhållande till . En svensk regering, som böjde sig för en opinion i en fråga, som mer eller mindre hade sin spets mot , måste för Kreml framstå som en potentiell mot- ståndare. 146 av 167 balterna utlämnades avtalsenligt . (21 balter undantogs från transporten på grund av sjukdom). Undéns uttalande vid en riksdagsdebatt rörande den sovjetiska ockupationen av de baltiska staterna kan också tolkas som ett utslag av denna strävan att konstruera en bild av som en fullständigt normal stat: rådde på många håll i världen ett starkt tvivel om dessa små nyupprättade republikers framtid. [] Den politiska mogenheten hos dessa folk var inte heller särskilt markerad [] Vore det inte anledning att pröva den andra politiska linjen, nämligen att acceptera det nya och den politiska utformning som de baltiska republikerna fått såsom anslutna till republiker? Huruvida miljardkrediten var ett direkt utslag av denna strävan efter likabehandling av kan diskuteras. Ledamoten i denna utredning fil. genomför i en bilaga till denna utredning en ingående analys av handels- och kreditavtalet och visar där att rent ekonomiska motiv också var tungt vägande Utrikesledningens brist på handling skäl för den strävan att få till stånd ett handels- och kreditavtal med (bilaga 3). Dock står det klart att den tillträdande ministern i , , efter sina samtal med regeringsmedlemmar , fick klart för sig att hela avtalsfrågan hade en politisk bak- grund (, 1973: 33). Per , och hade enligt varit inställda på att de tre segrarmakterna också efter kriget skulle kunna upprätthålla ett tillräckligt hyggligt samarbete, för att, medelst ömesidig hjälp, kunna inleda återuppbyggnadsarbetet i . När emellertid dekla- rerade att en järnridå sänkts tvärs över , från vid till vid blev den svenska re- geringen, enligt , närmast upprörd (, 1973: 34-35). Bakom kreditavtalet låg också, enligt Moskva-sändebudet, ett dåligt samvete för det svenska agerandet under kriget: En av de ivrigaste förespråkarna för en svensk miljardkredit till sade mig att denna kredit skulle kunna bidraga till att väga upp de förluster som ryssarna lidit till följd av det svenska med- givandet att låta den tyska Engelbrechtdivisionen transiteras från till ! (, 1973: 31). Både Per och satte stora förhopp- ningar vid vad skulle kunna åstadkomma i . hade uppmanat honom att i söka skapa 'ej blott hyggliga utan verkligt förtroendefulla förbindelser mellan och Ryssarna måste känna att de i hade en verklig vän' (, 1973: 34). underströk regering- ens behov av att få en inträngande rapportering från : Vi måste söka få en inblick i verkliga ekonomisk- politiska läge och framför allt i den sovjetryska ledningens utrikes- politiska avsikter (, 1979). När emellertid sänt hem ett antal officiella skrivelser och en längre rapport rörande den politiska utvecklingen i (HP 1 Er, 1/11-1946) till kallades han till för samtal. Enligt ansåg att rapporten målade den politiska utvecklingen i Sovjet- unionen i alltför mörka färger: Han framhöll att man ju inte fick glömma att landet genomlidit ett fruktansvärt krig och att man i själva verket måste beundra den energi som sovjetledningen nu utvecklade inom ramen för sina femårsplaner. Utrikesledningens brist på handling Jag kunde endast instämma i dessa uttalanden, som jag för övrigt icke tyckte strida mot min rapportering (, 1973: 82). ansåg också att inte tillräckligt beaktat att den sov- jetiska regeringen varit utsatt för åtskillig provokation. Chur- chills tal i , hade varit en utmaning. Samtalet hölls till en början enligt i en sträng. förhörsliknande ton, varefter utrikesministern mjuknade upp något. Avslutnings- vis underströk dock : att han ville lägga mig på hjärtat att det icke var nog att vi eventuellt hade ett hyggligt förhållande till . Vi måste försöka att ha ett så förtroendefullt förhållande att vi i vår ringa mån kunde bidraga till en avspänning mellan öst och väst (, 1973: 84). Är det då rimligt att anta att Undéns inaktivitet i ärendet betingades av ambitionen att ge möjligheten att spela en, i Undéns och den svenska statsledningens ögon, viktig internationell roll som medlare mellan öst och väst? En sådan roll hade naturligtvis mist något