sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — Enligt JO åligger det utredningsmannen att samråda med undersökningsledaren i frågan om och när under- rättelse kan lämnas med hänsyn till utredningsläget. Vidare krävs det konkreta omständigheter för att motivera att ingen underrättel- se lämnas. Det räcker t.ex. inte att hänvisa till att medgärningsmän alltjämt är på fri fot och att det inte kan uteslutas att dessa är när- stående till den anhållne (se JO:s beslut i ären- de 2931-1994). Även förordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhålla m.fl. innehåller en föreskrift om underrättelse till närståen- de (12 §). Det gäller personer som har berövats friheten och är pla- cerade i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest på annan grund än misstanke om brott. Enligt bestämmelsen skall sådana personer ges tillfälle att underrätta närstående om var de befinner sig. Be- stämmelsen omfattar bl.a. den som har häktats av annan anledning än brottsmisstanke och den som har omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare finns det också regler om underrättelse till bl.a. vårdnadsha- vare (5 och 33 §§). I dessa fall avser underrättelsen brottsmisstan- ken som sådan och inte ett eventuellt frihetsberövande. Underrät- telse skall inte lämnas, om det är till men för utredningen eller om det annars finns särskilda skäl mot åtgärden. I polislagen finns ingen föreskrift om underrättelse till närståen- de. I sammanhanget kan dock nämnas att det i 17 § anges att ett omhändertagande enligt polislagen inte får orsaka den omhänder- tagne större olägenhet än som är oundvikligt, och den omhänder- tagne får inte underkastas annan inskränkning i sin frihet än som behövs med hänsyn till ändamålet med åtgärden samt ordning och säkerhet. En omhändertagen får därmed inte hindras från att kon- takta närstående eller annan när skäl saknas för en sådan inskränk- ning. Rättsligt bindande internationella konventioner som Europa- konventionen och om politiska och civila rättigheter saknar föreskrifter om underrättelse till närstående vid frihetsberövanden. Däremot finns sådana föreskrifter i icke bin- dande dokument inom FN och . I dessa dokument fö- reskrivs bl.a. att underrättelse skall ske och att den skall lämnas så Underrättelse till närstående om frihetsberövande tidigt som möjligt. Inskränkningar i underrättelseskyldigheten med hänsyn till brottsutredningens krav godtas normalt uttryckligen. (or Degrading Treat- ment or Punishment, CPT) har behandlat frågor om underrättelse till närstående om att frihetsberövande har skett. CPT har vid be- sök i konstaterat bl.a. att polisens handläggning beträffande sådana underrättelser varierar från fall till fall. Det kan i det sammanhanget nämnas att det i praktiken sker be- tydligt fler underrättelser än vad som föreskrivs i författningarna. I de fall den frihetsberövade tillåts, och ges faktisk möjlighet att meddela sig med tredje man, ombesörjer han naturligtvis själv att detta genomförs. I övriga fall är det polisen som lämnar sådana un- derrättelser, under förutsättning att det inte riskerar att skada brottsutredningen. CPT har när det gäller underrättelse till närstående om frihetsbe- rövande kritiserat den svenska ordningen och angett att bestäm- melserna om underrättelse skall gälla alla personer som berövas fri- heten och att gruppen frihetsberövade skall definieras brett. Förut- om anhållna menar CPT att den rätten, som skall gälla från den tidpunkt då personen är skyldig att stanna kvar hos polisen, även skall tillkomma exempelvis den som grips, tas om hand och även vittne som är skyldig att stanna kvar för förhör. CPT har också ut- talat att underrättelse inte skall lämnas mot den frihetsberövades vilja utom i exceptionella fall, som om personen är mentalt sjuk, och att undantag från regeln skall vara klart begränsade och omgär- dade av skyddsregler vad gäller dokumentation och beslutsbehö- righet. Regeringen har överlämnat frågan om en