sou · GRB324 · 2004-01-01 00:00:00 — För att denne skall få utöva AIB-boxning krävs emellertid att boxaren i fråga antas som medlem i en boxningsklubb, som via det nationella förbundet är medlem i AIB, erhåller AIB-licens som boxare samt i övrigt underkastas AIB:s regelsystem. Kampidrotter som t.ex. thaiboxning, kickboxning, shootfighting och taekwondo m.fl. omfattas inte av bestämmelserna i lagen om förbud mot professionell boxning (se avsnitt 3.1.6). Dessa idrotter och liknande innehåller bl.a. slag och sparkar mot huvudet och kan när det gäller dessa förhållanden jämföras med boxning. Jag anser att det inte är rimligt att ha en reglering som bara träffar en enskild idrott bland andra som i princip innehåller samma moment. Lagen om förbud mot professionell boxning är, som framgår av avsnitt 3.1.7, svårtillämpad när det gäller matchbegreppet. Lagens koppling till reglerna hos en utländsk idrottsorganisation är också mindre lämplig i en svensk straffrättslig författning. Det kan också därför vara svårt att i det enskilda fallet avgöra vad som är professionell boxning i lagens mening. De omständigheter som redovisats i detta avsnitt leder till att jag anser att det är uppenbart att det gällande regelverket behöver förändras och moderniseras för att passa dagens förhållanden inom kampidrotterna och tillämpas lika för alla. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter 6.2.2Varför reglera kampidrotter? I stort sett all idrottslig verksamhet kan medföra risker för att deltagarna drabbas av skador. Detta gäller inte minst i idrotter med kampmoment där avsikten är att besegra motståndaren med användande av kroppskontakt, men också i andra allmänt före- kommande idrotter. När det gäller idrotter där det förekommer kroppskontakt finns regler för vad som generellt kan tillåtas när det gäller våld mellan deltagare. Den grundläggande bestämmelsen finns i 24 kap. 7 § där det framgår att en gärning som någon begår, med samtycke från den mot vilken den riktas, utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig (se avsnitt 3.1.2). En avgörande principiell fråga när det gäller en eventuell regle- ring av kampidrotter är var gränsen skall gå mellan individens ansvar för sina egna handlingar och samhällets ansvar för att försöka skydda honom eller henne. Samhället har i många fall tagit på sig ett sådant ansvar. Några exempel på detta är kravet på att den som färdas i bil skall använda bilbälte och förbudet mot att använda narkotika. Den gräns som dras i och den praxis som utvecklats när det gäller samtycke till brott mot den egna personen är i sig också en reglering av vad samhället kan acceptera att den enskilde utsätter sig för. Förbudet mot professionell boxning kom bland annat till mot denna bakgrund. Lagstiftaren menade då att den enskilde inte skulle tillåtas utsätta sig för de risker för svåra skador som man ansåg att den professionella boxningen innebar för den enskilde deltagaren. Naturligtvis måste det i stor utsträckning vara den enskildes eget beslut och ansvar vad han eller hon vill utsätta sig för och vilka risker för sin hälsa som han eller hon vill ta. Det kan emellertid vara svårt att bedöma vilka risker en viss verksamhet innebär. Detta särskilt när det gäller unga personer. Det måste vara ett samhälleligt ansvar att försöka se till att människor inte utsätter sig för orimliga risker. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter I kapitel 5 har de risker för framför allt hjärnskador som kan inträffa i kampidrotter beskrivits. Den forskning på området som finns tillgänglig visar tydligt att det våld som drabbar huvudet, när det träffas av en hård spark eller ett hårt slag riskerar att leda till allvarliga skador av både akut och långsiktig karaktär. I vissa fall rör det sig om skador som kan komma att visa sig långt efter skadetillfället. På grund av det särskilt allvarliga i just hjärnskador anser jag att det är ett klart samhälleligt ansvar gentemot den enskilde att försöka begränsa riskerna för sådana skador. Huvudargumentet för att införa någon form av reglering av kampidrotter är enligt min mening just risken för att utövarna drabbas av hjärnskador p.g.a. slag eller sparkar mot huvudet. Det finns naturligtvis risk för både hjärn- och andra skador även i övriga idrotter. Den totala skadefrekvensen oavsett typ av skada är enligt tillgänglig statistik från –1990 i många fall högre inom andra idrotter än kampidrotterna. Det ingår emellertid inte i mitt uppdrag att utreda förhållandena i andra idrotter. 