sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — , samt att dödsattest ännu inte ingått (R 20 F/155, 19/12- 1944). rapporterade emellertid i en officiell skrivelse till utrikesministern att han nu mottagit döds- attest för , att hon avlidit i tuberkulos, att hon riktat en skrivelse till beskickningen i och däri berättat att hon låg på sjukhus, och att hennes efterlämnade personliga tillhörigheter (av sovjetiska myndigheter) sålts för att täcka begravningskostnaderna (R 3 W/196). Först , , efter återkom- mande förfrågningar från släktingar, meddelade det sovjetiska utrikesministeriet att begravts på staden , men att graven icke [var] försedd med något igenkänningstecken (R 3 W/196). Det är riskabelt att dra några som helst paralleller mellan Söder- bloms och den övriga utrikesförvaltningens handläggning av fallet och handläggningen av fallet . I efterhand slås man emellertid av den anmärkningsvärda avsaknaden av reso- nemang kring trovärdigheten i de sovjetiska uppgifterna om Witt- död. Det är fullt möjligt att hon avled till följd av tbc, men det går inte heller att utesluta att gick ett annat öde till mötes. Av intresse för denna utredning är just att försök att utverka svar från sovjetiska myndigheter i den andan att Wallen- berg omkommit, inte var helt unik för fallet . Också i fallet bad att de sovjetiska myndig- heterna skulle påskynda utfärdandet av en dödsattest. 12.6Överger sin reviderade bild av öde? Vad hände mellan 1946? Det kom emellertid aldrig någon reaktion från på officiella skrivelse till av , och det finns inga dokument eller brev från legationen i som tyder på att man ställde samman erfarenheterna från fallet af Sandeberg och jämförde dem med fallet . träffade och bad om att få avlägga audiens hos . Detta beviljades och mottogs av . Av samtalsuppteckning framgår bland annat följande: J.S. Har ni några önskemål? Som jag sade, har jag ingen särskild sak att taga upp med Eder. Men eftersom Ni ställt frågan, vill jag nämna en sak. När Salaszi tog makten i , började man döda judarna. Konungen telegrafe- rade då till Horthy och förklarade, att detta vore alltför oanständigt. Det överenskoms, att judar skulle ställas under svenskt beskydd. Bland dem, som sålunda räddade 20–30 000 judars liv, var den svenske diplomaten . J.S. Var det han hette? (J.S. antecknar namnet på ett pappersblock). Jag underrättade Dekanozov om att svenskarna voro kvar i det omringade . gick genom fronten över till den röda armén. Dekanozov meddelade mig, att som den förste svensken påträffats. var synlig i en bil till- sammans med ryska militärer, tydligen färdig till avfärd till Debreczen, som då var temporär huvudstad. Ni vet väl, att vi gåvo befallning om att svenskarna skulle skyddas. Ja, och jag är personligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller för rövare. J.S. Ha ni ej fått något meddelande om saken från oss? Jag anser det sannolikt, att de sovjetiska militärmyndig- heterna ej ha några uppgifter om vidare öden att tillgå. Jag vet exempelvis, att Edra representanter i hört sig för hos kvarvarande svenskar och hos judar, om de visste något om vad som kunnat hända . Jag skulle emellertid gärna se, att jag finge ett officiellt meddelande om att alla möjliga åtgärder vidtagits för hans efterforskning, även om de tyvärr förblivit resultatlösa, och en försäkran om att vi skola få ytterligare underrättelser, därest något erfares om öde. Detta ligger i Edert eget intresse, efter- som det finns folk, som i frånvaro av upplysningar kunna draga orik- tiga slutsatser. Jag lovar Eder, att saken skall bli undersökt och uppklarad. I övrigt har vi inga svårigheter av detta slag. Budapest-svenskarna kommo hem över . Såvitt veterligt kvarhållas inga svenskar, som bott i forna fiendeländer, här i lan- det för undersökning liksom torde vara fallet med en del medborgare från andra länder. Jag lovar, att jag skall ta mig an Wallenberg-saken. (HP 1 Er, 18/6-1946).3 Varför yttrade att han var personligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller