sou · GRB383d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Genom bestämmelsen i 4 kap. 8 § införs en möjlighet att under- rätta en närstående som löper påtaglig risk att smittas när den som bär på en allmänfarlig smittsam sjukdom inte själv informerat om sjukdomen. I 4 kap. 6 § stadgas bl.a. att den som har en allmänfarlig sjukdom skall erbjudas den vård och behandling som behövs för att elimi- nera eller minska risken för smittspridning. Enligt 7 § samma kapitel skall den behandlande läkaren anmäla till smittskyddsläka- ren om han får veta eller misstänker att patienten inte följer erbju- den medicinsk behandling och detta innebär en risk för andra män- niskor att smittas. Anmälan behöver inte ske om läkaren bedömer att patienten i fortsättningen kommer att följa behandlingen. Tvångsåtgärder mot enskild kan enligt den nya lagen på samma sätt som tillgripas endast såvitt gäller de allvarligaste sjukdomarna. Om någon som med fog kan misstänkas bära på en allmänfarlig sjukdom motsätter sig den undersökning som behövs för att kon- statera om smittsamhet föreligger får länsrätten enligt 3 kap. 2 § på ansökan av smittskyddsläkaren besluta om tvångsundersökning. Beslut om sådan undersökning får meddelas endast om det finns påtaglig risk för att andra människor kan smittas. Att det är länsrätten – och inte som smittskyddsläkaren – som föreslås besluta om denna tvångsåtgärd motiveras i förslaget med den vikt som den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () och regeringsformen tillerkänner den kroppsliga integriteten och med att tvångsundersökning även kan innebära ett frihetsberövande i konventionens mening. Länsrätten skall pröva målet skyndsamt. Av bestämmelsen i 8 kap. 5 § framgår att domstolen, om det inte finns särskilda skäl, skall pröva målet senast inom från det att ansökan kom in. Enligt 5 kap. 1 § får den som bär på en allmänfarlig sjukdom isoleras om det av omständigheterna klart framgår att den enskilde inte är beredd eller i stånd att frivilligt underkasta sig de åtgärder som krävs för att hindra eller så långt möjligt minska risken för spridning av sjukdomen eller om det finns grundad anledning anta att han inte följer de förhållningsregler som har beslutats. För den som frivilligt medverkar till nödvändiga åtgärder för att hindra smittspridning kan isolering enligt denna bestämmelse inte bli aktuell. Beslut om isolering får vidare meddelas endast om det finns en påtaglig risk för att andra personer kan smittas. Liksom fattas beslut om isolering av länsrätten efter ansö- kan av smittskyddsläkaren (5 kap. 2 §). Isoleringen får bestå . Det är emellertid på samma sätt som möjligt för länsrätten att efter begäran av smittskyddsläkare besluta om för- längning med högst åt gången (5 kap. 5 §). I mål om isolering och fortsatt isolering skall en sakkunnig höras vid den muntliga förhandlingen. En stödperson skall utses för den som isolerats om den isolerade begär det (5 kap. 19 §). I brådskande fall får smittskyddsläkaren enligt 5 kap. 3 § besluta om tillfällig isolering av en person som bär på eller misstänks bära på en allmänfarlig sjukdom. Som förutsättning gäller att den smit- tade eller misstänkt smittade genom sitt beteende utsätter någon annan för omedelbar risk att smittas. Ett beslut om tillfällig isole- ring får bestå . Beslutet förfaller om det inte underställs länsrätten senast . Både isolering och tillfällig isolering skall ske på vårdinrättning som drivs av ett lands- ting, 5 kap. 4 §. Den föreslagna lagen innehåller i likhet med gällande smitt- skyddslag bestämmelser om kostnadsfria läkemedel och kostnads- fri undersökning, vård och behandling, 7 kap. 1 och 2 §§. Kost- nadsfriheten är begränsad till de allmänfarliga sjukdomarna och svarar enligt 4 § samma kapitel för kostnaderna för dessa förmåner. Liksom finns bestämmelser om biträde av polismyndighet. Hjälp av polismyndighet kan enligt 8 kap. 12 § begäras för att genomföra beslut om läkarundersökning, isolering och tillfällig isolering samt för att till vårdinrättningen återföra bl.a. personer som avvikit från isolering. Slutligen kan nämnas att det i den nya smittskyddslagen införs en straffbestämmelse för gärningar som innebär att en person utsätter en annan person för fara att smittas av livshotande sjuk- dom, 9 kap. 1 §. Bestämmelsen tar sikte på gärningar genom vilka mycket farliga sjukdomar kan överföras från en person till en annan; beträffande andra smittsamma sjukdomar är det avsett att enbart bestämmelserna i skall tillämpas. 