ändring i den nuvaran- de regleringen till oss (Ju 1997/1367/DOM). Innebörden av begreppet frihetsberövande varierar i olika för- fattningsmässiga sammanhang (se SOU 1993:60 s. 95 ff.). Vi defi- nierar inte begreppet i de följande skrivningarna utan använder det på det breda sätt som CPT synes utgå från vid diskussion om un- derrättelse till närstående om frihetsberövande. Underrättelse till närstående om frihetsberövande Förslag: En underrättelse om att någon har frihetsberövats skall lämnas till närstående tidigare och i flera fall än som sker . Sådan underrättelse skall som huvudregel lämnas redan vid gri- pandet. Underrättelse skall också lämnas när den som har omhänderta- gits eller på annan grund är skyldig att stanna kvar hos polisen eller hos annan myndighet under brottsutredning begär det eller det an- nars finns skäl för det. Underrättelsen skall lämnas så snart det kan ske utan men för ut- redning om brott och får mot den frihetsberövades önskan lämnas enbart om det finns synnerliga skäl. Utvidgning av underrättelseskyldigheten om frihetsberövande Som framgår av det tidigare sagda saknas en mer heltäckande re- glering av rätten för en frihetsberövad att underrätta närstående om frihetsberövandet och om var han befinner sig. Dessutom har det kommit fram att anhöriga ofta underrättas om frihetsberövande i större omfattning än som följer av de olika bestämmelserna men att praxis på den punkten varierar. Underrättelseskyldigheten till närstående tjänar syftet att vara ett skydd mot övergrepp från det allmännas sida gentemot den en- skilde. Det måste framhållas att det kanske främsta syftet med un- derrättelseskyldigheten i vårt land är att anhöriga och andra inte skall behöva oroa sig över var deras närstående har tagit vägen och att den som har frihetsberövats i många fall kan känna sig bättre till mods av vetskapen om att någon närstående vet var han befinner sig. På samma sätt som vid rätten att ha biträde vid förhör under förundersökning (avsnitt 8) är vi tveksamma till om det egentligen finns skäl att förändra den nuvarande regleringen om underrättelse till närstående. Med hänsyn till CPT:s uttalanden vill vi ändå före- slå att den formella underrättelseskyldigheten om frihetsberövande, som innefattar uppgift om var den frihetsberövade befinner sig, skall utvidgas. Underrättelse till närstående om frihetsberövande Vid vilka frihetsberövanden skall underrättelse lämnas? Som vi nämnde tidigare finns en formell underrättelseskyl- dighet om frihetsberövande i några fall. Det gäller för det första den som är anhållen (24 kap. 9 § RB). För det andra gäller det, en- ligt 12 § förordningen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., den som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott och som har tagits i förvar i kriminalvårdsanstalt, häkte eller polisarrest. De syften som finns bakom skyldigheten att underrätta närstå- ende gör sig gällande vid flera former av frihetsinskränkningar än vad som har nämnts. Vår inställning är att den reglering vi före- slår skall ha ett brett tillämpningsområde. Det finns med andra ord flera kategorier av frihetsberövanden vid vilka den utvidgade under- rättelseskyldigheten bör tillämpas. Det gäller för det första personer som har frihetsberövats med an- ledning av misstanke om brott. I denna del föreslår vi en förändring av den nuvarande bestämmelsen i 24 kap. 9 § RB, som föreskriver underrättelseskyldighet till en anhållens närstående, så att skyldig- heten i fortsättningen kommer att avse den som grips. Underrättel- seskyldigheten bör alltså som en slags huvudregel inträda tidigare än . När ett beslut att anhålla någon har meddelats i personens frånvaro, bör underrättelseskyldigheten inträda när beslutet verk- ställs (24 kap. 8 § första stycket RB). För det andra bör den utvidgade underrättelseskyldigheten om- fatta personer som är skyldiga att stanna kvar hos polisen på annan grund än gripande, anhållande och häktning och som inte är tagna i