sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Subklinisk sjukdom är en sjukdom med inga eller mycket obetydliga för blotta ögat synliga sjukdomssymtom. Taktil avser beröring. Traumatisk är en skada förorsakad av yttre våld, antingen orsa- kad av inredningen, ovarsam behandling, misshandel eller skador förorsakade av andra djur. Visuell avser syn. Häst (Equus caballus) Några definitioner och begrepp Det anses att hästen domesticerades (1984). Det finns emellertid inget bevis för att något enda beteende nödvändigt för överlevnad försvunnit under domestika- tionsprocessen (Fraser 1992). Studier av domesticerade hästar visar att t.ex. även när domesticerade hästar hålls på begränsade ytor, t.ex. en paddock, söker de utnyttja utrymmet på samma sätt som vilda hästar, dvs. utnyttja vissa ytor för gödsling och urinering, andra för att beta och andra för kroppsvård, som att rulla sig på marken. I vilt tillstånd uppträder hästar dels i grupper av märrar med en ensam hingst dels i grupper av enbart hingstar. Grupperna strövar omkring och överlappar varandras betesområden. Utbyte av indivi- der mellan sådana grupper sker Hästens inhysning och skötsel har inte genomgått de dramatiska förändringar som fallet är med nöt, svin och höns. Sättet att hålla och sköta hästar varierar avsevärt mellan olika länder och baseras i hög grad på traditionell praxis. Mer än kanske någon annan hus- djursart hålls hästen av människan socialt isolerad från artfränder varför människan blir en betydelsefull del av hästens sociala miljö. Människans uppträdande och behandling av hästen påverkar dess sociala liv i hög grad. Olämplig inhysning kan t.ex. resultera i abnorma beteenden till följd av social isolering. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation; Agonistiskt beteende Hästar kommunicerar med varandra huvudsakligen via visuella och akustiska signaler. Hästens sociala kommunikation sker genom en mängd synner- ligen sofistikerade visuella signaler. Somliga är tydliga för varje människa, t.ex. bakåtstrukna öron indikerande aggressivitet. Andra är mer subtila, som rörelser i muskulaturen, främst musklerna runt näsborrarna, munnen och ganascherna. Liksom andra djur visar hästen vid aggression ett alltmer uttalat beteende som innebär ökad varning för annalkande attack. En annan social signal är slag i sidled med svansen som kan indi- kera irritation och om det ignoreras kan leda till utökat hot som t.ex. att lyfta ett bakben och eventuellt utdela en spark. En hög- irriterad häst lyfter huvud och svans och tar höga steg, ger intryck av att vara större än den är. Ett sänkt huvud och svans och låg kroppshållning indikerar smärta, utmattning och svaghet. Ett bett föregås av att mulen rynkas medan en hängande underläpp ses hos en avslappad häst i vila (Waring o. medförf., 1975). leker föl ofta med modern men lär sig tidigt undvika andra märrar med föl liksom hingstar. 2 månaders ålder upphör i regel detta beteende (Waring o. medförf., 1975). Istället brukar hingstföl söka kontakt med andra föl och främst leka med andra hingstföl medan stoföl är mer benägna att leka för sig själva t.ex. genom att göra snabba solorusher. Det är i regel påtaglig skillnad mellan hingstföl och stoföl i det hingstföl biter och manipulerar ting mycket mer intensivt. Liksom för andra djur förändras dominansförhållandena när nya hästar införs i en grupp. Aggression utlöses då lätt när för varandra obekanta hästar utfodras intill varandra. Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Om en häst attackeras av t.ex. en hund kan den antingen söka freda sig med sparkar, huvudsakligen med bakbenen, eventuellt dessutom jaga hunden eller helt enkelt fly. Hästar, liksom andra djur, skräms av plötsliga och okända ljud och synintryck. Det kan t.ex. förekomma att hästar som är vana vid trafik inte reagerar för att möta eller bli omkörda av bilar men reagerar för en virvlande pappersbit på vägbanan. Hästarnas reak- tion kan då variera alltifrån att stanna, rygga, gå eller hoppa åt sidan till att t.o.m. råka i okontrollerat sken. Hästarnas beteende är inte synkroniserat så som fårens eller nöt- kreaturens. Det är således sällsynt att se alla hästar beta och i samma riktning. Däremot vilar de ofta . Fastän de inte är nattdjur är de aktiva under en del av natten. Det anses att hästar är aktiva av och av natten. har hästar fyra till fem vilo- och sömnperioder fördelade och ungefär en tredjedel av dygnet ägnar hästen åt vila eller sömn. Det är väl dokumenterat att vila i form av sömn eller total muskelavslappning är nödvändigt behov som måste tillgodo- ses hos alla hästar (Fraser 1992). Liksom andra djur visar hästen stark motivation för att undersöka en ny miljö eller nya objekt i en känd miljö. I det senare fallet visar den ofta ett beteende som skulle kunna karakteriseras som nyfi- kenhet. Den närmar sig föremålet, eller djuret, nosande ofta med skälvande näsborrar och med en hastighet som varierar med den osäkerhet de uppvisar. Om den blir rädd utstöter den ofta en tonande fnysning och det kan då förekomma att den kastar helt om och springer undan för att återvända. Hästar tvekar inför nya miljöer, det må vara stallar eller trans- portfordon. De tvekar inför att röra sig från en ljus till en mörkare omgivning. De tvekar också inför ljud och skräms lätt av rörelser. Ett papper som fångas av vinden kan skrämma en häst liksom en smattrande flagga. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Hästar har behov av att äta inte endast utan även . Hästar betar genom att samla gräset med läpparna och bita av det nära marken med framtänderna. När de betar går de sam- tidigt långsamt framåt med ett ben i taget. De undviker att beta där det finns hästspillning. Däremot kan de äta de rator som kor läm- nat. De kan också ta löv och smärre kvistar, ibland t.o.m. bark från träd. De betar huvudsakligen men även i viss utsträckning . kan insekter avsevärt störa betandet . En medelstor häst kan behöva dricka upp till ca vatten per dag. Till skillnad från en del andra djur dricker de inte ofta , många hästar dricker inte mer än med undantag för när höga yttertemperaturer råder (SCAHAW 2002). När de dricker sker det i påtagligt stora kvantiteter i varje klunk. Hästens bett är komplett med permanenta tänder (Sisson & 1938). Resnings- och läggningsbeteende; När hästen lägger sig sker det genom att benen ställs tätt tillsam- mans under buken, carpus och has böjs och bröstbenet och fram- kroppen tar mark kontakt före bakkroppen. Hästen reser sig genom att båda frambenen sträcks framåt varefter den med en framåtgående förelse av kroppen reser sig även på bakbenen. När en häst rest sig skakar den ofta kroppen. Hästar undviker att lägga sig där de gödslat. Val av liggplatser; Liggställningar, vilobeteende, sömn; Hästar har en unik förmåga att vila och t.o.m. genomföra en lätt sömn i stående ställning genom ett för hästen unikt samspel mellan knäled och höftled. I stående ställning vilar hästar alltså ofta utan att sova. Hästen sover 6–i korta perioder förde- lade (Fraser 1992). En del vuxna hästar ligger obetydligt, andra ligger alltid under en del av dygnet. Märrar med föl vilar genom att ligga ner oftare än andra hästar. är hästen vaken av tiden, (SCAHAW 2002). När det gäller vila i liggande ställning uppvisar hästar stora indi- viduella variationer. Föl ligger ofta utsträckta på sidan, något som ses endast under korta stunder när vuxna hästar ligger ner. När man närmar sig en liggande häst reser den sig . Rörelse vid förflyttning; Hästen rör sig i långsam eller snabb skritt, i trav och i galopp. Beteende vid gödsling och urinering; När hästar går på bete gödslar de som regel på en bestämd begrän- sad yta. På betet återvänder de till detta område när de gödslar sig. Under förflyttning, ritt t.ex. gödslar de på plats men stannar gärna under defekationsakten. När hästar urinerar ställer de sig med bakbenen brett isär. Posi- tionen är ofta mer markerad hos hingstar än hos ston. Urinering sker 