6.2.3Inriktning och omfattning av en reglering Utredningens uppdrag är att göra en översyn av s.k. kampidrotter. De kampidrotter som jag har granskat inom ramen för mitt uppdrag är ingen homogen grupp. Många av dem – dock inte alla – innehåller regler som tillåter kroppskontakt i form av slag, sparkar eller grepp. Inom vissa kampidrotter går det ut på att träffa varandra hårt och inom andra går det ut på att markera slag eller i vart fall endast träffa med begränsad kraft. I ett antal av idrotterna kan man vinna genom att göra sin motståndare oförmögen att fortsätta matchen (knockout) medan knockout i andra idrotter inte är ett vinstgivande moment men ändå kan förekomma av misstag. Knockout i sådana idrotter kan ske t.ex. genom att ut- övaren gör en felaktig avståndsbedömning eller att en motståndare oväntat rör sig framåt och därigenom blir träffad hårt av en spark eller ett slag. Ur skadesynpunkt är det inte relevant om en träff i huvudet sker av misstag eller är avsiktlig. Det kan t.o.m. antas att den som får motta ett slag eller en spark i en idrott där det är meningen att Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter träffa sin motståndare är mer förberedd och kan gardera sig bättre och därför också i någon mån kan begränsa skadeverkningarna av slaget eller sparken. Idrotter med knockout som ett vinstgivande moment ifrågasätts ofta av etiska skäl. Motståndare menar att ett modernt samhälle inte skall tillåta sådan verksamhet. Förespråkare menar att t.ex. boxning bedrivs under sådana former att risken för skador är låg och att en lagreglering därför innebär en onödig inskränkning av individens frihet. När det gäller behovet av en reglering av dessa typer av idrotter och om de överhuvudtaget bör få utövas är enligt min mening deltagarnas säkerhet den avgörande frågan. Avgörande är således om den enskilda idrottens regler är tillräckliga för att upprätthålla en godtagbar säkerhetsnivå för de tävlande. Dessutom om ruti- nerna för omhändertagande, kontroll och uppföljning av den som träffats av ett slag eller en spark mot huvudet, är godtagbara. Jag kommer i fortsättningen av detta kapitel att redovisa behovet av reglering när det gäller de olika idrotterna och lämna förslag till hur en reglering enligt min mening bör se ut för de idrotter som innehåller slag eller sparkar riktade mot huvudet. I infördes en lag som förbjuder orga- niserade kampaktiviteter som tillåter knockout. Sådana aktiviteter har emellertid möjlighet att bli godkända av en särskild god- kännandenämnd om de uppfyller vissa säkerhetskrav. Detta gäller emellertid inte professionell boxning som är förbjuden i genom en särskild lag. Reglering av vissa kampidrotter finns också i . Där har man i stället valt en lösning med tillstånd till arrangemang. Offentliga boxningsmatcher får inte äga rum utan tillstånd från polisen. När det gäller kravet på polistillstånd likställs thai- och kickboxning, professionell brottning, fribrottning och catch as catch can med boxningsmatcher. Jag menar att det finns skäl att överväga att även i införa en rättslig reglering av vissa kampidrotter. En sådan reglering bör leda till att dessa idrotter endast genomförs på sådant sätt att godtagbar säkerhet för deltagarna uppnås. Bestämmelserna bör också syfta till att sätta en tydlig gräns mellan tillåtna och otillåtna aktiviteter och kunna tillämpas också på andra idrotter än de som förekommer. Den reglering som