rövare, när han blott kommit till den helt riktiga slutsatsen att Wallen- berg kunde vara vid liv i ett sovjetiskt fångläger? Det finns ingen dokumentation som tyder på att skulle ha instruerats specifikt från att vare sig ta upp Wallenberg-ärendet eller framföra till att ansåg att var död. I en intervju i (1980) uppger därtill själv att hans samtal med inte föregicks av någon diskussion mellan mig och utrikesminister [] (, nr 8, 19/2-1980). Det förtjänar härvid att anmärkas att inte visste att han skulle få träffa förrän , alltså lite före själva mötet. Borde ha erhållit instruktioner? tecknar en ganska motsägelsefull av rutinerna kring sändebuds möten med höga representanter för främmande stater. hade sändebudet i , inför ett (möjligt) förestående möte med Molotov, frågat UD huruvida vi ansåge det önskvärt att någon speciell fråga därvid upptoges. sade härvid till , att det verkligen vore ett problem, som Kungl. minister borde avgöra själv. noterar därefter att , till min förvåning [delade] denna uppfattning. Ett telegram i dylik anda avgick till (, 1989: 812). förvånades alltså av det faktum att delade hans inställning rörande Sohlmans möte med Molotov. Detta låter an- tyda att normalt var angelägen om att ge instruktioner inför viktiga möten. möte med måste i Undéns ögon ha varit av största vikt och dignitet. Under alla förhållanden har det emellertid inte återfunnits några skriftliga instruktioner från , och heller inte någon doku- mentation på att man från utrikesministerns eller UD:s sida var missnöjd med att konsultationer på förhand inte skett. 3 Någon sovjetisk samtalsuppteckning från mötet mellan och har inte påträffats (UD II: 52, 2001: 89). I intervjun i (1980) ger också följande förklaring till varför han överhuvudtaget framförde sina antaganden om död till : När man lyckas få företräde hos den högste är det ju synnerligen oklokt att bemöta en sådan ynnest med att anklaga de ryska myndig- heterna för att ha avlivat eller något liknande. Jag var mån om att hålla dörren öppen för fortsatta förhandlingar, och ville inte säga något som kunde förvärra situationen. Därför var jag också återhållsam i min förfrågan om öde (Veckojourna- len, nr 8, 19/2-1980). Icke desto mindre framstår det som ytterst märkligt att , som på basis av egna erfarenheter från parallellfallen med af Sande- berg och tolkat en antydan från Abramov som att trots allt är i livet, har övergivit denna riktiga insikt. Kan det ha hänt något mellan 1946? Det är härvid av intresse att notera att , som alltså suttit i sammanträde med Abramov (och bör- jat tveka om verkligen var död), blott , anträdde en resa till och på sönda- gen sammanträffade med utrikesminister . I för anges följande: 5/5 [1946] Sysslade med Gunnes uppsats. – Besök av fr. . hade själv träffat sändebud i varvid denne bland annat hade tagit upp de fem internerade sovjetiska sjömännen som Sovjet- unionen begärde utlämnade, fallet Makarova och förhandlingarna om handelskrediten (R 70 Er, 29/4-1946). Mötet finns också omnämnt i : 29/4 [1946] Besök av Tjernychev efter hans återkomst från . Han berörde också handelsavtalsförhandl. o underströk betydelsen av ett positivt resultat. Jag hoppades livligt på ett sådant. Det är högst troligt att delgav sina erfarenheter från mötet med Tjernysjev. På samtalsuppteckningen från mötet med Tjernysjev finns antecknat att dokumentet över- lämnats för strängt förtrolig kännedom till . Den offi- ciella skrivelse som ställt till utrikesministern med anledning av mötet hos Abramov hade han säkerligen med sig när han for till . Den överlämnades således till utrikes- ministern i handen och redogjorde sannolikt för inne- hållet i rapporten. Tog härvid upp sina funderingar kring hur man skulle tolka Abramovs sammankoppling av fallen Makarova och Wallen- berg? Kan då ha sagt något som fått att trots allt överge tolkningen att kunde finnas i livet i sov- jetisk fångenskap? Mötet med , som alltså ägde rum samma vecka som möte med Abramov, kan