sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Offentlighet, forskning och folkbildares självförståelse Delbetänkande av Utredningen för statens utvärdering av folkbildningen 2004 SOU och Ds kan köpas från kundtjänst. För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av för- valtningavdelning. Beställningsadress: kundtjänst 106 47 Orderfax: Ordertel: E-post: Internet: Svara på remiss. Hur och varför. Statsrådsberedningen, 1993. – En liten broschyr som underlättar arbetet för den som skall svara på remiss. Broschyren kan beställas hos: Fax: 08–405 42 95 Telefon: 08–405 47 29 /propositioner/sou/pdf/remiss.pdf Svensk folkbildning kan, både ifråga om dess omfattning, innehåll och historik, ges flera olika bestämningar. Den som ofta tonar fram i de offentliga texterna tar historisk utgångspunkt folkbildningsrörelser och inskränker sig till att gälla de två stora institutionerna, studieförbund och folkhögskola, samt kulturverk- samhet i dessas regi. Även det uppdrag vi förvaltar här, att analysera frågan om folkbildningens särart, dess eventuella existens och karaktär, är formulerat mot bakgrund av en sådan förståelse. kan emellertid både historieskrivning och institutionell avgränsning av folkbildningsbegreppet ses just som ett led i att bestämma vad folkbildning är och inte är, dvs. att skriva fram särarten. Därför överskrider vår analys ibland den institutionella bestämningen av folkbildningsbegreppet. Vi gör det när vi menar att det är nöd- vändigt för att belysa hur historiskt och kontextuellt relativt talet om särarten är. Frågan om särarten verkligen existerar annat än som just ett tal om den lämnar vi i huvudsak obesvarad. Tecknen är emellertid många på att det är ett lönlöst företag att försöka identifiera några få entydiga karakteristika för de verksamheter som går under beteckningen folkbildning och som uppbär offentligt stöd. Därmed hävdar vi inte att en eller flera av de karakteristika som, i offentlig retorik, av folkbildare själva eller av forskare, lyfts fram som bestämningar av folkbildning inte kan återfinnas i enskilda verk- samheter. Bristen på entydighet och generell giltighet gör det emellertid motiverat att i första hand behandla särartsfrågan som en fråga om hur föreställningarna och talet om den konstrueras av centrala aktörer, snarare än att än en gång söka fastställa en inre kärna. I rapportens första del, Folkbildningens särart som fenomen och problem författat av , behandlas frågan om sär- arten som både ett diskursivt, språkligt-retoriskt fenomen och ett möjligt essentiellt, dvs. både som social konstruktion och som tänkbar verklighet. De två följande delarna, Talet om särarten och dess konstruktion i folkbildningens tidskrifter av , och det sista, Folkbildningens särart – såsom konstruerad i forsk- ningstext av , är mer konsekvent genomförda som diskursanalyser. Frågan om särarten analyseras som ett tal om särart, ett tal som tar form på olika arenor, på folkbildningsfältet och i forskarvärlden. På båda hållen förekommer formuleringar om och argument för hur särarten kan och bör förstås. De tre avsnitten i rapporten är självständiga belysningar av särartsbegreppets inne- börder och möjliga tolkningar. Det gemensamma syftet har varit att föra diskussionen om svensk folkbildning vidare genom att söka problematisera begreppet särart. , f. 1973. kand. 2001 i pedagogik och kammarmusik. Doktorand 2002 i pedagogik vid och i den nationella Forskarskolan i . Har arbetat med musiken i förskolan och tvärvetenskapliga satsningar inom högre utbildning, samt med en metautvärdering av utvärderingar av kvalitet i högre utbildning. I det pågående avhandlingsarbetet fokus- eras frågor om särart och identitet inom folkbildningen, samt hur denna konstrueras i forskning och forskningstexter. , f. 1977. i pedagogik och fil.kand. i religionshistoria, med intresseområde i hur kollektiva identiteter uppstår, samt hur dessa påverkar människan i hennes val och relationer. Är anställd vid som projektledare för projektet , vars syfte är att bredda rekryt- eringen till högskolan och få fler folkhögskolestuderande att vilja och våga läsa vidare på högskola eller universitet. Inom projektet genom- förs en kvantitativ uppföljning över hur väl de studenter, som –2000 sökt in till högskolan från folkhög- skola, klarat sina högskolestudier. , f. 1943. Professor i pedagogik vid i och vid . i pedagogik 1986 med avhandlingen mellan myndighet och med- borgare. Deltog som en av forskarna bakom rapporten i den första statliga utvärderingen av svensk folkbildning, SUFO 96. var han samordnare för det nationella programmet för folkbildningsforskning, . I fokus för forsk- ningsintresset är förhållandet mellan bildning och demokrati. Har bl.a. publicerat en översikt över svensk folkbildningsforskning och en