2.3Karantänslagen (1989:290) Den svenska karantänslagstiftningen har tillkommit mot bakgrund av bestämmelserna i (IHR). Dessa bestämmelser är resultatet av ett arbete, som påbörjades strax efter WHO:s tillkomst 1948, med att samordna och rationali- sera ett stort antal tidigare hälsovårdskonventioner och överens- kommelser. De första internationella bestämmelserna antogs 1951 och ersattes 1969 av nu gällande IHR, som i sin tur reviderats . har liksom de flesta andra länder anslutit sig till IHR. Regleringen där medger att två eller flera länder ingår särskilda överenskommelser för att underlätta tillämpningen av bestämmelserna. har ingått sådana överenskommelser med , och . Syftet med IHR är att ge största möjliga skydd mot att vissa sjukdomar sprids internationellt med minsta möjliga hinder för den internationella trafiken. IHR avsågs vid sin tillkomst att ge regler beträffande sex allvarliga smittsamma sjukdomar: gula febern, kolera, pest, smittkoppor, återfallsfeber och tyfus. har de tre sistnämnda sjukdomarna utmönstrats. Den senaste revisionen av bestämmelserna ägde rum varvid smittkoppor uteslöts ur regleringen med anledning av att WHO förklarat sjukdomen utrotad. Bestämmelserna i är av olika karaktär. Vissa är av tvingande natur – det gäller t.ex. skyldigheten att rapportera fall av karantäns- sjukdomarna till WHO – medan andra bestämmelser behandlar åtgärder som kan vidtas av det enskilda landet och som anger det mest restriktiva förfarande som får tillämpas till skydd mot dessa sjukdomar. pågår en översyn av bestämmelserna. Närmare om karantänslagens bestämmelser Karantänslagen (1989:290) kompletterar smittskyddslagen med vissa bestämmelser till skydd mot att s.k. karantänssjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet genom land-, luft- och sjötrafik. Till karantänslagen ansluter karantänsförordningen (1989:302). Närmare föreskrifter rörande tillämpningen av förordningen har utfärdats av . Med karantänssjukdom avses enligt 2 § gula febern, kolera och pest, dvs. de sjukdomar som anges som karantänssjukdomar i IHR. Den kommunala nämnd som fullgör miljö- och hälsoskyddsupp- gifter, ansvarar för att sanitära åtgärder vidtas beträffande laster, bagage och annat gods, transportmedel och djur medan smitt- skyddsläkaren svarar för övriga smittskyddsåtgärder (3 §). I smitt- skyddsläkarens uppgifter ingår också att samordna smittskydds- kontrollen vid karantänshamnar och karantänsflygplatser samt att biträda den kommunala nämnden i dess uppgifter (6 §). Med hänsyn till att det inte är möjligt för smittskyddsläkarna och de kommunala nämnderna att i praktiken kontrollera alla transportmedel, gods, passagerare etc. finns bestämmelser om ansvar för tullpersonal och andra som på olika sätt tar del i kontroll av gods och resande. Enligt 19 § skall bl.a. polis-, passkontroll- och tullpersonal samt trafikpersonal vid internationella flygplatser vara uppmärksamma på efterlevnaden av lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Polis- och passkontrollpersonal åläggs vidare enligt samma lagrum att medverka vid kontroll av vaccinationsbevis vid karantänsflygplatser. Någon sådan kontroll görs emellertid inte f.n. har enligt 18 § tillsynen över karantänsverksam- heten. Styrelsen skall också föreskriva vilka hamnar och flygplatser som skall vara karantänshamnar respektive karantänsflygplatser. Beträffande dessa hamnar och flygplatser har berörda landsting och