ha varit kritiskt för Söder- bloms inställning i ärendet. Det är märkligt att (eller någon annan i UD:s ledning) aldrig tycks ha reagerat på vik- tiga skrivelse. Likaledes märkligt är att härefter aldrig återkom till sina funderingar kring Abramovs antydan. Detta kan tyda på att erfarenheterna från mötet med Abramov var föremål för diskussion mellan det svenska sändebudet och utrikesministern, och därefter avfärdades som irrelevanta. Det som dock måste anses vara mindre troligt är att vid detta möte skulle ha givit instruktion att slutgiltigt utverka svar från sovjetisk sida i den andan att var död. Hade i samband med detta mötet erhållit en klar instruktion från att framföra något budskap rörande , hade han säkerligen gjort det vid mötet med Molotov . Wallenberg-ärendet var emellertid, enligt Söder- bloms samtalsuppteckning, inte förmål för diskussion mellan och (HP 1 Er, 6/6-1946). Utredningen har begärt och fått del av den sovjetiska samtalsrapporten från mötet mellan Molotov och . Den sovjetiska sidans uppteckning stämmer med . Det är av vikt att notera att redan hade beslutat om att förflytta från (beslutet togs ). I sin dagbok noterade , rörande diskussionen inför detta beslut att [Wigforss] anförde till stöd för mitt [förslag] att bedömde [förhållandena] mer objektivt och klart än []. Därtill noterade i sin dagbok att han instämde med det svenska ledare , om att det nu vore en lämplig tidpunkt för ett svenskt initiativ till bättre förbindelser till . noterade att det inkommit ett telegram från rörande sovje- tiskt intresse för återupptagande av handelsförhandlingar: Jag har alltså haft rätt i min uppfattning att ett gott [förhållande] till kunnat byggas upp. I ljuset av att således dels ansåg att inte kunde bedöma förhållandena i på ett objektivt och klart sätt, dels hoppades livligt på ett positivt resultat av de inledda handelsförhandlingarna med , före- faller möjligheter som ytterst små att hos vinna gehör för tanken att skulle ha begått ett så flagrant brott mot all diplomatisk sedvänja som att internera en neutral stats diplomat. Därtill kommer att själv hållit det för mycket sannolikt att omkommit under en resa från till Debrecen . Varför tog upp Wallenberg-ärendet med ? Om då efter mötet med kommit till slutsatsen att Abramovs antydan var irrelevant, varför tog han i så fall över- huvudtaget upp med ? Och varför var Wallen- berg-ärendet den enda fråga som tog upp med ? De inledda handels- och kreditförhandlingarna, som utri- kesminister satte så stor vikt vid, nämndes överhuvudtaget inte under mötet. själv poängterade i brevet av 1951 att han är den ende svensk, som någonsin fått företräde hos och att [han] begagnade tillfället för att utverka en försäkran av , att allt skulle göras för att gå till botten med fallet (P 2 EuI, 22/1-1951). sade också i en radiointervju 1980: Jag var ju mycket belåten med att få framföra det till den mäktigaste mannen i landet, därför att då kan det ju varje fall inte sägas att man inte har drivit ärendet så långt och så högt upp som det är möjligt och det var ju för mig mycket värdefullt att det låg till på det viset. Och sedan hyste jag kanske också förhoppningen att om sade ett ord det kanske ändå äntligen skulle ge ett resultat (Direkt studio 13, 31/1- 1980). Dessa anmärkningar tyder på att sannolikt inte helt övergav sin tvekan rörande öde efter sin vistelse i . Det finns också ett ytterligare tecken på att var tvekande inför vad som verkligen hänt . Då återvände till medförde han ett brev till som jr. författat på anmodan av (P 2 EuI, 11/6-1946). Att nu blev drivande i ärendet och bad jr. skriva ett brev rörande den försvunne till Kollontaj kan tolkas som ett resultat av erfaren- heterna från mötet med Abramov. Det var värdefullt för att ärendet drivits så långt och så högt upp som det [var] möjligt. förefaller ha haft stor respekt för . Vid ett samtal med Vetrov uppgav att Generalissimus visa politik [] ledde till ett snabbt slut på världskriget (AVPRF, f. 0140, op. 30, p. 