essä- samling om svensk folkbildnings innebörder. Leder nu ett forsknings- projekt om hur skolans styrning och ledning förändrats i takt med kraven på ökad demokrati. Ett annat projekt belyser mötet mellan folkbildningens traditionella värden och IKT. Internationellt är intresset riktat mot hur utbildning och bildning kan bidra till hållbar utveckling och rättvisa. Har bl.a. medverkat i projekt i , och . Folkbildningens särart som fenomen och problem, Uppdraget och dess tolkning ........................................................... Essentiell och diskursiv särart .......................................................... Begreppen särart, folk och bildning ..................................... Folk och bildning .............................................................................. Den andliga frihetens förverkligande............................................... Fostran till självverksamhet, egen makt och storsyn...................... Folklig kunskap och vetenskap för folket ....................................... Rörelser i folket................................................................................. Offentlig karaktäristik av folkbildning................................... Folkhögskolornas informationstjänst (FIN) och Svenska folkhögskolans lärarförbund (SFHL) ........................................ Forskning om folkbildning – dominerande, antydda och Demokratifunktion och kulturbidrag.............................................. Bildningssyn, etos och existensproblematik.................................... Pedagogik och didaktik..................................................................... Villkor, inramning och korporativism.............................................. Villkor och inramning.............................................................. Särart under omformulering ............................................................. Folkbildartalet om IKT............................................................ Särart ur ett klass- och könsperspektiv................................... Talet om särarten, och dess konstruktion i svenska Syfte och frågeställningar.................................................... Urval och datainsamling.................................................................... Databearbetning och analys .............................................................. Resultat – talet om särarten ............................................... Medborgarskap i skuggan av kriget (1942–1944)............................ Stormigt 70-tal (1972–74)................................................................. Nutid – mångtydig särart i milenniets början (2000–2002) ........... Sammanfattning, särartsdikurser ........................... Underliggande diskurser/Spår av tidigare diskurser som lever Textkonstruktion som särartskonstruktion ........................... Särartsformuleringarnas betydelse för folkbildningens Bilaga 2 Lästa tidskrifter ................................................................. Bilaga 3 Analyserade artiklar .......................................................... Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter inom folkbildningsforskning, Syfte och frågeställningar ............................................................... Introducerande texter om folkbildningens särart och Analys och diskussion av texterna ................................................. Den teoretiska referensramen............................................ Särart som identitet och föreställda egenskaper............................ Att analysera forsknings- och avhandlingstexter .......................... Analys och diskussion ...................................................... Konstruktionen av folkbildning och särart genom utgångspunkter och slutsatser (som sätt att skriva) ................ Konstruktionen av folkbildning och särart genom användandet av särskilda begrepp och ideal.............................. Konstruktionen av folkbildning och särart genom frågan om vad folkbildningen har varit och är/borde/måste/skall vara.... Konstruktionen av folkbildning och särart blir synlig i kritik, förhandling och frågan om relationen mellan ideal och Avhandlingar inom folkbildningsforskning................................... Folkbildningens särart som fenomen och problem Uppdraget och dess tolkning I regeringens direktiv (dir. 2001:74) till den andra statliga utvärder- ingen av svensk folkbildning (SUFO 2) är frågan om folkbild- ningen särart en av flera frågor som ska belysas.1 Där konstateras inledningsvis att kravet på särart numera utgått ur folkbildnings- förordningen men också att folkbildningen själv fortsatt förväntas: Ta ansvar för att all utbildning som anordnas med statsbidrag präglas av folkbildningens kännetecken (dir. 2001:74 s. 4, kurs. Vidare sägs där att: har folkhögskolor och studieförbund i allt större utsträckning genomfört utbildning som styrs av en upp- dragsgivare.2 Därmed har folkbildningen kommit att agera på en utbildningsmarknad på samma villkor som många andra utbildnings- anordnare. Mot denna bakgrund bör utvärderingen belysa om och i så fall på vilket sätt den externt finansierade verksamheten påverkat den ideologiska kärnan inom folkbildningen i dess strävan att vara opåverk- ad av kommersiella intressen. (Dir. 2001:74 s. 4, kurs. Någon närmare bestämning av vad som avses med folkbildningens kännetecken eller med den ideologiska kärnan ges inte. Mot den bakgrunden formulerade jag en plan för vår delstudie, projektet . Dess syfte var: 1Andra områden som utpekas är folkbildningens förhållande till kulturen och effekterna för deltagarna. Två typer av effekter utpekas som särskilt intressanta, den som gäller integra- tionen i samhället och betydelsen folkbildningen kan ha för deltagare med funktionshinder. sägs att man också vill få en bild av hur folkbildningens egen utvärderingsverksam- het, i synnerhet då den som skett i folkbildningsrådets regi påverkat svensk folkbildning. 2Nära en tredjedel av folkhögskolornas längre kurser organiserades inom ramen för konstateras i direktiven. Folkbildningens särart som fenomen och problem Att söka fastställa om svensk folkbildning har en särart och, om så är, ange vilken dess innebörd är och antyda vilka samhälleliga villkor som bidrar till att forma den. (Folkbildningens särart, FolkSär 2002, projekt- plan s. 3) Några tentativa forskningsfrågor angavs också. I korthet var dessa: Hur kan särartsbegreppet förstås i ljuset av senare tiders samhälls- och humanvetenskapliga forskning? Kan vi tala om särskilda upp- komstbetingelser och/eller särdrag i svensk folkbildning och ger den några specifika bidrag till modern demokrati och kultur? Vilken bild av särarten ges i svensk folkbildningsforskning? Metodiskt har arbetet i projektet bestått av att analysera tidigare och pågående folkbildningsforskning som indirekt eller direkt behandlat särartsfrågan, men också av nedslag i folkbildningsfältets egna skrifter för att få en bild av hur den behandlats där. Material insamlat i ett parallellt forskningsprojekt, (Lär- processer i folkbildande verksamheter), har i någon mån också kommit till användning. Analysen har dels haft karaktären av sed- vanlig kategorisering av empiriskt insamlat material, behandlat som utsagor om folkbildningens särart, dels analyserats diskursivt för att söka fastställa hur talet om svensk folkbildning bidrar till att konstituera och vidmakthålla föreställningen om folkbildningens särart, såväl bland folkbildarna själva som bland forskarna. Analys- en av folkbildningens särart genomförs här med ett dubbelt öga. Vi söker inventera utsagor om folkbildningens inre likheter, samstäm- mighet och identitet och sådana som säger något om dess olikhet, avvikelse från annan ut/bildningsverksamhet. Framförallt ser vi sär- arten som en språklig-retorisk konstruktion som skapar föreställ- ningar om egenart. Föreställningar som bidrar till att skilja aktiv- iteter, företeelser och människor som inkluderas i folkbildnings- familjen från sådana som exkluderas. Men också bidrar till att forma, vidmakthålla och legitimera folkbildningsinstitutionerna och deras verksamhet som ett eget socialt fält. Essentiell och diskursiv särart Frågan om särarten kan hanteras både som något som kan under- sökas och fastställas genom studier av en yttre verklighet och som ett språkligt och konstruktivistiskt problem. Formulerar vi frågan essentiellt får det till följd att vi letar efter indikatorer på något i de folkbildande verksamheterna som särskiljer dem från andra lik- Folkbildningens särart som fenomen och problem nande verksamheter i t.ex. skola, högskola och vuxenutbildning. Formulerar vi frågan diskursivt söker vi snarare kartlägga på vilket sätt olika föreställningar om folkbildningens särart framträder i språket, men vi kan också intressera oss för hur dessa föreställ- ningar uppstår och upprätthålls. Forskningen om svensk folkbildning har inte på något avgörande sätt skilt sig från annan modern samhälls- och humanvetenskap. Utgångspunkten har varit att det är möjligt att fastställa en folk- bildningshistoria och att uttala sig entydigt om ideal, process och utfall på basis av empiriska studier. Forskare har framförallt sökt fastställa hur folkhögskolan, studiecirkeln och folkbildningen, alla i bestämd form, gestaltat sig. I en mer senmodern förståelse av vad kunskap, vetenskap och forskning är framstår sanningen som mer svårfångad, eller snarare, också sanningen är en del av en gemen- samt formad föreställning om världen frammanad med hjälp av språket och