kommuner ansvar för att det finns tillgång till den personal och den utrustning som behövs för kontroll av trafiken så att karantäns- sjukdomar inte förs in i landet eller sprids till utlandet (5 §). Social- styrelsen har föreskrivit att nio hamnar bl.a. hamnarna i , och skall vara karantänshamnar och att fem flygplatser skall vara karantänsflygplatser (SOSFS 1996:20). Om ett område – utom eller inom landet – är att betrakta som smittat av en karantänssjukdom enligt de internationella hälso- vårdsbestämmelserna (IHR) och det finns risk att sjukdomen förs in i landet eller sprids härifrån till utlandet skall enligt 7 § förklara området smittat av sjukdomen. Området skall anses som smittat till dess förklarat det fritt från smitta. Ett fartyg eller ett luftfartyg får inte av smittskyddsskäl vägras tillträde till hamn (10 §). Enligt 9 § skall befälhavaren på ett fartyg i vissa fall senast vid ankomsten till första svenska hamn lämna upp- gift till om hälsotillståndet ombord, en s.k. hälsodekla- ration. Motsvarande skyldighet gäller för befälhavare av luftfartyg (12 §). skall underrätta smittskyddsläkaren om uppgifternas innehåll. De fall då en s.k. hälsodeklaration skall avges är om befälhavaren har anledning anta att smitta av karantänssjuk- dom kan finnas ombord, om fartyget kommer från ett smittförklarat område och ankomsten sker inom inkubationstiden för sjukdomen eller om det ombord finns en person som vistats inom ett smitt- förklarat område och inkubationstiden för sjukdomen inte har gått ut. Hälsodeklaration behöver dock inte avges om fartyget anländer direkt från , eller . Enligt föreskrifter erfordras inte heller sådan deklaration om fartyget endast besökt hamnar i . Skyldigheten att avlämna hälsodeklarationen är straffsanktionerad. Om befälhavaren underlåter att lämna sådana uppgifter eller lämnar oriktiga uppgif- ter kan han dömas till böter (21 §). Karantänslagen innehåller inte några bestämmelser om tvångsåt- gärder utan sådana får enligt en uttrycklig bestämmelse i lagen vidtas endast om det finns stöd härför i smittskyddslagen eller någon annan lag (3 §). Utöver det allmänna ansvaret för smittskyddsåtgärder enligt 3 § har smittskyddsläkaren enligt karantänslagen skyldigheter i två särskilda fall. Smittskyddsläkaren eller den till vilken uppgiften delegerats är enligt 6 § skyldig att vid behov genomföra läkarunder- sökning och vaccination samt att utfärda ett skriftligt intyg om vidtagen åtgärd. Mot den enskildes vilja kan läkarundersökning genomföras endast om grund finns för tvångsundersökning enligt 36 § smittskyddslagen. Vidare skall smittskyddsläkaren i vissa fall förhindra att en smittad person lämnar landet. Enligt 14 § skall så ske när en person på grund av en karantänssjukdom antingen tagits in på sjukhus eller med stöd av smittskyddslagen meddelats en förhållningsregel om isolering eller tvångsisolerats. I andra fall får en person som smittats av en karantänssjukdom inte vägras utresa. Karantänslagen innehåller vidare bestämmelser om sanitära åtgärder beträffande laster, bagage och annat gods samt om trans- portmedel och djur. Det finns också särskilda regler om råttbe- kämpning i hamnområden. I sammanhanget kan noteras att karan- tänslagen inskränker möjligheterna att med stöd av smittskydds- lagen tvångsvis vidta sanitära åtgärder. Om den kommunala nämn- den har beslutat om sanitära åtgärder får åtgärden enligt 11 § inte vidtas mot befälhavarens vilja om farkosten fortsätter sin resa. Farkosten får då inte anlöpa någon hamn eller gå ned på någon annan flygplats här i landet. Om det kan ske utan risk för smittspridning får dock farkosten om det behövs förses med bränsle, vatten och andra förnödenheter. Beslut som den kommunala nämnden fattat med stöd av karan- tänslagen får enligt 22 § överklagas hos länsrätten. Den faktiska tillämpningen av lagen Enligt vad utredningen erfarit är det endast bestämmelserna om råttbekämpning som tillämpas rutinmässigt. Det är emellertid ovanligt att råttsanering behöver utföras. I övrigt har åtgärder enligt karantänslagen aktualiserats endast vid ett fåtal tillfällen. 