av sin neutrala upphöjdhet om man utpekat den ena sidan för att ha fört bort och möjligtvis tagit livet av en svensk diplomat. Något entydigt svar på denna frågan kan inte ges. Undéns inställning i fallet är i praktiken en gåta och denna utredning kommer inte längre än denna typ av högst hypotetiska resonemang. Varför valde att inte agera trots att den egna förvaltningens tjänstemän manade till handling förblir oklart. I ljuset av den sammantagna bilden av de olika legationernas rapportering i fallen af Sandeberg, de schweiziska diplomaterna etc. förefaller det under alla förhållanden orimligt att utrikesministern skulle ha kunnat utesluta möjligheten att vistades i sovjetisk fångenskap. var föremål för ett för- hållandevis stort antal officiella skrivelser och handbrev, hans gärning i var uppmärksammad i tidningarna, och hans försvinnande var föremål för interpellationer i . Det svenska sändebudet i hade därtill som enda fråga tagit upp vid ett möte med och utförligt rapporterat om detta till utrikesministern. Att aldrig skulle ha reflekterat Utrikesledningens brist på handling över vad som hänt förefaller mot bakgrund av detta som fullständigt osannolikt. Under dessa stunder av reflektion är det knappast möjligt att han, mot bakgrund av vad vi kan be- lägga att han har läst, kunde helt utesluta att fanns i sovjetisk fångenskap. Undéns inaktivitet i fallet är således, alldeles oavsett bevekelsegrunderna, skäl till erinran i sig. Det förefaller mycket osannolikt att en mera kraftfull undénsk linje i fallet gentemot skulle ha satt några verkligt väsentliga svenska intressen på spel (annat än de rena prestigehänsyn och den stolthet som följde med självbilden av som en viktig internationell aktör). intog en hård linje i frågan om de runt 30 000 civila baltiska flyktingarna utan att detta fick några allvarligare konsekvenser för landets säkerhet. Att åtminstone ta upp ärendet på utrikesministernivå, t.ex. vid samtalet med Molotov i , förefaller mot bakgrund av detta som ganska självklart. Det förefaller också överdrivit stelbent och fantasilöst från utrikesministerns sida att inte uppmana eller att gå vidare i det förvisso mycket cyniska förhandlingsspel om ut- växling som de sovjetiska diplomaterna öppnade för. En sådan strategi hade möjligtvis kunnat medföra att mer påtagliga indika- tioner på att fanns i livet hade kunnat erhållas från den sovjetiska sidan. 15.6En blockerad utrikesförvaltning och utrikesledning Eftersom tjänstemännen vid UD dels höll det för möjligt att var i livet, dels föreslog att de skulle agera för att en utväxling skulle prövas, går det inte att utesluta att en annan person på posten som utrikesminister hade kunnat medföra en lyckligare utgång för del. Det finns dock ytterligare en faktor, vid sidan av Undéns världsbild, som måste tas i beaktande härvid. Detta gäller den stora mängd motstridig information som kom in till UD . Ett av de skäl som skall ha anfört i samtalet med , till varför han inte ville riskera att försämra för- Utrikesledningens brist på handling hållandet till , var att kanske faktiskt hade försvunnit under striderna kring . I samband med och Undéns möte med Wallenbergsaktionen , skall ha yttrat att mycket väl kunde ha omkommit under striderna vid Pest efter där var ju så- dant kaos och sådant bombardemang. Mot bakgrund av den tidigare redovisade genomgången av in- formation rörande omhändertagande av sovjetiska trupper , (uppgifter från Dekanozov, Kollontaj, , m.m.) kan det i efterhand tyckas förvånansvärt att kunde tro något annat än att fanns i sovjetisk fången- skap. Det är då viktigt att hålla i minnet dels att en hel del information tycks ha blivit liggande hos legationen i , dels att det alltsedan den 15 mars 1945 (då Kossuth-radion meddelade att mördats av ) inkommit ytterst motstridig information om från många olika håll. Vi har i det föregående kortfattat summerat ett antal av de vittnesuppgifter som inkom . För att för- stå betingelserna för efterforskningsarbetet under de därpå följande åren fram till Undéns démarche 1952 är det nödvändigt att kort- fattat nämna något också om de vittnesuppgifter som inkom också under dessa år. i Gödöllö, i Lwow