upprätthållen genom sociala överenskommelser. Något yttersta sanningskriterium ges då inte utan vi är hänvisade till att tydliggöra och diskutera våra tolkningar av världen. I den meningen är jag påverkad av ett diskursanalytiskt perspektiv. I nuvarande, inledande fas, av arbetet med att belysa och problem- atisera särartsbegreppet har jag alltså inspirerats av ett social- konstrunktionistiskt och diskursanalytiskt perspektiv utan att där- för konsekvent tillämpa det. Jag ansluter mig inte till någon bestämd tradition.3 I min översikt över svensk folkbildningsforskning 1980–1998 (1998a och b) drog jag slutsatsen att folkbildning och folkbildningsforskning båda kan ses som en kulturellt initierad och socialt utformad praktik och att de därmed bidrar till att upprätta några världsbilder och handlingsmönster på bekostnad av andra möjliga och att även forskningen därför med fördel kunde analyseras diskursanalytiskt. Inte bara folkbildarna på fältet och administratörerna utan också forskare som studerar folkbildnings- fenomenet bidrar till att forma bilden/erna av svensk folkbildning. Tydligast blir detta just när forskare ska uttala sig om folk- bildningens kärna och kännetecken. En intressant illustration till detta får vi i antologin folkbildningens innebörder 3 Varken diskursbegrepp med betoningen på underliggande tankefigurer och materiella betingelser (1979) eller Faircloughs ideologikritiska perspektiv (Fairclough 1995) använder jag mig av här. Än mindre av den mer textnära analysen i Pottertraditionen (1996). Däremot har de skilda perspektiven, på olika sätt, bidragit till den analys jag här presenterar. En betydelsefull inspirationskälla har varit en nyutkommen bok om diskurs- analys av en kollega och nära medarbetare (2003). Folkbildningens särart som fenomen och problem (1995). I den formulerar nio forskare sin syn på vad som kan tänkas karakterisera fenomenet folkbildning. Så kommenteras dess villkor och organisation med att folkbildningen både är fri och frivillig och kopplad till staten genom bidrag och utvärdering (a.a.). Mer pragmatiskt sägs att begreppet folkbildning formas till vad det kan användas till (a.a.). Andra forskare framhåller betydelsen av folkbildningens koppling till folkrörelserna (a.a.). Åter andra betonar dess demo- kratisyn och pedagogik (a.a., Rubenson a.a.). De här exemplen är alla essentialistiska i det att de försöker säga något bestämt om folkbildningen, om hela dess historia och mång- facetterade verksamhet. Flera forskare formulerar sig inte bara essentiellt utan också ideologiskt-normativt. Särarten framstår då som kopplad, inte till en praktik, utan t.ex. till ett ideal. Så vill (a.a.) framförallt se folkbildningens kärna som rela- terad till bildningssynen. Bildning är då för honom: När människor genom egen aktivitet själva söker kunskap för att för- ändra sina livsvillkor. Bildningens a och o är aktivitet. Det passiva anammandet av något på förhand bestämt eller färdigstöpt är dess motsats. Påfallande är att merparten av de nio bidragen söker ringa in folkbildningens innebörd/er, både som begrepp och som företeelse. När de gör det blir bestämningarna ofta motsägelsefulla, fri och frivillig men kopplad till staten, särart i demokratisyn men svår att i praktiken skilja från diktatorisk folkfostran etc. Intressant är också att forskarnas språkbruk inte på något avgörande sätt skiljer sig från det vi kan möta i de folkbildningshistoriska källorna eller i den offentliga retoriken. Forskarna tycks sakna ett eget språk för att beskriva, tolka och förstå fenomenet folkbildning. Snarare bidrar de till att konstruera och vidmakthålla föreställningen om att folkbildningen har en eller möjligen flera specifika innebörder och särarter. Forskarens uttalade eller outtalade förförståelse, forskningsmiljö och egna kunskapsintressen kommer i hög grad att bidra till vilket tal om särarten som utvecklas. Särartsföreställningar växer ur forskarens intentioner, den samtida föreställningen om vad folk- bildning är och – inte minst – ur det vetenskapliga samfundets samtida konventioner och språkbruk. På det sättet bidrar även forskningen till att upprätthålla föreställningen om svensk folk- bildning som en, mer eller mindre enhetlig, kontinuerlig och Folkbildningens särart som fenomen och problem Detta trots att forskningsresultat inte sällan visar på folkbildningens historiskt skiftande innebörder och en lång rad disparata praktiker. Det var mot den bakgrunden jag i forskningsöversikten hävdade behovet av en kritisk folkbildningsforskning, en forskning som skulle kunna ställa frågan om vilka intressen (folkbildnings)- verksamheten främjar och vilka den blockerar, om vilka värden den bidrar till att stärka och vilka den försvagar men också hur dessa värden realiseras och distribueras. Men