8, p.. 129, l. 54–56). I en officiell skrivelse till utrikesministern av skrev angående 1930-talets terror: [] särskilt efter den fruktansvärda räfst, som , under efterträdare , anställdes mot oppositionella ele- ment inom partiet, militärledningen och administrationen. Denna utrensning drabbade även själv. Jesjovs framfart blev till slut sådan, att såg sig nödsakad stoppa den (HP 1 Er, 5/2-1946). hade en realpolitisk syn på den sovjetiska staten och kan ha hållit för möjligt att den sovjetiska statsapparaten hade gömt undan utan att var medveten om detta. Lyckades man göra uppmärksam på fallet, kunde han säkert se till (som han också lovade) att saken skall bli undersökt och uppklarad (HP 1 Er, 18/6-1946). framhöll också i radiointervjun 1980 att om sade ett ord, skulle det kanske äntligen ge ett resultat. En ytterligare faktor, som kan ha bidragit till att bestämde sig för att ta upp Wallenberg-ärendet med den högsta instansen i , var att han kan ha upplevt sig generellt sett åsidosatt och ifrågasatt under vistelsen i . För det första måste det i sig ha känts som ett misslyckande i sig för att efter så som kallas hem från . sade själv i mötet med att detta var mot hans önskan. För det andra bör under sin vistelse i ha märkt att hyste tämligen låga tankar om honom. Då utri- kesministern presenterade det nya svenska sändebudet i för den sovjetiske ministern i poängterade att vore i högre grad än intresserad av ekono- miska frågor. , strax efter slutliga återkomst från , noterade följande i sin dagbok: 29/6 [1946] Var uppe i dep. – Träffade som just kommit från . Han skildrade sitt besök hos som om han skådat anlete. Såsom framgår av denna korta notis var skeptisk till omdöme. Också förhöll sig skeptisk till . noterade den dåvarande ecklesiastikministern i sin dagbok datt jag [] beklagade, att vi skulle ha en så svag representant i som [] (, 2001: 12). riktade riksdagsmannen en inter- pellation i Wallenberg-ärendet till statsminister . I sam- band härmed riktade Håstad viss kritik mot och efter- trädaren : Jag förstår att hans excellens inte gärna velat beröra en fråga av denna interna natur, men jag tror mig på säker grund för påståendet, att utan utrikesledningens bestämda inskridande och instruktioner skulle minister démarcher hos vederbörande ryska myndigheter inte ha blivit så många och så energiska, som [] redogörelse låter antyda (protokoll, 27/11-1946) I sitt svar till Håstad försvarade endast . Detta kan ses som en indikation på att i allt väsentligt instämde i Håstads kritik. I sin dagbok ger följande skildring av ordväxlingen mellan och : riktade i sitt anförande ingen anmärkning mot UD:s sätt att bedriva ärendet – vår åtgärdskatalog var också lång och uttöm- mande – men ansåg sig böra angripa våra Moskvaministrar och , den förre för motvillighet ifråga om utförande av ålagda démarcher, den senare för nonchalans mot familjen. skulle bland annat hava underlåtit att besvara brev från . Jag är led- sen för att av svaret måhända kunde utläsas en viss tröghet från Söder- bloms sida. Statsministern borde naturligtvis givit en reprimand för kritiken mot tjänstemän inför detta forum. Det gjorde han nu inte, däremot försvarade han (, 1989: 785). Uppfattningen att var olämplig som svenskt sändebud i delades också av chefen för . skrev att äntligen [skall] lämna – det är inte för tidigt (, 1989: 760). För det tredje noterade i sin dagbok för att han varit på middag hos , där också den ryske minis- tern, Wigforss, , , Sohlman, och var närvarande. Det är onekligen förvånande att sändebud i , (såvida inte helt enkelt glömt att skriva hans namn), som befann sig i , inte var närvarande . Den sovjetiske ministern var när- varande, liksom Sohlman, som var engagerad i handelsförhand- lingarna med , samt det tillträdande sändebudet i , . Denna kombination av personer antyder att handelsförhandlingarna kan ha varit föremål för diskussion. Att inte deltog är märkligt, men begripligt givet att han inte ansågs kunna bedöma förhållandena i