2.4Lagen (1952:270) om skyddsympning vid krig eller krigsfara m.m. och lagen (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet Enligt 1 § lag kan regeringen, då riket befinner sig i krig eller krigsfara eller eljest när utomordentliga förhållanden påkallar det, till förekommande av smittsam sjukdom förordna att envar som vistas i riket eller viss del därav skall undergå skyddsympning. Förordnande om skyddsympning kan begränsas till att avse endast vissa befolkningsgrupper som är eller kan bli särskilt utsatta för I 3 § samma lag föreskrivs penningböter för den som underlåter att fullgöra sådan ympningsplikt. lag finns i huvudsak motsvarande bestämmelser med inriktning på personal som är anställd inom försvarsväsendet. 2.5Lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare En smittbärare har under vissa förutsättningar rätt till ersättning av allmänna medel. Bestämmelser härom finns i lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare. Med smittbärare förstås enligt 1 § den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen eller den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Ersätt- ning kan enligt 2 § utges dels för inkomstbortfall (smittbärarpen- ning), dels för resekostnader. Förmånen är tillgänglig för både svenska och utländska medborgare, oavsett om de är bosatta i lan- det eller är här på tillfälligt besök. Som förutsättning för rätt till smittbärarpenning gäller enligt 3 § att personen i fråga måste avstå från förvärvsarbete antingen på grund av beslut enligt smittskyddslagen, livsmedelslagen eller före- skrifter som meddelats med stöd av sistnämnda lag eller på grund av viss läkarundersökning eller hälsokontroll. Läkarundersök- ningen eller hälsokontrollen skall syfta till att klarlägga om smitt- bäraren ifråga är smittad av en samhällsfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livs- medel som han hanterar otjänligt till människoföda. De beslut enligt smittskyddslagen som kan grunda rätt till ersättning är de som rör en samhällsfarlig sjukdom. Besluten kan gälla t.ex. förhållningsregler om isolering eller avstängning från arbete. De kan också avse tvångsundersökning, tillfälligt omhän- dertagande eller tvångsisolering. De beslut enligt livsmedelslag- stiftningen som det kan vara fråga om är t.ex. skyldighet att genomgå läkarundersökning eller förbud att arbeta inom livsme- delshanteringen. Hur smittbärarpenning skall beräknas framgår av 4–9 §§ lagen om ersättning till smittbärare. Smittbärarpenning utges enligt 4 § med belopp som motsvarar smittbärarens sjukpenning och sjuk- penningtillägg enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). För den som inte är sjukpenningförsäkrad bestäms smittbä- rarpenningen till det belopp som sjukpenningen skulle ha utgjort om den hade beräknats enligt föreskrifterna i den lagen. Ersätt- ningen kan enligt 5 § utgå som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjär- dedels smittbärarpenning. Någon karensdag gäller inte utan ersätt- ning utgår i ersättningsperioden. Bestämmelserna i 6 och 7 §§ syftar till att undvika dubbel kom- pensation för inkomstbortfallet. Smittbärarpenning skall sålunda minskas med vissa i lagen angivna förmåner t.ex. sjukpenning och sjukpenningtillägg enligt AFL eller sjukpenning eller livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring i den utsträckning förmånerna utges . Dessutom skall avräkning göras mot motsvarande förmåner som utges på grundval av utländsk lagstiftning. Vidare finns i 8 § en bestämmelse som medger nedsättning eller indragning av smittbärarpenning om smittbäraren inte följer förhållningsregler som getts med stöd av smittskydds- lagen eller villkor som uppställts i samband med ett beslut enligt livsmedelslagstiftningen. I 9 § lagen om ersättning till smittbärare anges vissa