sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — I härvarande utrikesmi- nisterium har som regel, då Wallenberg-fallet förts på tal, framställts förfrågan om gynnsamma underrättelser i balt-frågan, i fal- let Makarov och senast beträffande Granovski. Wallenberg-fallet har alltså här sökt begagnas såsom ett slags förhandlingsbasis. Huru- vida ett motsvarande tillvägagångssätt förekommit i Utrikesdeparte- mentet, när minister eller hans medarbetare gjort framställ- ning i de tre nyssnämnda fallen, är mig icke bekant (P 2 EuI, 30/12- 1946). Barck-Holsts bägge officiella skrivelser av , vari han så öppet hade redovisat sin syn på den sovjetiska förhandlingsstrategin och på möjligheterna till utväxling av , var ställda till utrikesminister . Någon reaktion från fick han emellertid inte, vare sig från utrikesminis- tern eller någon annan i UD:s ledning. lämnade visserligen en kommentar till Barck-Holsts skrivelse av , men denna rörde inte Wallenberg-ärendet utan frågan om Makarovas faders eventuella resa till (P 40 R, 17/12- 1946). 2 Det har inte påträffats någon dokumentation som tyder på att uppmaning vidarebefordrades till . En resultatlös diplomatisk offensiv Denna brist på reaktion från sida är desto mer anmärkningsvärd eftersom Barck-Holsts observation ägde en omedelbar giltighet. hade den sovjetiska legatio- nen i överlämnat en démarche med krav på utlämning av 147 sovjetiska f.d. krigsfångar från som flytt till och 113 ingermanlänningar (40 J, 17/12-1946). inkom ytterligare en démarche i fallet Makarova (P 40 RI, 25/1-1947). 13.3En förändrad sovjetisk inställning till fallet Nytt förhandlingsspråk i fallet Wallen- berg Under och efter skedde en markant förändring i de sovjetiska myndigheternas förhållningssätt till fallet i två avseenden. För det första vägrade plötsligt Dekanozov att träffa svenska diplomater med anledning av . hade begärt företräde hos Dekanozov. Då han på förfrågan meddelat att det gällde Wallen- berg-ärendet, hade emellertid Dekanozov låtit meddela att han var strängt upptagen och hänvisat till Sysojev. Då Barck- på nytt begärde företräde hos Dekanozov hänvisades han på nytt till en något lägre tjänsteman, medlemmen av utrikesministeriets kollegium . Också Hägg- löfs begäran om företräde hos Dekanozov avslogs. skrev i ett brev till (1979) att när jag omnämnde fallet slog han [Dekanozov] från sig med båda händerna. Nej, han var inte kompetent att tala om dylika ärenden. Då får ni tala med (P 2 EuI, 7/3-1947). blev alltså hänvisad till , som han träffade . För det andra upphörde man från sovjetisk sida att tillämpa för- handlingsspråket med en sammankoppling av ärendet med frågan om repatriering av Makarova (och/eller någon annan sovjetmedborgare, eller de baltiska flyktingarna). Efter mötet mel- lan och (där den förre ställt en direkt fråga om möjligheter till utväxling av förelåg), En resultatlös diplomatisk offensiv förekom inga ytterligare sammankopplingar av detta slag i ärendet . Efter började istället sovjetiska före- trädare under samtalen, liksom gjort , lägga ut resonemang och spekulationer om vad som kunde ha hänt Wallen- berg. Detta utgör en markant förändring i de sovjetiska diplomaternas förhållningssätt till ärendet. Vid samtliga möten mellan och de sovjetiska företrädarna , liksom mellan och , och , då Wallenberg-frågan väckts, hade man konsekvent antingen undvikit att ge något svar eller meddelat att man ännu ej fått något besked eller inte förfogade över några ytterligare upp- gifter (t.ex. P 2 Eu, 26/4-1945, 1/12-1945, AVPRF, f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l. 89-194, P 2 Eu, 10/3-1946, 30/4-1946). Man hade också konsekvent undvikit att spekulera kring vad som kunde ha hänt . Vid samtal framgår (dock endast av den sovjetiska samtalsuppteckningen), att sade: Jag [tillkännagav] i undvikande ordalag att det naturligtvis var omöjligt att utesluta möjligheten av att av en händelse försvunnit någonstans, men att det också är omöjligt