förvar, dvs. som inte är placerade i arrest eller på annat sätt inlåsta, eftersom rätten att underrätta närstående enligt 12 § förordningen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. inträder i och med förvarstagandet. Det sistnämnda gäller visserligen enbart för den som har berövats friheten på annan grund än misstanke om brott. Det bör då anmärkas att den som kan misstänkas för brott kan vara skyldig att stanna kvar hos polisen enligt 23 kap. 9 § RB även om personen inte är gripen, anhållen eller häktad och att 12 § förord- ningen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. i och för sig bör behållas i syfte att inte inskränka den nuvarande rätten enligt den bestämmelsen (jfr nedan vad som sägs om fall när det förelig- ger men för en pågående brottsutredning). I denna del menar vi att bestämmelsen om underrättelseskyldig- het kan införas i polislagen och omfatta den som har omhänderta- gits enligt polislagen eller enligt de särskilda föreskrifter som anges Underrättelse till närstående om frihetsberövande i 11 § den lagen och andra som på annan grund är skyldiga att stan- na kvar hos polisen. Vilka fall rör då detta? Enligt polislagen finns möjlighet för poli- sen att omhänderta t.ex. ungdomar som påträffas under sådana för- hållanden att det finns överhängande och allvarlig risk för perso- nens hälsa eller utveckling och personer som stör eller utgör en fara för den allmänna ordningen (12 och 13 §§). I 11 § polislagen hänvi- sas också till att en polismyndighet enligt särskilda föreskrifter har befogenhet att besluta om omhändertaganden. Sådana föreskrifter finns exempelvis i 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall, 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, 6 kap. utlänningslagen (1989:529), 20 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, 16 § lagen (1959:254) om utlämning för brott till Dan- mark, , och , 9 § lagen (1970:375) om utläm- ning till , , eller för verkställighet av beslut om vård eller behandling och i 21 kap. 10 § (se vidare /, Polislagen, En kommentar s. 81 ff.). Som vi nämnde bör underrättelseskyldigheten även omfatta per- soner som på annan grund än vad som har nämnts är skyldiga att stanna kvar hos polisen. Med det uttrycket avser vi att fånga in främst de fall där någon har hämtats eller medtagits till förhör en- ligt 23 kap. 7 och 8 §§ RB och personer som i övrigt är skyldiga att stanna kvar hos polisen för förhör (23 kap 9 § RB). Uttrycket om- fattar även personer som har omhändertagits enligt 9 kap. 10 § RB i avvaktan på domstolsförhandling. En av fördelarna med att på detta sätt ha ett brett tillämpnings- område för underrättelseskyldigheten är att det kan leda till prak- tiska förenklingar i arbetet eftersom det kan vara en ren tillfällighet i inledningen av en brottsutredning om personen t.ex. grips, hämtas till förhör eller medtas till förhör. Hur skall underrättelseskyldigheten vara utformad? De nuvarande regleringarna av underrättelseskyldigheten i 24 kap. 9 § RB och 12 § förordningen om behandlingen av häktade och an- hållna m.fl. skiljer sig åt vad gäller själva utformningen av skyldig- heten. För anhållna föreskrivs att en underrättelse skall lämnas till när- stående medan det i de andra fallen inte finns någon sådan absolut regel. Det föreskrivs då i stället att den som har berövats friheten Underrättelse till närstående om frihetsberövande får avgöra den saken själv genom att han skall få tillfälle att under- rätta sina närstående om sin vistelseort. Enligt vår bedömning finns det ingen anledning att beträffande de personer som har gripits eller när anhållningsbeslut har verk- ställts föreskriva en annan ordning än den som gäller för an- hållna. Enligt den ordningen skall det alltså som huvudregel ske en underrättelse. När det däremot gäller omhändertagna personer eller de som av annan anledning är skyldiga att stanna kvar hos polisen kan följan- de anföras. I många av de fallen kan den tid som personen är