3–, gödsling ca (Fraser 1992). Hästar tycks undvika att urinera på hårda ytor utan väljer ytor som lös jord eller gräs eller inomhus strödda ytor. Det är inte ovanligt att hästar som varit ute på frusen mark urinerar i ströet i boxen när de kommit inomhus. Kroppsvård; Renlighet; Häst genomför kroppsvård på sig själva med läppar och tänder mot flanker och extremiteter och genom att gnugga delar av huvudet mot frambenen. Näsborrarna rensas genom kraftiga frustningar. De utnyttjar inredning i stallet, utomhus träd, för att skrubba man- ken, ibland också bakdelen. Hästar genomför också parvis kropps- vård på varandra genom att bita varandra över främst manken. Detta är också ett moment i deras sociala beteende. När hästen vistas på bete har den ett kroppsvårdsbeteende som består i att den från normal liggställning rullar över på rygg. Med alla fyra benen upp i luften gnider den ryggen mot marken. Detta beteende kan upp träda även i box eller spilta. Efter rullningen på marken reser sig hästen hastigt och skakar sig på ett sätt som påminner om det en hund visar när den kommit upp ur vatten. Hästar på bete utnyttjar i regel en bestämd del av betet för att denna form av kroppsvård (Fraser 1992). Temperaturreglering, Klimatkrav; Vuxna hästar är tämligen resistenta mot olika slag av väderlek även om rasmässiga variationer föreligger. Ett varmblodsföl är alltså mera känsligt för regn och blåst vid temperaturer nära än ett föl av gotlandsruss, islandshäst eller fjordhäst. Temperaturen i stallet måste följaktligen variera med hästrasen så att man i ett stall för bundna varmblod får hålla ca medan man i ett stall för t.ex. fjordhästar kan hålla . När hästarna går i box kan temperatu- rerna hållas lägre. Relativa luftfuktigheten i häststallar bör vara +- . Hästar slutar beta vid regn och blåst och söker skydd eller ställer sig med bakdelen mot vinden med svansen tätt tryckt mot krop- pen. Kyla och blåst liksom kombinationen blåst och nederbörd kan innebära hälsorisker varför hästar som hålls utomhus måste ha tillgång till skydd för vind och nederbörd samt torrt underlag. Syn; Beteende i ljus och mörker; Eftersom hästen är ett bytesdjur har den god syn. Med sina stora och sidoställda ögon har den en bred synvinkel, nära när den håller huvudet högt (Fraser, 1992) men annars omkring (Fraser, 1992). Den kan därmed lätt upptäcka rovdjur och hålla synkontakt med andra hästar i gruppen. Dess panoramaseende beror på monoculär synförmåga, dvs. den har förmågan att sam- tidigt registrera skilda vyer med vardera ögat. Den har en blind punkt bakom sig när huvudet hålls rakt fram, dvs. där ryttaren sit- ter, och en alldeles framför mulen (Fraser, 1992). Det senare inne- bär att hästen inte ser det den äter när den äter. Den har begränsad accomodationsförmåga mellan objekt på avstånd och nära vilket den kompenserar med rörelser av huvud och hals. Detta innebär att den kan se objekt på nära håll genom att sänka huvudet och på avstånd genom att hålla huvudet högt. Men när ett objekt är i fokus förefaller hästen kunna upptäcka mycket obetydliga rörelser. Mycket av hästens kommunikationssystem består i dess förmåga att uppfatta mycket små förändringar i kroppsrörelser, såsom obetydliga förändringar i öronens position hos en annan häst. Hästen har god mörkersyn. Betydelsen av att god syn även i skymningsljus är nödvändigt både för att kunna upptäcka bakhåll av nattliga predatorer och för gruppens sammanhållning . Det förefaller som om hästar kan särskilja mellan vissa färger möjligen beroende på nödvändigheten att upptäcka predatorer som har olika skyddsfärger (Budiansky, 1998). Man känner inte huru- vida färgseende spelar någon roll för att identifiera medlemmar av den egna gruppen. Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Hästar anses ha god hörsel och kan sannolikt höra ljud även inom det för människan ohörbara ultraljudsområdet (and 1983). Öronen kan röras oberoende av varandra och därigenom kan de vinklas för att fånga upp varifrån ljudet kommer. Hästen måste kunna lokalisera ljudkällan för att upptäcka pre- datorer men också för att bestämma var resten av gruppen befinner sig (Fraser, 1992). De akustiska signalerna består av ett antal huvudtyper, två typer av gnäggning (nicker resp. whinny or neigh), skriande, stönande (suckande) och två typer av frustande (– Worthington, 1987). Låg gnäggning är ett lågt (ca ) vibrerande tonande ljud som sker med sluten mun och förekommer för att upprätthålla kontakt mel- lan sto och föl, när två hästar möts, liksom när det vankas något angenämt, t.ex. foder. Hög gnäggning är ljudlig, upp till , (Budiansky, 1997), och används mest för att etablera kontakt över större avstånd. Lågt frustandet förekommer när hästen stöter på vissa lukter, när den rensar luftvägarna men också i konfliktsitua- tioner. Det är också en alarmsignal vid fara. Hos vilda hästar avges det som varningssignal av hingsten. Mera ljudligt frustande uppträ- der vid upphetsning, när hästen blir skrämd, t.ex. av att något okänt eller skrämmande uppträder på eller vid sidan av hästens väg. Det ljudliga frustande kan höras på ett par hundra meters håll (Budiansky, 1997). Skriandet används i samband med aggression eller hot gentemot andra hästar och är en varningssignal för att förhindra ovälkommen uppvaktning. Stönandet används vid obehag och smärta, t.ex. i samband med att stoet fölar. Lukt- och smaksinne; Känsel; Hästens långa näsgångar underlättar registrering av även svaga dofter. Hästen utnyttjar flitigt luktsinnet för att undersöka sin omgivning och för identifikation av foder. Detta ses mycket påtag- ligt när hästar utfodras med nytt foder, t.ex. hö av annat slag . Det anses att hästens vomeronasala organ (beläget i mun- hålans tak, som registrerar olika former av lukt) utnyttjas för att registrera feromoner (Whitten, 1985). Organet kan registrera olika luktämnen, feromoner, såväl från andra hästar inklusive egna föl som från andra djurarter inklusive människa (Marinier o. medförf., 1988). Genom beteendet Flehmen, en höjning av huvudet och en samtidig krökning av överläppen, anses registrering av information från feromoner underlättas (and Houpt, 1985). Hingstar visar detta beteende bl.a. gentemot brunstiga ston. Speci- fika feromoner avges av märrarna vid brunst (Fraser, 1992). Hästar som varit skilda åt för brukar omsorgsfullt lukta på varandra när de förs samman. Detta ses också när hästar som är nya för varandra förs samman. Hästar avger doftmarkeringar. På ett bete är det vanligt att häs- tarna gödslar inom ett relativt begränsat område. I det vilda gödslar hingstar över gödsel från märrarna i den egna gruppen liksom över andra hingstars gödsel. Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Könsmognad inträder vid ålder. Ston kan betäckas och hingstar börja betäcka . Stoet visar brunst 7–efter föregående fölning och den varar omkring med hög- brunst 1–. I början av brunsten visar stoet aggression mot hingsten och kan t.o.m. slå mot hingsten. Under högbrunst ändras detta och stoet accepterar hingstens uppvaktning och kan t.o.m. aktivt söka parning. Om stoet inte blivit dräktigt återkommer brunsten . Moderns beteende före och under förlossningen samt beteende hos moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; Beteende före förlossningen; När sto går med andra hästar på bete avlägsnar de sig från gruppen före fölningen. När ston fölar i stallet är det en gam- mal iakttagelse att de har möjlighet att förlägga fölningen till nat- ten, något som stöds av vetenskapliga studier (Frazer 1992). Någon eller före fölningen svullnar juvret och det ses en vax- artad flytning från spenarna. före fölningen kan svettning uppträda över bogarna. Fölning skedde förr nästan undantagslöst men numera sker betäckning/ai (artificiell insemination) så att fölningen inträf- far vid den för hästägaren ekonomiskt mest fördelaktiga tidpunk- ten. Att förlossningsarbetet har påbörjats visar sig genom att stoet rör sig oroligt, ser sig mot