finns i är enligt min mening tillräcklig när det gäller att reglera det straffrättsliga ansvaret när Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter det gäller det våld som en person tillåter att någon annan utsätter henne eller honom för. En reglering bör i stället inrikta sig på arrangemangen. En ny reglering bör syfta till att i största möjliga mån förhindra tävlingar eller uppvisningar i kampidrotter eller verksamheter med kamp- idrottsinslag som innehåller oacceptabla risker för deltagarna. I detta ingår också att det bör finnas bestämmelser om hur deltagare som skadats av slag eller sparkar tas om hand efter en eventuell skada. En sådan reglering bör vara utformad så att alla som anordnar tillställningar, där slag riktade mot huvudet, är tillåtet kontinuerligt tvingas ta ställning till och därmed ta ansvar för de risker deltagarna utsätts för. 6.3.1Särskilt tillstånd för kampidrottsarrangemang Förslag: Lagen (1969:612) om förbud mot professionell box- ning upphävs. Tillstånd skall krävas för den som vill anordna en offentlig tillställning med tävling eller uppvisning i kampidrotter där det ingår slag eller sparkar riktade mot huvudet. Regleringen skall finnas i ordningslagen (1993:1617). finns, till skillnad , ett flertal tävlingsföreteelser som arrangeras utomlands och som innebär liknande och ibland större risker för allvarliga skador än inom professionell boxning. Samma säkerhetsfrågor gör sig gällande när det gäller professionell boxning som när det gäller amatörboxning och flera av de övriga kamp- idrotter som berörs i betänkandet. Det finns därför skäl att, till skillnad från i (se avsnitt 3.2.2), införa en samlad författ- ningsreglering för alla kampidrotter som innehåller slag eller sparkar riktade mot huvudet. Regleringen föreslås likna den danska som har ett krav på tillstånd för arrangemang. En sådan reglering bör vara utformad så att den ger möjlighet att bedöma lämpligheten i enskilda arrangemang och öka möjlig- heterna till att anpassa säkerhetskraven till de enskilda idrotternas karaktär och behov. Det är också viktigt att den valda lösningen kan användas också på nya företeelser som kan tänkas komma till . Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter Det finns problem med att som i införa generella säkerhetskrav när det gäller utövarnas utrustning. Som exempel på detta kan nämnas shootfighting som innehåller både boxning och brottning. I liknande idrotter kan ett huvudskydd, som är ett skydd vid den stående kampen med slag eller sparkar snarare bli en skaderisk i markkampen. Jag anser att en bättre lösning är ett förfarande med tillstånd till offentliga tillställningar med tävling eller uppvisning i kamp- idrotter. Ett regelsystem med tillståndsförfarande finns redan i ordningslagen (1993:1617) när det gäller offentliga tillställningar. krävs enligt 2 kap. 4 § ordningslagen tillstånd till offentliga tillställningar oavsett om de arrangeras på offentlig plats eller inte för tävlingar eller uppvisningar i motorsport och professionell brottning. Professionell boxning var också innan förbudet underkastat samma tillståndskrav enligt allmänna ordningsstadgan, som då var ordningslagens motsvarighet. Jag menar att det bör införas en bestämmelse i ordningslagen med en generell reglering av tillstånd till offentliga tillställningar med tävlingar eller uppvisningar i kampidrotter. Den regleringen skall också ersätta lagen (1969:612) om förbud mot professionell boxning. 