att bortse från att Wallen- berg hamnade i Röda Arméns händer präglad av hårda strider i , då varje typ av händelse kunde ha inträffat – Wallen- berg kunde ha flytt, fientligt flyg kunde ha attackerat osv. konstaterade att Vetrov under ett samtal tillagt att striderna kring just under senare delen av varit särskilt förbittrade. Helt allmänt vore det följaktligen mycket som talade för att omkommit under de intensiva bombar- dementen eller eldstriderna – något bevis därför hade man likväl så vitt Vetrov ägde sig bekant ej kunnat finna (P 2 EuI, 26/7-1947). Återigen framfördes alltså hypotetiska resonemang om Wallen- bergs död som onekligen uppvisade likheter med de uppgifter som delgivit sovjetiska företrädare som lega- tionschef, och som, vilket föregående kapitel har visat, kan härledas till uppgifter som troligtvis vidarebefordrat från . Samma resonemang återkom också i Vysjinskijs note av : En resultatlös diplomatisk offensiv Det återstår endast att förmoda, att under striderna i sta- den omkommit eller blivit tillfångatagen av Szálasis an- hängare (P 2 EuI, 18/8-1947) Det fanns också i Vysjinskijs note en direkt hänvisning till vad uppgavs ha sagt under mötet med , dvs. att skulle ha omkommit genom fientligt bombflyg. Som för att ge ytterligare understöd åt Vysjinskijs note och verkli- gen manifestera den sovjetiska sanningen om öde publicerades därtill en artikel i den sovje- tiska tidskriften vremja som med vissa modifikationer återgav Vysjinskijs note. Häri uppgavs bland annat att Det vore emellertid lätt att förstå att var och en – även om han vore svensk medborgare – kunde råka i dödsfara under gatustriderna (P 2 EuI, 24/2-1948). Att vi kan urskilja en klar attitydförändring vid början av 1947, samt att det nya diplomatiska språket i ärendet som började tilläm- pas också återfinns i det officiella svar som Sovjet- unionen avgav , låter onekligen antyda att någon form av avgörande rörande öde kan ha fattats –47. Vi får anledning att återkomma till den sovjetiska sidans agerande nedan. Så sent som och kunde man alltjämt skönja en viss optimism i de officiella skrivelserna från och om Wallenberg-ärendet. Man höll för fullt möjligt att ärendet skulle kunna få sin lösning tämligen snart. I en officiell skrivelse till utrikesministern av rapporte- rade från samtalet med Lozovskij (som närvarit vid audiens hos ): Härefter uttalade minister , att han mycket väl erinrade sig samtal med samt vad därvid förekommit i fallet . Han utlovade att nu underrätta i första hand men även Dekanozov om vad som förekommit under vårt samtal. Jag önskar framhålla, att mitt samtal med försiggick i desi- derat förtroendefull atmosfär samt att min förnimmelse var att jag sannolikt kommit in i den rätta kanalen (P 2 EuI, 14/12-1946). En resultatlös diplomatisk offensiv skrev att han under en soirée samtalat med protokollchefen vid utrikesministeriet Kottjetkov: Under samtalet med Kotchetkov uttalade denne i vänlig ton med hän- syftning på Wallenberg-fallet: I understand you are in a very difficult position now. Då jag inte ansåg lämpligt närmare gå in på saken, som säkerligen känner i alla dess detaljer, sade jag endast: Yes, I am, and you are the only ones who can help me out of it (P 2 EuI, 22/12-1946). Ovan återgivna, korta samtal kan måhända förefalla alltför obetydligt för att giva anledning till inberättande. Redan den omständigheten, att Kotchetkov själv för saken på tal utanför tjänsterummet, förefaller dock vara ett belägg för att Wallenberg-fallet nu väckt ett visst intresse i . Jag har [] fört saken på tal allenast med , tjf. byråchefen och f. vice utrikesminister [] När sålunda nu förde saken på tal, visar det att ärendet är föremål för någon slags behandling hos sovjet- myndigheterna (P 2 EuI, 22/12-1946). skrev också om varför ett svar nu kunde vara att vänta: Därest något resultat omsider skulle uppnås i Wallenberg-fallet torde emellertid detta bero mindre på mina rätt bestämda demarcher eller på särskilda