flankerna, slår med svansen, skrapar i mar- ken eller ströet, urinerar. brukar pågå en eller . I nästa skede lägger sig stoet och värkarbetet påbörjas. Värkarbetet är mera smärtsamt under detta skede men smärtinten- siteten varierar mellan olika ston. Stoet ligger först på buken men lägger sig på sidan när värkarna tilltar. Fostersäcken blir synlig och till skillnad från hos nöt brister den inte så lätt spontant. huvudet passerat vulvamynningen går utdrivningen snabbt. När kroppen är ute ligger i regel bakbenen kvar i stoets slida och stoet ligger oftast kvar på sida under 10–, ibland längre. I detta skede är navelsträngen obruten. Detta skede kan vara från till mer än men brukar vara tidsmässigt kortare än föregående skede. vänder stoet huvudet mot fölet och fölet gör fri- göringsförsök varvid navelsträngen brister. Fölet lyfter huvudet, öronen som legat utefter huvudet reses. Tvillingfödsel är sällsynt och brukar medföra att ena eller båda fölen dör. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; När stoet rest sig börjar det genast ivrigt och intensivt slicka fölet med början på huvudet. Det anses att banden mellan sto och föl är fast etablerade när passerat efter fölningen förutsatt att stoet slickat fölet. gör fölet sina första resnings- försök som inte sällan slutar med att fölet faller omkull innan det framgångsrikt står på benen och vänder sig mot stoet för att söka juvret. Erfarna ston positionerar sig ofta för att underlätta digiv- ningen genom att stå brett med bakbenen eller genom en lätt böj- ning av ett av bakbenen för att underlätta för fölet finna juvret. Inom en halv till någon timme har det fått en spene i munnen och suger, diandet kan börja. I samband med resningsakten sker fölets första defekation då tarmbecket avgår. sker digivning upp till medan frekvensen brukar vara en gång (Kiley – Worthington, 1987). Fölet brukar börja nappa gräs och när unghästen är betar den med resten av hjorden Hos häst får fostret obetydligt med antikroppar via moderkakan utan dessa kommer i än högre grad än hos andra djur via råmjölken. Fölet och stoet håller sig nära varandra och fölet följer stoet, avståndet brukar ofta inte enligt Frazer (1992) överstiga . börjar mär- ren avlägsna sig ett stycke från fölet, inte sällan i slutet av en digiv- ning, varvid fölet genast följer efter. Detta efterföljandebeteende är en nödvändighet för ett omkringströvande djur som hästen och en förberedelse för ett framtida liv med gruppen. Märr och föl synes känna igen varandra på lukt, syn och ljud. Digivning pågår till ca 5–6 månaders ålder men diande kan spora- diskt fortsätta längre. Om inte människan skiljer föl och sto håller sig fölet till modern fram till nästa fölning. Bedömning av hästens hälsa och välfärd För att avgöra om en häst är frisk eller sjuk skall man särskilt granska konditionen hos hårrem, ögon och slemhinnor, hållning och rörelser hos huvud, öron, svans, benställning och hovar och ge akt på foderupptagande, drickande liksom hästens position i vila och dess rörelser. Den friska hästen; En frisk häst är uppmärksam på sin omgivning, står med raka ben, rak rygg och iakttar sin omgivning med vaken och klar blick. Det har för sin ålder, kön, sexualcykel och ras normal kroppshållning och rörelser och ljud, ren och blank hårrem, normalt hull, friska och starka ben och hovar, normalt beteende när det äter, dricker, vilar, ger di eller diar, när den skrittar, travar eller galopperar, lägger sig, ligger, reser sig, defekerar och urinerar. Aptiten är god och foder och vatten tas upp på det för hästen karakteristiska sättet. Gödseln växlar till utseende, lukt och mängd allt efter utfodringens beskaffenhet. Brunst uppträder med bestämda mellantider och av normal styrka. Normaltemperatur hos vuxen häst är 37,hos lättare raser upp till 38,hos föl 38,. Hos vuxen häst i vila är pulsfrekven- sen 26 40. Andningsfrekvensen hos vuxen häst i vila är 10–14. Den sjuka hästen; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; En