6.3.2Avgränsning av det tillståndspliktiga området När det gäller vilka typer av idrotter som skall omfattas av tillståndskravet är det viktigt att kunna finna en logisk och klar avgränsning av det tillståndspliktiga området. Detta särskilt om kravet på tillstånd förenas med straffansvar vid överträdelser av bestämmelserna. I den norska lagstiftningen har avgränsningen gjorts på så sätt att krav på tillstånd gäller idrotter där knockout är tillåtet. Som redovisats kan man på goda grunder ifrågasätta om en sådan avgränsning är den mest lämpliga. I flera av de kampidrotter där knockout inte är tillåtet, dvs. där knockout inte är ett vinstgivande moment, förekommer ändå att deltagare drabbas av nedslagningar/nedsparkningar. Ur säkerhetssynpunkt är det viktigt att den som blivit nedslagen av misstag behandlas lika som den vars nedslagning är en del av idrottens regelverk. Skaderisken är inte heller mindre bara för att knockout inte leder till seger. Det kan snarare vara så att en nedslagning i en idrott där den inte ingår i reglerna medför en Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter större risk, eftersom deltagaren inte har samma beredskap och gardering som i idrotter där knockout är vinstgivande. Jag anser därför att det är nödvändigt att välja en annan avgränsning när det gäller vilka typer av idrotter där det skall krävas tillstånd. Mitt huvudargument för att införa någon form av reglering av kampidrotter är, som jag tidigare nämnt, risken för att utövarna kan drabbas av hjärnskador p.g.a. slag eller sparkar riktade mot huvudet. Det är därför naturligt att det är de kampidrotter där sådana kan förekomma som skall omfattas av tillståndsplikten. Som tidigare nämnts finns det inte anledning att tillmäta frågan om knockout är tillåten eller inte någon betydelse. Det avgörande bör i stället vara om det i verksamheten förekommer moment med slag eller sparkar som riktas mot motståndarens huvud. Med en sådan lösning fångar man upp de kampidrotter som innehåller moment med risk för hårda träffar i huvudet, såväl fullkontaktidrotter med knockout som idrotter där det endast är tillåtet att träffa med begränsad kraft eller att endast markera träffar. En sådan begränsning leder till att ett antal av dagens kampidrotter inte kommer att omfattas av kravet på tillstånd. Det gäller framför allt de idrotter där det endast går ut på att använda grepp och kast av olika slag. Jag är medveten om att det också i dessa grenar finns risker för allvarliga skador om olyckan är framme, kanske framför allt i de idrotter där deltagarna får kasta varandra. I olyckliga fall har det inträffat att personer drabbats av nack- och ryggskador av allvarlig karaktär. Jag menar dock att ett försök att införa ett tillståndskrav också för dessa idrotter skulle leda till en alltför långtgående reglering. Förslag: Tillstånd till en offentlig tillställning med tävling eller uppvisning i kampidrotter där det ingår slag eller sparkar riktade mot deltagares huvud skall sökas hos polismyndigheten. Tillstånd till allmänna sammankomster och offentliga tillställningar söks hos polismyndigheten. Grunden till detta är framför allt de ordnings- och säkerhetsaspekter som är aktuella vid en prövning om tillstånd till en offentlig tillställning. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter är den som avser att arrangera ett idrottsevenemang i form av en offentlig tillställning skyldig att anmäla det till polisen även om det inte krävs tillstånd för arrangemanget. Möjligheterna att renodla polisens arbetsuppgifter har stått i fokus . Grundtanken med renodlingen är att polisen i ökad utsträckning skall kunna koncentrera sig på sin centrala funktion att minska brottsligheten och öka människors trygghet. (dir. 2000:105) har haft i uppdrag att bl.a. lämna förslag till uppgifter som borde flyttas från polisen till andra aktörer. Utredningen diskuterade frågan om vem som skall besluta om tillstånd till offentliga tillställningar i sitt betänkande Polisverksamhet i förändring (SOU 2002:70). Utredningen kom fram till att prövningen av tillstånd till offentliga tillställningar borde ligga kvar hos polisen. Det troliga är således att polisen även i fortsättningen kommer att vara den myndighet som prövar frågor om tillstånd till offentliga tillställningar. Det tillståndsförfarande som jag föreslår är ett förfarande utöver de krav på anmälan och tillstånd som gäller för offentliga tillställningar. Det skulle skapa onödig byråkrati att blanda in ytterligare en myndighet när polisen redan enligt dagens bestämmelser har en roll när det gäller offentliga tillställningar. Jag anser därför att det är naturligt att frågor om tillstånd till kampidrottsevenemang prövas av polismyndigheten. 