sjukpenn- ingregler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarpenning. Tillämpningen av dessa bestämmelser innebär bl.a. att smittbärar- penning inte kan utges till den som uppbär hel sjukersättning eller hel aktivitetsersättning eller hel särskild efterlevandepension (3 kap. 3 § AFL), att den som gör anspråk på smittbärarersättning skall anmäla ändrade inkomstförhållanden som kan påverka rätten till ersättning (3 kap. 6 § AFL), och att smittbärarersättning i vissa fall inte utgår då smittbäraren är omhändertagen på det allmännas bekostnad (3 kap. 15 §). Hänvisningen avser också bestämmelserna i 3 kap. 10 § tredje stycket om tid som jämställs med förvärvs- arbete, i 3 kap. 16 § om arbetsgivarinträde och i 3 kap. 17 § om indragning och nedsättning av ersättning. Den andra formen av ersättning enligt lagen om ersättning till smittbärare är resekostnadsersättning. En smittbärare har enligt 10 § rätt till skälig ersättning för resekostnader i samband med läkar- undersökning, hälsokontroll, vård, behandling eller annan motsva- rande åtgärd som sker på grund av bestämmelserna i smittskydds- lagen eller livsmedelslagstiftningen. Resekostnadsersättning utges inte till den del motsvarande ersättning kan utges enligt AFL eller viss annan lagstiftning. Bestämmelser om förfarandet i ersättningsärenden, återbetal- ningsskyldighet, överklagande m.m. finns i 11–15 §§. Ärenden om ersättning till smittbärare prövas av . I fråga om behörig försäkringskassa hänvisas i 12 § till 5 kap. socialförsäk- ringslagen (1999:799). Av 11 § framgår bl.a. att ansökan skall ske skriftligen och att till ansökan skall fogas kopia av beslut enligt 3 § 1 eller intyg om beslutets innehåll. Enligt 14 § lagen om ersättning till smittbärare tillämpas i ären- den om smittbärarersättning föreskrifterna i 20 kap. 10–13 §§ AFL om omprövning och ändring av beslut och om överklagande av och domstols beslut. I 15 § lagen om ersättning till smittbärare hänvisas till vissa allmänna reg- ler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarersättning. Hän- visningen avser bl.a. bestämmelser om till- syn (18 kap. 46 och 47 §§) samt ett antal bestämmelser i 20 kap. nämligen regler om provisoriska beslut (2 a §), om indragning och nedsättning av ersättning (3 §), om preskription (5 §), om förbud mot utmätning och om överlåtelse (6 §), om skadestånd (7 §), om skyldighet att lämna uppgifter (8 § första–tredje styckena och 9 §), om utredningsåtgärder (8 § fjärde stycket ), om undantag från sek- retess (9 a §) samt om verkställighetsföreskrifter (16 §). 2.6Förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom I förordningen finns bestämmelser om ersättning för kostnader och förluster inom företagsamhet vid vissa ingripanden för att för- hindra smittspridning. Förordningen skiljer sig från lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare bl.a. i det avseendet att den inte skapar en rätt utan öppnar en möjlighet till ersättning i vissa fall där det ansetts oskäligt att den enskilde själv skall svara för kostnaden eller förlusten. Vad som ersätts är i huvudsak för- luster för förstörda varor och förluster på grund av driftsavbrott eller annat intrång i näringen. En grundläggande förutsättning för att ersättning skall kunna utges är enligt 1 § att ingripandet skett antingen enligt smitt- skyddslagen (1988:1472) och avsett en samhällsfarlig sjukdom upptagen under 1.1 och 1.2 i bilagan till smittskyddslagen eller sjukdomarna legionärsjuka, papegojsjuka eller tularemi eller enligt livsmedelslagen (1975:511) eller föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Av 2 § framgår att ersättning kan lämnas för värdeförstöring och kostnader till följd av ett beslut att ett visst varuparti skall förstöras Vidare kan kostnader i samband med en sådan åtgärd ersättas, exempelvis kostnader för personal, transportmedel eller lagerlokaler. Som värdeförstöring anses också att en myndig- hets beslut haft till direkt följd att varor inte kunnat säljas eller användas