sjuk häst upphör inte alltid att äta som fallet är med de flesta djur. Däremot inträder snabbt en förändring av hårremmen som blir glanslös och hästen kan visa dåsighet eller slöhet. En sjuk häst genomför ingen kroppsvård. Blicken blir matt eller orolig, vid smärta får hästen en stirrande blick, ögonen blir liksom fixerade och uppvisar inte den rörlighet som karakteriserar den friska häs- tens ögon. Ögonlocken blir ofta starkt rynkade. Svettning är ett vanligt tecken på sjukdom hos häst. Kroppstemperaturen kan vara förhöjd men också lägre än normalt. Vid koliksmärtor lägger sig och reser sig hästen ofta och ser sig ibland bakåt mot bukväggen. Rörelserna kan förändras, ibland blir hästen överkänslig för ljud eller beröring. Tillsammans med dessa allmänna symtom kan lokal- symtom uppträda, som flytningar från näsa eller slida, svullnader och kanske ömhet i juver, över leder eller på andra delar av krop- pen. Av abnorma beteenden hos häst är de mest kända att oupphör- ligt krafsa eller skrapa, ibland slå med ena framfoten mot under- laget, att kasta huvudet upp och ned, att vagga med kroppen från sida till sida (vävning), samt krubb-bitning. Krubb-bitning innebär att hästen placerar överkäkens framtänder på krubbkanten eller motsvarande varunder den suger in och sväljer luft under utstö- tande av ett karakteristiskt ljud. Vävning innebär att hästen stående vaggar från sida till sida i exakta rörelser, ibland genom att flytta framfötterna i sidled. Dessa abnorma beteenden är stereotypier som uppträder vid understimulering, t.ex. i form av allt för lite ute- vistelse och motion, eller nutritionsrubbning (1999). Därutöver förekommer att hästar söker skrapa svansroten genom att trycka bakdelen mot inredning, utomhus mot väggar, träd etc. Orsakerna härtill är i regel parasitangrepp antingen i anus eller vid svansroten och beteendet upphör om grundorsaken elimi- neras . Hos hästar som hålls ensamma i små rasthagar ses ibland ett ste- reotypt beteende som tar sig uttryck i att hästen går monotont fram och åter utefter staketet, ett beteende som liknar det hos björnar i olämpligt utformade djurparker. Infångning, fixering; En orolig häst kan i allmänhet genom bremsning fås att bli lugn och acceptera ett ingrepp, t.ex. en hovundersökning eller en injek- tion. Det innebär att en repögla fäst vid ett kort träskaft träs över och runt hästens överläpp och vrids så att överläppen komprimeras. Hästens smärta synes då koncentreras till denna punkt så att obe- hag eller kortvarig smärta i andra delar av kroppen inte registreras och medför motåtgärder från hästens sida. Att fånga in en häst kräver tålamod. Skötaren skall nalkas hästen försiktigt från sidan, skall undvika att stirra hästen i ögonen och skall inte göra några hastiga rörelser. Svin (scrofa) Några definitioner och begrepp Svinet domesticerades för minst 5 från vildsvinet. Domestikationen resulterade i mindre huvud i förhållande till kroppen, mindre hårväxt, högre grad av fettansättning samt större kullar och mer än en kull . har selek- tionen varit inriktad på snabbare tillväxt, lägre foderförbrukning per kg tillväxt, mera köttighet och mindre fett, större storlek samt större kullar. I modern svinhållning t.ex. i en del lantbrukstidskrifter, beskrivs svin ibland som om de saknade olikheter mellan individer. Tvärt emot vad som antyds där föreligger i själva verket påtagliga skillna- der mellan individer. Att dessa skillnader är mera norm än undan- tag är inte endast praktisk erfarenhet av t.ex. hur svin reagerar gentemot människan, utan även visat i olika vetenskapliga under- sökningar. Svin avviker i detta avseende alltså inte från hästar och nötkreatur. Trots dessa olikheter har tamsvinet behållit mycket av de beteenden och reaktionsmönster som karakteriserar vildsvinet. Tamsvin som hålls inom större områden väljer, liksom vildsvin, att vistas omväxlande i skogig mark och i öppen terräng. Vildsvin bildar flockar som ofta består av tre fyra suggor med sina avkom- mor.