6.5Deltagarnas säkerhet avgörande för tillstånd Förslag: En förutsättning för att tillstånd skall kunna beviljas är att arrangemanget kan antas kunna genomföras på ett sätt som medför godtagbar säkerhet för deltagarna. Detta bör klargöras genom att det i 2 kap. 10 § ordningslagen (1993:1617) införs en bestämmelse om att tillstånd till offentlig tillställning med kampidrotter som innehåller slag eller sparkar riktade mot huvudet får vägras om inte deltagarnas säkerhet kan anses god- tagbar. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter 6.5.1Vilka krav skall ställas på säkerheten? Den ordning med krav på tillstånd som jag föreslår innebär att det uppställs krav på säkerhetsbestämmelser till skydd för deltagaren i den offentliga tillställningen. De avvägningar som en polismyndig- het normalt gör när det gäller offentliga tillställningar avser framför allt besökares och allmänhetens säkerhet, mera sällan deltagarnas säkerhet. Det finns därför enligt min mening anledning att i lagtexten tydliggöra att de avvägningar som polismyndigheten skall göra i dessa fall särskilt skall vara inriktade på deltagarnas säkerhet. Detta bör göras genom att en sådan bestämmelse införs i 2 kap. 10 § ordningslagen (1993:1617). Det bör av denna bestämmelse framgå att tillstånd kan vägras om deltagarnas säkerhet inte kan anses godtagbar. Tillståndsprövningen skall grunda sig på att arrangemanget är sådant att säkerheten för deltagarna kan anses godtagbar. Eftersom idrotterna sinsemellan är olika gör sig skilda krav på säkerheten gällande i de olika idrotterna. De flesta av de kampidrotter som jag har granskat har regler för att se till att deltagarnas säkerhet vid tävling är på en acceptabel nivå. Många av de mer etablerade idrotterna har redan säkerhets- bestämmelser som befinner sig på en nivå som gör att deras verksamhet inte kan ifrågasättas av den anledningen. Vid bedömningen av vilka krav som skall ställas på säkerheten för att ett kampidrottsevenemang skall kunna få tillstånd måste hänsyn tas till ett antal olika faktorer. Tanken med mitt förslag är att i princip gemensamma kriterier skall gälla för samtliga kamp- idrotter som omfattas av tillståndsplikten. Vissa skillnader i bedömningen måste emellertid göras p.g.a. de olika idrotternas skiftande karaktär. I det följande kommer jag att ta upp ett antal olika säkerhetskrav som bör ställas på kampidrotter vid bedöm- ningen av om tillstånd skall beviljas. Det måste vara ett grundläggande krav att det finns ett tydligt regelsystem för vad som är tillåtet respektive otillåtet inom idrotten. De idrotter där i princip allt är tillåtet utan inskränkningar skall aldrig kunna få tillstånd. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter Det bör aldrig ges tillstånd till verksamheter som tillåter att deltagarna, som förekommer i vissa grenar, slår eller sparkar den som ligger ned. Att på det sättet angripa en motståndare som befinner sig i ett underläge där han eller hon har svårt att försvara sig är situationer som kan leda till mycket svåra skador. Domare som kan avbryta en ojämn match Idrotten måste ha ett regelsystem med en ansvarig domare som kan gå emellan deltagarna om matchen är alltför ojämn och också se till att en sådan match avbryts. Varje idrott bör ha utrustning som ger utövaren största möjliga säkerhet i förhållande till respektive idrotts regler. Det finns ett antal olika sådana utrustningsdetaljer som påverkar säkerheten i idrotten och som bör påverka bedömningen av om tillstånd skall ges. Exempel på sådan utrustning kan vara handskar som är stötabsorberande. De handskar som används inom amatörbox- ningen bör i detta sammanhang tjäna som en utgångspunkt för bedömningen av om handskarna är utformade på ett