skyldig att stanna kvar hos polisen förutses bli mycket kort, t.ex. vid ett för- hör under högst någon enstaka timme. Det kan enligt vår bedöm- ning i sådana situationer, inte minst för den som skall höras och dennes närstående, framstå som synnerligen märkligt om en under- rättelse alltid behövde lämnas. I många fall tar en underrättelse av nu angivet slag visserligen inte mycket tid i anspråk, men i en del fall skulle arbetet med att kontakta närstående dessutom komma att innebära att den åtgärd som är avsedd att uppnås genom fri- hetsberövandet, t.ex. förhöret, fördröjs, något som i sin tur skulle medföra en hel del merarbete för polisen. Därmed skulle även fri- hetsinskränkningen komma att pågå utan att några egentliga rättssäkerhetsvinster uppnåddes. Effekten är givetvis inte önskvärd men kan alltså inträda även i de fall åtgärderna är möjliga att avsluta . Som exempel på särskilda svårigheter i detta avseende kan nämnas när ingripanden sker mot ett stort antal personer eller när den mottagare som har uppgetts för underrättelsen är svår att nå. Vår bedömning är därför att det är tillräckligt att det införs en rätt att underrätta eller låta underrätta närstående. Underrättelse skall alltså inte göras automatiskt utan som huvudregel lämnas först om den omhändertagne eller den som är skyldig att stanna kvar hos polisen begär det. Givetvis kan det förekomma situationer när det finns skäl att underrätta närstående utan att personen begär det. Det kan t.ex. gälla om den frihetsberövade är underårig, har psykiska problem eller är påverkad av droger. I sådana fall skall den frihetsberövades egen begäran inte spela någon roll, utan underrät- telse skall lämnas ändå. Polisen kommer därför med en sådan ordning att i många fall självmant behöva överväga om underrättelse skall lämnas utan att den enskilde begär det. Vi förutsätter också att polisen, även om ingen uttrycklig informationsplikt införs, upplyser den enskilde, i Underrättelse till närstående om frihetsberövande de fall det finns skäl för det, om möjligheten att underrätta närstå- ende. En särskild fråga, främst vid mer kortvariga frihetsberövanden är hur det skall förfaras när underrättelse inte har kunnat lämnas un- der den tid som den frihetsberövade har varit tvungen att stanna kvar hos polisen. Orsaken till detta kan vara att det inte har varit möjligt att få tag på en viss närstående . Frihetsberö- vandet har helt enkelt upphört innan underrättelse har kunnat läm- nas. Det får enligt vår mening bedömas om ända- målet med bestämmelserna om underrättelse är gällan- de i det enskilda fallet, eller med andra ord om en underrättelse skulle fylla någon funktion över huvud taget. Fall där en sådan funktion mer regelmässigt kan anses finnas kvar även efter frisläp- pandet är exempelvis när ungdomar har varit frihetsberövade. Det saknas anledning att i författningstexten peka ut vem som skall lämna underrättelsen, polisen eller den frihetsberövade själv. Den frågan får vara upp till polisen att avgöra, bl.a. mot bakgrund av utredningsläget i en eventuell pågående förundersökning. I 24 kap. 9 § RB anges att den anhållnes närmaste anhöri- ga och andra personer som står den anhållne särskilt nära skall un- derrättas. Bl.a. mot bakgrund av den praktiska tillämpningen av bestämmelsen har vi kommit fram till att det inte bör krävas annat enligt författningstexten än att någon av den frihetsberövades närmaste anhöriga skall underrättas alternativt någon annan person som står denne särskilt nära. Det innebär alltså att det i fortsätt- ningen inte bör finns någon formell skyldighet att underrätta flera än en person om frihetsberövandet. I övrigt är den krets av perso- ner som skall kunna komma ifråga för underrättelse densamma som . Undantag med hänsyn till pågående brottsutredning m.m. Enligt nuvarande ordning är underrättelseskyldigheten i 24 kap. 9 § RB villkorad av att underrättelsen skall lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Kollusionsfara kan