hänsyn till mig personligen än på interpellationen, den svenska presskampanjen och därav uppkomna farhågor för strömkant- ring i opinionen ävensom envoyén upprepade långa borta- varo, som på grund av svenska tidningsskriverier sannolikt numera här förmodas äga direkt samband med Wallenbergfallet (P 2 EuI, 22/12- 1946). skrev från ett möte med att sade sig vara obekant med ärendet, men framhöll, att utred- ning givetvis skulle lämnas beskickningen . var avgjort vänlig och positiv. Då ärendet måhända nu omsider börjar röra på sig, hemställes vördsamt, att eventuella tidningsskriverier om möjligt upp- skjutas (P 2 EuI, 13/1-1947). Dagen efter insändes en uförligare samtalsrapport i form av en offi- ciell skrivelse till utrikesministern : Minister , som gjort anteckningar under mitt anförande, uttalade härefter i bestämd, positiv ton, att det ju vore uppenbart, att omhändertagits av sovjettrupper, att nu skulle närmare undersöka saken samt redogörelse för efterforskning- En resultatlös diplomatisk offensiv arna skulle lämnas beskickningen. Det kan måhända visa sig alltför optimistiskt från min sida men jag fick det intrycket, att Wallenberg- fallet kanske nu omsider börjar röra på sig, så att någon slags redogö- relse för de ryska efterforskningarna inom överskådlig tid kan vara att vänta. Försåvitt intet avhöres i saken är min avsikt att den 27 dennes begära tid för förnyat besök hos minister (P 2 EuI, 14/1-1947). I samtalsuppteckning från mötet med noterades: Jag sade att jag förutsätter att efterforskningarna alltjämt bedrevos med oförminskad energi. Ja, givetvis svarade och tillade med ett småleende, i synnerhet efter Edra ytterst energiska framställningar. Han yttrade därefter att det ju icke vore utrikesmini- steriet, som självt hade hand om efterforskningarna, men att han vore övertygad om att de interna myndigheterna bedrivit undersökningarna med all energi. Generalissimus hade ju själv tagit kännedom om saken, tillade han. [] Jag sade att jag med tillfredsställelse konstate- rade att ansåge hopp föreligga för ett återfinnande av . Härtill svarade min interlokutör att det på sakens nuva- rande stadium vore omöjligt att med någon grad av säkerhet uttala sig om frågan huruvida lever eller icke, ty det finnes säkerli- gen läger inom , som ännu icke kunnat slutföra ordern om efterforskning. Här tystnade plötsligt, och såg en aning besvärad ut. Det sista ber jag Eder betrakta som ett uttalande rent personligt för Eder själv (P 2 EuI, 30/1-1947). Dessa positiva indikationer till trots stannade alltså den svenska offensiven av , och av- gav den uppenbart osanna Vysjinskij-noten . Vilka var egentligen anledningarna till detta diplomatiska misslyckande? 13.4Fyra blockeringar som kan ha bidragit till den diplomatiska offensivens misslyckande Hade en medveten svensk strategi kunnat rädda ? Vi har i det föregående konstaterat att efter mötet med Abramov (om än med tvekan) öppnat för möjlig- heten att fanns i livet i . Emellertid före- faller han inte ha förmedlat denna erfarenhet till , som, av tillgängliga dokument att döma, inte förmådde dra samma slut- sats förrän . En resultatlös diplomatisk offensiv Hade en mer systematisk genomgång av tillgängligt material inom UD vid skiftet av legationschef i , och en noggran- nare genomgång av ärendet, kopplad med generella erfarenheter av det sovjetiska förhandlingsspelet, med den nya personalen kunnat rädda ur sovjetisk fångenskap? Denna fråga är nära nog omöjlig att besvara. Det är möjligt att en utrikesledning som verkligen tagit fasta på rapport om Abramovs antydan om , som därefter snabbt gått igenom tillgängligt material och utfärdat klara instruktioner till att gå vidare med Abramovs sammankoppling av de bägge fallen, hade kunnat åstad- komma en frigivning och hemsändande av . Å andra sidan kan vi konstatera att utrikesledningen (), av okända skäl inte gjorde det, och det är svårt att bortse från att en antydan rörande (vars tolkning därtill var osäker