på ett objektivt och klart sätt. Att , då han återvände till , därtill kan ha haft en förnimmelse av att man inom UD var miss- nöjd med hans arbete, indikeras av innehållet i de rapporter han skrev hem till i . Som för att övertyga läsarna i , var han nära nog övertydlig vad gäller att framhålla sina framgångar i . Molotov hade, enligt samtalsuppteckning, vid mötet sagt att det handelsavtal som nåtts mellan och vore vältaligare än ord som tecken på att Söder- bloms mission varit framgångsrik (HP 1 Er, 6/6-1946), Dekanozov hade vid ett särdeles gemytligt samtal lovat vallfärda till , helt nära Parc Monceaux, där [] vagga stått (HP 1 Er, 7/6-1946), och Kollontaj hade uppgivit att här vetat att uppnå det eftersträvade målet och vunnit många vänner och stort anseende i (HP 1 Er, 11/6- 1946). Kollontaj uttalade också enligt sina lyckönskningar med anledning av de resultat, som här uppnåtts i fråga om de svensk-ryska förbindelsernas befrämjande på alla områ- den. Särskilt sade hon, att hon beundrat den takt och försiktighet i förening med orubblig fasthet, som jag enligt hennes mening ådagalagt i den svåra baltiska frågan (P 40 R, 13/6-1946). beslut att överhuvudtaget begära en audiens hos skall sannolikt ses i detta perspektiv. Enligt , som på väg till sin post i hade träffat i , hade uppgivit att han begärt audiensen i syfte att visa att de svensk-sovjetiska relationerna var utmärkta (P 2 EuI, 25/9- 1978). Någon hänvisning till att audiensen syftat till att nå en lös- ning på Wallenberg-ärendet hade enligt inte gjort. Huruvida redan före mötet bestämt sig för att ta upp Wallenberg-ärendet, eller om det snarare var en stundens ingivelse är givetvis omöjligt att säga. Det förefaller dock möjligt att också detta skall tolkas som ett försök att återvinna respekt och aktning på hemmaplan. hade konsekvent avstått från att rapportera till rörande sina spekulationer om död vid mötena med Abramov (P 2 Eu, 3/1-1946, P 2 Eu, 10/3-1946). I samtals- rapporten från mötet med tycks dock inte ha tvekat inför att ordagrant återge vad han sagt. Detta måste rim- ligtvis betyda att han var övertygad om att bilden av som död var okontroversiell hos UD:s högsta ledning. måste ha förstått att samtalsrapporten från mötet med skulle komma att läsas av fler än utrikesministern. Vi vet dock inte vilka som läst rapporten, eftersom originalet av det insända brevet (med eventuella paraffer) inte kan återfinnas i . Det förefaller emellertid som ytterst sannolikt att åtminstone , förutom , har tagit del av rapporten. skrev i sin dagbok (), att skickat in en liten komplettering till sin från tidigare insända officiella rapport om besöket hos (, 766–767). Ett brev från (som möjligtvis ger en ledtråd till varför original- rapporten inte står att finna), som sändes till , låter också antyda att tagit del av depeschen: I anslutning till min depesch rörande audiensen hos generalissimus vill jag endast framhålla önskvärdheten av att dess innehåll behandlas med diskretion. Jag tänker härvid närmast på en eller annan detalj, som skulle kunna tänkas väcka ett nyfiket intresse och giva upphov till anekdotiska berättelser. För min del anser jag, att det vore mindre grannlaga, om något sådant inträffade (HP 1 Ab, 20/6-1946). Denna begäran från att man skulle behandla hans sam- talsrapport med diskretion är märklig. Att uppmaningen om diskretion rör budskapet till om står bortom allt tvivel eftersom Wallenberg-ärendet var den enda fråga som behand- lades under mötet. Utredningen har inte funnit något liknande exempel på ett följe- brev med begäran om diskretion i anslutning till en samtalsrapport i ärendet . Brevet är inte skrivet i omedelbar anslutning till rapporten (som skrevs ). hade förflutit mellan rapporten och följebrevet. Varför en sådan uppmaning inte skrevs in direkt i samtalsrapporten, alternativt i ett följebrev som författades i direkt anslutning , går inte att säga. 12.7Vidarebefordrade uppgifterna om Feller och till UD? blev minister vid den svenska legationen