alltså medföra att underrättelsen skjuts upp och kan även påverka valet av vem som underrättas. Som nämndes kan utredningsläget även påverka om den frihetsberövade själv skall få lämna underrättelsen eller om det skall ske genom polisens försorg. Det framstår enligt vår bedömning som givet att även den ut- vidgade ordning med underrättelse som vi föreslår innehåller un- Underrättelse till närstående om frihetsberövande dantag av nämnt slag. Det undantaget blir självfallet aktuellt att tillämpa enbart i de fall där det över huvud taget pågår en brottsutredning. Det undantag som alltså enligt vår mening bör gälla i detta avse- ende är att underrättelsen skall lämnas så snart det kan ske utan men för en eventuell pågående brottsutredning. Vad som också kan nämnas här är att JO:s uttalande (se ovan) om att det åligger utred- ningsmannen att samråda med undersökningsledaren i frågan om och när underrättelse kan lämnas med hänsyn till utredningsläget givetvis kommer att ha betydelse även i fortsättningen. Någon för- fattningsreglering av den frågan, som innefattar beslutsbehörighe- ten i allmänhet under förundersökning, är inte nödvändig. I övrigt finns det i 24 kap. 9 § RB ett undantag som anger att en underrättelse inte utan synnerliga skäl får lämnas mot den anhållnes önskan. Ett sådant undantag bör finnas även i fortsätt- ningen. Som nämndes tidigare rör det exempelvis fall där den fri- hetsberövade är underårig, har efterlysts som saknad eller lider av en allvarlig psykisk störning. De föreslagna bestämmelserna om underrättelse till närstående om ett frihetsberövande i form av t.ex. gripande eller medtagande till förhör kommer att gälla även beträffande ungdomar. Vi nämnde tidigare att det finns bestämmelser i lagen med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare (5 och 33 §§) som innebär att vård- nadshavaren eller liknande skall underrättas om brottsmisstanke mot den unge. Underrättelsen förutsätter alltså inte att det har skett ett frihetsberövande i någon form. Bestämmelserna i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kompletterar och andra bestämmelser. Med den utvidgade underrättelseskyldighet som vi föreslår kan underrättelse till den personkrets som omfattas av båda regelverken avse såväl uppgift om frihetsberövandet som brottsmisstanken. En kombinerad underrättelse bör dock inte ske med automatik. Det kan mycket väl vara så att underrättelse om frihetsberövandet bör lämnas, men att uppgifter om brottmisstanken kan vara till men för utredningen (se de angivna 5 och 33 §§). För det nuvarande undan- taget från underrättelse i 5 § räcker det att man kan befara ett visst förhållande (prop. 1994/95:12 s. 97). Det kan alltså finnas an- ledning att skilja på den skadebedömning som skall göras i fråga Underrättelse till närstående om frihetsberövande om uppgifter om frihetsberövandet från den som avser uppgifter om brottsmisstanken. Någon anledning att ändra skadekravet i 5 § finns inte. Givetvis bör dock så långt som möjligt underrättelser enligt de båda regelverken samordnas. Protokollet har stor betydelse under en förundersökning. Det tjä- nar bl.a. som underlag för beslutet i åtalsfrågan och för åklagarens förberedande av sin talan. Det ger vidare den misstänkte och hans försvarare möjlighet att granska de omständigheter och bevis som åberopas mot den misstänkte. Att det skall finnas ett förundersökningsprotokoll framgår av 23 kap. 21 § RB. I protokollet skall det som är av betydelse för utred- ningen antecknas och ge en trogen bild av detta. Förutom att 23 kap. 21 § RB innehåller bestämmelser rörande uppteckning av för- hör finns i 20-23 §§ FuK bestämmelser om vad förundersöknings- protokollet skall innehålla i olika avseenden. Det finns även en allmän bestämmelse i 27 § polislagen om skyldighet att protokollera polisingripanden som innebär att någon avvisas, avlägsnas, omhändertas eller grips. Protokoll skall enligt bestämmelsen också föras över husrannsakan och liknande åtgärder