på) kan ha uppfattats som alltför vag för att föranleda någon åtgärd. Denna utredning måste dock erinra om att denna antydan från Abramov, åtminstone av existerande dokumentation att döma, ald- rig på ett systematiskt sätt under en koordinerad ledning från UD:s sida sattes i samband med vittnesuppgifter från tiden för arreste- ringen av och det sovjetiska agerandet i fallen af Sandeberg, och . Detta är anmärkningsvärt eftersom och insänt ett flertal sam- talsrapporter och telegram rörande dessa fall till UD. Såsom kom- mer att framgå utförligare nedan har tagit del av de flesta, troligtvis alla, av dessa rapporter. i ljuset av dessa dokument är det rimligt att hävda att Abramovs antydan om borde ha tagits på större allvar från Undéns och den övriga utrikesled- ningens sida. Under alla förhållanden framstår i efterhand perioden från möte med Abramov fram till hans möte med som den period då möjlig- heterna till ett svenskt agerande för sak hade störst förutsättningar att vara framgångsrikt. En mer medveten svensk linje inför och vid Barck-Holsts möten med Abramov den 12 och hade också varit motive- rad. I synnerhet inför mötet då Abramov på nytt antydde en sammankoppling av Makarova och Wallenberg-ären- dena. Det finns dock ett antal faktorer som talar för att förutsätt- ningarna för att driva ärendet framgångsrikt radikalt förändrades En resultatlös diplomatisk offensiv till det sämre . I det föl- jande skall fyra låsningar eller blockeringar i ärendet , som uppkom , behandlas. Såsom kommer att framgå finns det skäl att anta att dessa blockeringar kan ha verkat hämmande på den svenska sidans agerande och där- med indirekt bidragit till att offensiven misslyckades. De våga ej 'påminna' sekretariat om saken Resultatet av den undersökning av fallet som utlovade vid mötet med skulle låta vänta på sig. , , uttryckte efterträdare på posten som legationschef i , , tvivel kring lämpligheten att överhuvudtaget ta upp försvinnande med : Då och då får jag från olika håll i påminnelser om att något måste göras för att få klarhet rörande . har be- skickningen vid olika tillfällen gjort framställningar till utrikesministe- riet och detta ända till dess bragte saken på tal vid samtal med . är saken den, att när en sak bragts inför , är det svårt, för att icke säga omöjligt, att förmå vederbörande ämbetsmän att röra på sig. De våga ej påminna sekretariat om saken, och de våga inte heller vidtaga egna åtgärder, ty dessa skulle ju eventuellt kunna komma att kollidera med åtgärder, som redan beordrats av den högste . Såsom saken nu ligger till, tror jag att det inte är mycket vi kunna göra utom att avvakta den högstes besked – om ett sådant över huvud taget kommer att lämnas (P 2 EuI, 7/10-1946). bild av ärendet var således att det till följd av besök hos i praktiken hade blockerats. tycks också ha fört samma resonemang med den nytill- trädde statsminister . I sin dagbok skriver : Ett utomordentligt intressant samtal med i . Tyvärr hade jag icke då läst hans utmärkta analys av den ryska utrikes- politiken. Hans beskrivning på den ryska statsledningens kvalitet var ur många synpunkter nedslående. Polisunderhuggare, som aldrig vågade driva ett ärende om detta kunde irritera de mäktiga. och utan alla hämningar fullkomligt bestämmande. avsåg sannolikt Wallenberg-ärendet när han talade om ärenden som kunde irritera de mäktiga. Denna bild, att det i En resultatlös diplomatisk offensiv praktiken var omöjligt att driva ärendet vidare efter besöket hos , bedömdes uppenbarligen som riktig. I en radiointervju 1980 utvecklade sin syn på samtal: Hela det samtalet var en olycklig sak, därför att genom att det fördes upp till så blev ju affären blockerad. skulle handlägga det här själv och då fanns det ju inga möjligheter för underordnade att börja syssla med det här och det förskräckliga är ju att medan Söder- blom säger det här till om att kanske man får anta att Wallen- berg gått under på något sätt, så vet vi numera att han satt