i , och hade härefter endast sporadisk kontakt med ärendet . Till skillnad från förefaller dock ha varit optimistisk inför utlovade undersökning. I ett handbrev av återgav följande ur en artikel om från tidningen : För övrigt måste även en svuren motståndare till ryssarna medgiva, att Kreml alltid brukar hålla de fåtaliga konkreta löften, varvid det binder sig (HP 1 Er, 31/10-1946). Det är dock en ödets ironi att skulle komma att för- flyttas till just det land som hade ovärderlig erfarenhet rörande möjligheterna att få internerade diplomater hemsända från sovje- tisk fångenskap. Såsom kommer att framgå utförligare nedan hade man från svensk sida visat ett tämligen svagt intresse för det schweiziska agerandet i fallen med Feller och . Visade schweiziska myndigheter något intresse av att hjälpa med nödvändig information härefter? Det har inte gått att återfinna dokumentation i på att de schweiziska och svenska utrikesförvaltningarna utbytte information rörande befriandet av Feller och med det specifika syftet att söka skapa underlag för en aktion för sak. Däremot har denna utredning återfunnit ett brev i skrivet av en Böschenstein vid det schweiziska , vari uppges att chefen för det schweiziska politiska avdelning Zehnder överlämnat information till från de förhör som anställdes med Feller och efter deras återkomst till : Vad gäller befriandet av Feller och har politiska avdelningen likaledes muntligen förklarat allt det nödvändiga för . Ärendets delikata karaktär har inte tillåtit översändandet av en pro- memoria eller note. är till fullo införstått med de väsentliga punkterna i befriandet [av Feller och ], som inte utgör något sär- skilt ärofyllt kapitel i vår historia: har tvingats utlämna ryska flyktingar. har informerat politiska avdelningen att san- nolikt befinner sig i läger 20 b nära . [] Frågan huruvida är redo att förhandla fram ett liknande utbyte, eller om å sin sida kan erbjuda något, kan inte avgöras av . har under alla förhållanden orienterats om det diplo- matiska förfarandet. Vidarebefordrade uppgifterna från Zehnder rörande Feller och till ? I Bern-legationens utgående dia- rium finns inga spår av brev till UD rörande . Det finns en särskild i Schweiz- legationens arkiv vari förvaras ett stort antal dokument rörande bland annat vittnesuppgifter. Emellertid härrör alla dokument från perioden –46, samt perioden till . Det är en besyn- nerlig omständighet att däri inte återfinns ett enda dokument från . I Bern-beskickningens diarium finns antecknat att ovan nämnda brev till Jödahl av (vari han gav en bakgrund till sitt agerande inför de sovjetiska företrädarna i fallet [P 2 Eu I, 22/1-1951]), legat i en dossier som hette HP 39 D/privat. Denna dossierbeteckning har emellertid strukits över i diariet och ersatts med beteckningen R 18 W, något som pekar på att pap- per rörande Wallenberg-ärendet efter flyttats från privata dossier till R 18 W-dossiern. Huruvida papper försvunnit i samband med en sådan förflyttning av materialet går inte att dokumentera, men det faller naturligtvis inom det möjligas gräns. Å andra sidan kan vi konstatera att Zehnder ansett frågan vara alltför känslig för att kunna tecknas ned i en promemoria eller dylikt. Att papper rörande Fellers och Meiers frigivning ur sovjetisk fångenskap skulle ha funnits i privata dossier förefaller således som långt ifrån självklart. Huruvida underlät att vidarebefordra uppgifterna från Zehnder till (kanske mot bakgrund av att han efter besöket hos ansåg att han gjort allt han kunnat), eller om erhöll informationen från , men valde att aldrig vidtaga några åtgärder, går således inte att dokumentera. Klart är emellertid att i ett handbrev till konstaterade att Budapest-schweizarna hållits fängslade i ända tills dess repatrieringsöverens- kommelsen träffats mellan de båda länderna: Här framträder en skarp kontrast – må säga vad han vill – till Budapest-svenskarna, som så snart förhållandena medgåvo det, samt och synnerligen fingo resa hem (HP 1 Er, 12/7-1946).