godtagbart sätt. Bestämmelser om handskar är framför allt relevanta i idrotter där det är tillåtet att med knuten hand träffa sin motståndare i huvudet. I idrotter där sparkar tillåts skall skorna, om sådana används, vara utformade så att de orsakar minsta möjliga skada. När det gäller användande av huvudskydd är förhållandet något mer komplicerat. Huvudskydd används inom amatörboxningen. Som framgår av kapitel 5 kan ett sådant skydda hjärnan t.ex. vid fall mot golvet. Det är emellertid framför allt ett yttre skydd och skyddar inte mot slag eller sparkar som träffar mot hakan. I idrotter som också tillåter grepp kan däremot ett huvudskydd i vissa fall öka risken för vissa typer av skador. Ett generellt krav på huvudskydd vid kampidrotter är därför inte lämpligt. Om det finns inhägnad runt kampområdet måste den vara utformad på sådant sätt att den begränsar skaderiskerna för den Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter som faller mot avgränsningen. Ett exempel är de rep som omger en boxningsring. Där det inte finns någon inhägnad skall det finnas tillräckligt med matta runt kampområdet. Också golvet är viktigt. Det är viktigt att golvet i idrotter där deltagarna riskerar att bli nedslagna inte är stumt utan stötabsor- berande. Med tanke på den stora risk för allvarliga skador som det innebär att få en hjärnskakning tätt inpå en tidigare bör det aldrig få förekomma att en deltagare i en kampidrott tillåts fortsätta efter det att han eller hon råkat ut för en knockout p.g.a. träff mot huvudet och inte kunnat fortsätta matchen inom , normalt . I regelverket bör det också ställas krav på att en deltagare som blivit knockad på detta sätt inte får delta i nya matcher . Det skall finnas ett system, startbok eller motsvarande, som visar vilka matcher utövarna har genomfört. Vidare om de råkat ut för en knockout genom slag mot huvudet samt visa eventuella avstäng- ningar p.g.a. sådana händelser. Skaderisken ökar naturligtvis väsentligt om en deltagare möter en motståndare som är mycket tyngre och har betydligt större slag- kraft. I de flesta kampidrotter tävlar deltagarna därför i olika vikt- klasser. Det varierar lite mellan olika idrotter hur stor skillnad det får vara i vikt mellan motståndarna. I en del företeelser, t.ex. K1, (se avsnitt 2.11.1) tävlar man mot varandra trots att det kan vara en avsevärd viktskillnad mellan deltagarna. I den danska regleringen av boxning anges t.o.m. att det inte får skilja mellan deltagarna inom en viktklass. Det bör även i en svensk reglering vara ett krav för tillstånd att viktskillnaden mellan utövarna inte är för stor. Reglering av professionell boxning och andra kampidrotter Det bör heller inte komma i fråga att alltför ojämna deltagare möts. Det kan naturligtvis vara svårt att avgöra hur en match kan komma att utveckla sig. Det måste emellertid vara ett krav att matchningar av den typ man ibland kan se i professionell boxning undviks. Det vill säga matchningar där det, t.ex. av deltagarnas matchstatistik, är uppenbart att den ene boxaren torde vara helt chanslös och endast är med för att förbättra motståndarens matchstatistik. Det finns också ett annat problem, kanske framför allt inom den professionella boxningen, med ett antal boxare som inte håller tillräckligt hög kvalitet för att kunna konkurrera. Trots detta tillåts de på vissa platser att fortsätta att gå matcher trots att de har en matchstatistik som nästan uteslutande består av knock- outförluster. Statistik som visar en del av detta problem finns på . Vid prövningen av en tillståndsansökan måste det säkerställas att de boxare eller utövare av andra kampidrotter som skall delta håller en sådan standard att de inte endast blir slagpåsar. I avsnitt 5.3 om medicinska skadeverkningar har det framhållits att långa matcher utgör ett problem. Som framgått i avsnitt 2.2.2 är det särskilt i professionell boxning vanligt med just långa matcher. Något som leder till att deltagarna träffas av flera slag.