i fängelse i , han fanns där, och det är väl sannolikt att tog reda på det, och det är väl också sannolikt att blev väldigt konfunderad och väldigt misstänksam just med anledning av att den svenska ambas- sadören, eller envoyén själv antyder att det fanns en sannolikhet för att han hade kommit bort. Han [] hade ju samma uppfattning som vi andra att finns väl inte då eftersom ryssarna inte kommer fram med honom så han kunde inte heller finna något skäl varför i all världen ryssarna skulle hålla kvar en svensk diplomat. Det är ju även nu efteråt obegripligt. analys kan ha varit riktig. En indikation på att så var fallet gavs av Sysojev under samtalet med . Enligt skulle Sysojev ha sagt att Ärendets egentliga behandling låge i ett annat ministerium vilket beredde svårigheter. På min fråga om han därmed avsåge eller svarade han icke utan slog endast ut med armarna (P 2 EuI, 12/12-1946). Emellertid kan man också konstatera att det blotta faktum att det svenska sändebudet i , , hade denna uppfattning, och därtill rapporterade om detta till , knappast heller kan ha bidragit till att göra varken honom eller utrikesledningen särskilt benägen att framgent trots besöket hos ta upp ärendet med den sovjetiska sidan. Själva uppfattningen i sig kan ha haft något av en självförstärkande effekt. gjorde Abramov (enligt Barck-Holsts upp- teckning) en koppling mellan Makarova och trots att detta möte ägde rum efter möte med . Om mötet med hade föranlett att fatta någon typ av av- görande beslut rörande (att låta avrätta eller isolera honom för överskådlig framtid), är det rimligt att anta att Abramov efter mötet mellan och i så fall borde ha erhållit instruktion från högsta ort att inte sammankoppla Makarova med . En resultatlös diplomatisk offensiv Så skedde uppenbarligen inte. Samma förhandlingstaktik tilläm- pades inte bara vid med Abramov , utan också vid mötet med Sysojev (P 2 EuI, 12/12-1946). Att åtminstone legationschefen var av uppfattningen att ärendet inte kunde drivas eftersom utlovat en undersökning kan ha bidragit till att Abramovs antydan av inte togs på det allvar den förtjänade. Varken eller (av nu existerande dokumentation att döma) tog upp ärendet med sovjetiska företrädare från fram till instruktionen från UD att avlägga en démarche (en instruktion som tillkom som en direkt reaktion på ett inrikespolitiskt tryck i att agera för sak). Det är onekligen intressant att ställa sig frågan hur sovjetiska diplomater skulle ha reagerat om exempelvis hade tagit upp fallet . I ett handbrev till kabi- nettssekreterare av skrev om sina allt talrikare samtal med Dekanozov (HP 1 Er, 27/9-1946). Av allt att döma tycks han dock inte vid något av dessa samtal med Dekanozov ha tagit upp fallet Wallen- berg. Hans inställning att fallet ändå var blockerat kan ha bidragit till detta. Det förtjänar också att åtminstone anmärkas att , vid ett samtal med UD:s chefsarkivare 1978 (enligt samtalsreferat), poängterade att ingen i UD:s ledning tagit upp fallet med honom han vistades i före avresan till (P 2 EuI, 25/9-1978). Utrikesledningen hade således inte inskärpt Wallenberg-ärendets betydelse. Detta utgör i sig ytterligare belägg för att bilden av som död var okontroversiell bland hos såväl UD:s tjänstemannaledning som hos regeringen. Icke desto mindre förtjänar dock att anmärkas att , enligt egen uppgift, nämnt för vid ett möte i , att han dagarna innan tagit upp Wallen- berg-ärendet med . Att som enda fråga anfört Wallenberg-ärendet med borde ha varit skäl nog för att mycket uppmärksamt följa ärendet och på- minna om den av utlovade undersökningen. Det gjorde han uppenbarligen inte och ärendet kom att uteslutande handläggas av , vilken som legationsråd stod lägre i rang än . Att ärendet i ett av sina mer kritiska skeden En resultatlös diplomatisk offensiv således drevs av en tjänsteman på mellannivå kan ha bidragit till att göra de analyser som skrev mindre övertygande i utrikesminister ögon, än om de författats av