kanske framförallt en forskning som kunde reflektera över sin egen roll och utmana fältets självförståelse (1998a s. 45). Betraktar vi de avhandlingar som rört folkbildningsområdet ur det perspektivet ser vi att ett betydande antal av dem på olika sätt haft en normativ utgångspunkt om vad folkbildning är eller borde vara. Något som forskarna själva sällan problematiserat. Det hör till föreställning- arna om den goda forskningen att syfte och frågeställning ska formuleras på basis av den ackumulerade kunskap som finns om det studerande fenomenet. Modern vetenskapsteori och vetenskapssociologi visar upp en helt annan bild av hur forskning går till. Politiska motiv till forskningsfinansiering, personliga intressen och forskningsfältets inre dynamik är alla faktorer som påverkar valet av ansats, sättet att formulera frågor, analyser och slutsatser. Ett eget forsknings- intresse förvärvat i en tidigare praktik kan också ligga bakom. Att hävda att forskarna själva bidrar till att konstruera sitt forsknings- objekt är i sig ingenting nytt eller märkvärdigt, mer sällan ser vi emellertid att detta görs till föremål för reflektion. I vårt fall, när det gäller frågan om folkbildningens särart, dess eventuella existens och karaktär, finns det särskilda skäl att granska forskningens bidrag och roll. Just därför att särartsföreställningarna haft och har en så stark förankring både historiskt, politiskt och ideologiskt, inte bara inom folkbildningsfamiljen utan också utanför den, färgas forskningen av dem. Den risken löper inte bara reguljär forskning i form av avhand- lingar och fristående projekt. Även de utvärderingar som finans- ierats av staten, folkbildningsrådet och myndigheter som DISTUM/ CFL och är inordnade i de dominerande föreställ- ningarna och talet om folkbildningens mål och karakteristika. De präglas ofta av sanktionerade antaganden om vad folkbildning är eller borde vara. I den första samlade statliga utvärderingen av svensk folkbildning, SUFO 96, var utgångspunkten given. Folkbildningens särart som fenomen och problem skulle framförallt anlägga ett deltagarperspektiv. En konsekvens av detta var att bilden av verksamheten delvis blev självbekräftande. I flera av folkbildningsrådets utvärderingar har det övergripande demokratimålet varit den självklara utgångspunkten med påföljd att andra, potentiellt mer kritiska, ansatser inte kunnat användas. För de många projekten om folkbildningens möte med IKT har den nya teknologins positiva värde för folket och bildningen också varit given. Kort sagt är utvärderingarna ofta grundade just i den bild av svensk folkbildning som, i en mer oberoende och mindre diskursivt inordnad forskning och utvärdering, kunnat bli föremål för kritisk granskning. Intressant nog är det, som vi ska se, trots allt så att några av utvärderingarna, snarare än avhandlingsarbetena, har gett frågan om särartens existens en kritisk belysning. Folkbildningsforskningen har varit och är sannolikt alltjämt till största delen beroende av den samtida, ofta officiellt sanktionerade, diskursen om vad folkbildning är/borde vara. Idealbilder av svensk folkbildning konstrueras med hjälp bl.a. av att skriva fram en egen tolkning av folkbildningshistorien.4 Med den som bakgrund formul- eras ansats, syfte och frågeställningar som på olika sätt kommer att ställa en idealiserad bild av folkbildningens historia, eller statens mål mot empiriska resultat. Slutsatserna blir paradoxalt nog endera självbekräftande, om analysen grundas på deltagarupplevelser, eller kritiska till den studerade verksamheten, men då i jämförelse med den idealiserande utgångspunkten. På det sättet kommer folkbildningsforskare som arbetar med utgångspunkt från ideal, historiska, bildningsfilosof- iska eller pedagogiska, inte sällan att underbygga och förstärka, ja, bidra till att konstruera föreställningarna om svensk folkbildning och dess särart. Det som skulle kunna vara forskningens objekt blir till dess förgivet tagna utgångspunkt och förstärks av dess slut- satser. Preliminärt antar vi därför här att frågan om folkbildningens särart inte i första hand är en fråga om gemensamma och mot annan bildnings- och utbildningsverksamhet särskiljande karakter- istika utan att det snarare är frågan om det som (1992) talar om som en föreställd gemenskap. analys gäller nationsbegreppet men sättet att utföra analysen på kan överföras till studiet av en rad andra gemenskaper. Det fält som formas av 4 Något som kanske också underlättas av att dokumentation och forskning som belyser vad som verkligen pågick är förhållandevis sparsam. Folkbildningens särart som fenomen och problem centrala folkbildningsaktörer utgör sannolikt en sådan gemenskap, en annan kanske av de forskare som forskar om folkbildning. Begreppen särart, folk och bildning