t.ex. när ett förbud medfört att ett försäljningsställe måste stängas och varor till följd därav förfarits. För indirekta kostnader utgår dock inte någon ersättning. Värderingen skall göras enligt den s.k. återanskaffningsprincipen och ersättning kan komma i fråga endast för värdeförluster och kostnader översti- gande . Vidare kan ersättning under vissa förutsättningar lämnas för kostnad för utbetalda löner till personal som på grund av stängning av rörelsen inte kunnat beredas arbete (3 §). Kostnaden får ersättas intill av lönebeloppet, dock att ersättning inte får beräknas på lönebelopp som överstiger per dag. Från ersätt- ningen skall avräknas vad arbetstagaren för avstäng- ningen är berättigad till enligt lagen om ersättning till smittbärare. Ersättning kan också lämnas för utgifter som blivit onyttiga till följd av ingripandet, t.ex. arrende eller hyra för område eller lokal som inte kunnat utnyttjas. Under vissa förutsättningar kan kostna- der för laboratorieundersökning också ersättas om de överstiger (4 §). Om särskilda skäl föreligger kan den som genom påbud eller förbud vållats väsentligt intrång i näring eller avsevärd minskning i arbetsförtjänst få ersättning även i andra hänseenden (5 §). Ersättning kan enligt samma lagrum också utgå för kostnader som uppkommit för vakthållning och andra åtgärder för avspärr- ning av ett område. redovisade bestämmelser avser ersättning till företagare för kostnader och förluster av olika slag. Emellertid kan ersättning utgå även till arbetstagare som på grund av driftsavbrott gått miste om arbetsinkomst om förlusten inte täcks genom ersättning enligt annan lag, t.ex. lagen om ersättning till smittbärare eller genom gottgörelse från arbetsgivare. Ersättningen är begränsad på samma sätt som ersättningen för kostnaden för utbetald lön i 3 §, dvs. ersättning utgår av inkomstbortfallet i den mån detta inte överstiger per dag (6 §). Ersättning enligt förordningen skall enligt 7 § minskas med det belopp som kan utgå på grund av försäkringsavtal. Enligt 8 § skall ersättning inte utbetalas till den som avsiktligt eller genom grov vårdslöshet orsakat förlusten eller medvetet lämnat oriktig uppgift till stöd för en ansökan om ersättning. Vidare gäller enligt samma paragraf vissa ytterligare begränsningar i rätten till ersättning. Frågor om ersättning enligt förordningen prövas av kammarkol- legiet (9 §). Ansökan skall emellertid ges in till i det län där rörelsen drivs eller, beträffande en anställd, där han har sin hemvist. har därvid att se till att erforderlig utredning görs varefter ärendet med styrelsens yttrande skall överlämnas till kammarkollegiet. Kammarkollegiets beslut får överklagas hos all- män förvaltningsdomstol (11 §). 2.7.1Livsmedelslagen (1971:511) Livsmedelslagen innehåller bl.a. bestämmelser som syftar till att förebygga uppkomst och förhindra spridning av smitta via livs- medel. Med livsmedel avses matvara, dryckesvara, njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor med undantag av vara på vilken läkemedelslagen (1992:859) är tillämplig (1 §). Till livsmedel räknas även dricksvatten. Lagens bestämmelser gäller i princip all livsmedelshantering utom hantering av livsmedel i enskilt hushåll samt i mindre för- skolor eller fritidshem (2 och 3 §§). I lagen och de bestämmelser som utfärdats med stöd av lagen finns detaljerade föreskrifter om bl.a. livsmedels beskaffenhet, hantering och saluhållande. Vidare finns bestämmelser om personalhygien och om livsmedelslokaler. I lagen föreskrivs bl.a. att livsmedel som saluhålls inte får ha sådan sammansättning eller beskaffenhet i övrigt att det kan antagas vara skadligt att förtära, smittförande eller eljest otjänligt till människoföda (5 §). Vidare stadgas i 21 § att en person som har eller kan antas ha en sjukdom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människo- föda inte får vara sysselsatt inom livsmedelshanteringen. Överträ- delse av bestämmelsen är straffsanktionerad (30 §).