och vid omhändertagande av föremål. Av protokollet skall det framgå tidpunkten för ingripandet, vem som har fattat beslutet, grunden för detta, vem eller vilka som har deltagit vid ingripandet, vem eller vilka detta har riktat sig mot och vad som i övrigt har fö- rekommit vid ingripandet. I förarbetena till 27 § polislagen (prop. 1996/97:175 s. 64) anges att bakgrunden till införandet av bestämmelsen bl.a. var uttalanden av om bristfällig dokumentation av frihetsberövanden, exempelvis vad gäller uppgifter om underrät- telse till den frihetsberövades anhöriga. Det är givet att uppgifter som rör underrättelser till frihetsberö- vades närstående skall dokumenteras. Det rör uppgifter om t.ex. tidpunkten för underrättelsen, till vem underrättelsen har lämnats och beslut att skjuta upp underrättelsen. Bestämmelsen i 27 § polislagen fyller den funktionen , så enligt vår mening behövs ingen komplettering av den bestämmelsen i det nu aktuella avseendet. När det däremot gäller uppgifter under en brottsutredning finns det anledning att komplettera uppräkningen i 20 § FuK om vad ett Underrättelse till närstående om frihetsberövande förundersökningsprotokoll skall innehålla med en föreskrift om att uppgifter i fråga om underrättelse till anhörig eller annan närståen- de om att någon har frihetsberövats skall antecknas i protokollet. Brottsutredning hos annan än polisen Som vi nämnde skall underrättelse om frihetsberövande ske till när- stående på begäran av den som är skyldig att stanna kvar hos poli- sen. Den bestämmelsen träffar t.ex. personer som i vissa situationer förhörs av polisen under en förundersökning. Bestämmelsen måste dock genom en hänvisning i polislagen ges ett vidare tillämpningsområde än så. Det hänger samman med att brottsutredningsverksamhet enligt 23 kap. RB bedrivs vid flera myndigheter än polisen. Förutom åklagare, som kan genomföra en förundersökning utan att anlita polisen (SOU 1992:61, del A s. 285), gäller det , och skattemyndighe- ten. I denna del hänvisar vi huvudsakligen till lagen om straff för smuggling, lagen om åtgärder mot förorening från fartyg och lagen om skattemyndigheters medverkan i brottsutredningar. 11Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. I finns bestämmelser om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Hemlig teleavlyssning innebär att telemeddelanden, som beford- ras till eller från ett telefonnummer, en kod eller annan teleadress, i hemlighet avlyssnas eller tas upp genom ett tekniskt hjälpmedel för återgivning av innehållet i meddelandet. Hemlig teleavlyssning får användas vid förundersökning som avser brott för vilket inte är fö- reskrivet lindrigare straff än fängelse eller försök, förbere- delse eller stämpling till sådant brott (27 kap. 18 § RB). Hemlig teleövervakning innebär att uppgifter i hemlighet hämtas in om telemeddelanden som expedieras eller beställs till eller från en viss teleadress eller att sådana meddelanden hindras från att nå fram. Uppgifter som de brottsutredande myndigheterna kan få ge- nom hemlig teleövervakning kan exempelvis vara vid vilka tidpunk- ter som befordran sker, längden på samtalen och, när det gäller mobilsamtal, från vilket geografiskt område ett telefonsamtal rings och var mottagaren av samtalet befinner sig. Hemlig teleövervak- ning får användas vid förundersökning angående brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse samt vissa former av narkotikabrott och narkotikasmuggling och försök, förberedelse eller stämpling till vissa brott (27 kap. 19 § RB). I 6 kap. 20-23 §§ lagen (2003:389) om elektronisk kommunika- tion finns bestämmelser om tystnadsplikt för den som tillhandahål- ler ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kom- munikationstjänst. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 45-47 och 54 §§ den upphävda telelagen (1993:597), som upphörde att gälla (se prop. 2002/03:110). Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. Tystnadsplikten är inte absolut.