sändebudet själv. Även om det inte kan beläggas kan detta också ha bidragit till att man från sovjetisk sida fäste mindre vikt vid ärendet. Dekanozov vägrar ta emot svenska diplomater Den andra blockeringen eller låsningen har redan delvis kort be- rörts ovan, nämligen att Dekanozov vägrade träffa svenska representanter om deras ärende rörde fallet . Det är emellertid av vikt att härvid notera att inte heller hade haft något längre (dokumenterat) samtal med Dekanozov rörande . Istället hade han konsekvent i detta ärende kontaktat den nye chefen för skandinaviska avdelningen Abramov, som alltså utgjorde en lägre instans. Det sista längre samtalet mellan Dekanozov och , som finns dokumente- rat i en samtalsrapport, ägde rum och gällde frågan om de baltiska flyktingarna i . kan dock ha nämnts i detta samtal. telegraferade att han bett Dekanozov om snart besked rörande (HP 80 Ct, 18/5-1945). kontakt med Dekanozov var härefter av ganska spo- radisk karaktär; träffades man på danska legationen i samband med firandet av födelsedag (noterade då att han icke sett [Dekanozov] på länge (HP 1 Er, 27/9-1945), träffades de kort på en eftermiddagsmottagning hos paret (HP 1 Ab, 21/12- 1945), språkades de bägge på en mottagning (P 40 R, 4/1-1946), träffades de på en mottagning till en gästande ungersk regeringsdelegations ära (HP 1 Er, 15/4-1946) och hade de ett långt och särdeles gemytligt samtal på en mottagning som gavs av marskalk (HP 1 Er, 7/6-1946). Efter hade Dekanozov inte längre hand om ärenden som rörde . , som visserli- gen var medlem av utrikesministeriets kollegium men ändå befann sig på något lägre nivå än Dekanozov, hade tagit över denna uppgift (HP 1 Er, 15/4-1946). En resultatlös diplomatisk offensiv Det finns, som framgår av , också skäl att hävda att medvetet undvek längre samtal med Dekanozov efter de negativa upplevelser han haft (då Dekanozov irriterat sagt att den svenska positionen i fråga om baltflyktingarna icke intresserade honom), och (då Dekanozov varit synbart irriterad). I en officiell skrivelse av uppgav , som nämnts, att han ej kände behov av att dagligdags besvära vare sig eller , då [han] kände sig synnerligen tillfreds med [sitt] sam- arbete med (HP 1 Er, 15/4-1946). Detta kontraste- rar mot tid som minister i vilken ju, som nämnts, hade talrika samtal med Dekanozov (trots att denne alltså inte längre formellt var ansvarig för frågor rörande ) (HP 1 Er, 27/9-1946). Det faktum att Dekanozov konsekvent hänvisade de svenska repre- sentanterna, också minister , till lägre instanser ifråga om fallet , efter kan tyda på att Dekanozov i något avseende var missnöjd med agerande i . Detta är också den tolkning som gjordes av legationschefen . I sin samtalsrapport från mötet med konstaterade : Jag anser mig böra rapportera att reaktionen inom härvarande utrikes- ministerium, erkannerligen uppenbara iver att icke vidare befatta sig med frågan, enligt mitt förmenande är betingat av en rädsla att bliva personligen omnämnd i svensk offentlig diskussion. I synnerhet i ett land som , där sekretess är regel och offentlighet ett endast på officiell order tänkbart undantag, ligger det någonting ytterst avskräckande i tanken att samtal och demarcher kunna komma att refereras på ett sådant sätt som skett i beträffande Wallenberg-affären. Den i offentliggjorda boken om redogör ju nästan ordagrant för de flesta viktigare tele- gram och skrivelser från denna beskickning. Detta är något för veder- börande ryska ämbetsmän oförståeligt och skrämmande (P 2 EuI, 30/1-1947) Den i offentliggjorda boken om som refererade till var bok : diplo- mat, kämpe, samarit, som utkom . Boken föranledde stor uppmärksamhet i svensk press och en interpellation En resultatlös diplomatisk offensiv Såsom noterade innehöll boken detaljerade uppgifter ur skriftväxlingen i Wallenberg-ärendet mellan och under tid som legationschef. Hur fick tillgång till uppgifter ur i flera fall strängt förtroliga UD-dokument som var blott lite gamla?