sou · GRB3127d10 · 2004-01-01 00:00:00 — Stora och små parker samt lekgårdar skulle läggas in i stadsplanerna. Grönskan skulle inte bara finnas av estetiska skäl utan även tjäna som barna- vårdens krav på stadsplanearkitekturen (1935, s. 21). Genom den s.k. stockholmsundersökningen, som genomfördes , identifierades barnolycksfall som ett allvarligt samhällsproblem. Undersökningen initierades av de båda läkarna (Berfenstam et al ). Det framkom att vart tionde barn i råkade ut för en skada som krävde läkarvård. mot barnolycks- fall inledde ett omfattande olycksfallsförebyggande arbete, som sedan kom att fullföljas bl.a. genom det statliga . Arbetet inriktades på opinionsbildning och information om barns behov av en säker, trygg och utvecklande miljö. Karaktäristiskt för 1970-talet är den omfattande kritik som riktades mot barnmiljöerna i de s.k. miljonprogramsområdena. Brister i såväl den fysiska som den sociala miljön uppmärksammades i statliga utredningar, forskningsrapporter och debattskrifter. Åter- igen åberopades idealet om livet på landet. En återkommande fråga var: Vad kan vi göra i modern stadsbebyggelse för att kompensera barnet för den idealiska barnmiljö de gick miste om när land förvandlades till stad? Staten ställde medel till förfogande för Lagstiftningen förändrades genom införande av tydlig normering beträffande utemiljöns utformning. Ett flertal nya barnexperter utbildades. Barnpsykologen forskning bidrog till att öka förståelsen för barns begränsade förmåga i trafiken. Anlagda lekplatser, parklekar och bygglekplatser, trafik- separering och pedagogiska program för att stimulera barns lek var experternas svar på problemen under detta och nästa årtionde. Vi kan tala om att det skedde en pedagogisering av utemiljön. märktes en avmattning i det stora intresset för barns villkor i den fysiska miljön. Detaljregleringen i plan- och bygglagstiftningen ersattes med en ramlag. Den expanderande barnomsorgen och fritidsverksamheten kom i fokus. 1993 ratificerade riksdag FN:s konvention om barnets rättigheter och en ny barnmyndighet, , inrättades. Problemen i storstädernas utsatta områden – arbetslöshet, ohälsa, segregation, våld, hot och rädsla – uppmärksammades särskilt. Regeringen initierade omfattande projektverksamhet genom åter- kommande storstadssatsningar. Nedskärningar inom den offentliga sektorn på grund av lågkonjunktur väckte oro. Bostadsbyggandet började alltmer att präglas av marknadstänkande och den statliga barnkommittén (SOU 1997:116) konstaterar att barns intressen har svårt att göra sig gällande i den övergripande samhälls- och trafikplaneringen. Vikten av att barn och ungdomar får möjlighet att vara delaktiga betonas och fick i uppdrag att samla goda exempel (2000). har även trångboddhet, barnfattigdom och hemlöshet bland barn uppmärksammats som nya och allvarliga problem i storstadsmiljö. Utvecklingen i städerna är en av de faktorer som drivit på utvecklingen inom barnforskningen. De etablerade teorierna inom psykologi och sociologi kom till korta när forskarna ville försöka förstå och förklara de problem som blivit en följd av samhällsut- vecklingen och den tekniska utvecklingen – barnolycksfall, miljö- förstöring, torftiga bostadsmiljöer, utsatta barn, våld, rädsla och segregation. växte kritiken mot den barnforskning som bedrivits inom sociologi och psykologi. Sociologin kritiserades för sitt bristande intresse för barn och barndom. Barn var osynliga som social kategori och innebörden i ett av sociologins nyckelbegrepp – socialisation – ifrågasattes i grunden. Begreppet baserades på upp- fattningen att vuxna är kunniga och komptenta aktörer i sociala sammanhang medan barn är outvecklade, inkompetenta och ovetande. Barnet betraktades som en individ som föds som tabula rasa och som ska formas och fyllas med kunskap och färdigheter för att kunna fungera som en fulländad vuxen. Socialisations- forskningen hade därmed siktet inställt mot framtiden och inte på barns situation här och . Eftersom forskarna betraktade processen som enkelriktad, blev interaktionen mellan barn och vuxna ointressant (Alanen 1992, Waksler 1991). Kritiken togs på allvar av en grupp sociologer som – 1992 bedrev ett omfattande teoretiskt arbete inom ramen för ett internationellt forskningsprojekt as a Social Phenomenon. Forskargruppen utvecklade en ny forskningsinriktning, barndomssociologin, som innefattade; den senmoderna barndomens villkor, barnpolitik, barns välfärd, relationer mellan generationerna, genusaspekter, barns egen kultur samt barns egna perspektiv på sina livsvillkor och vardagstillvaro (Qvortrup m.fl. 1994). Den franske historikern uppges vara en viktig inspirationskälla för barndomssociologerna. De nya insikter som han förmedlade i Barndomens historia (1962), nämligen att barndomen är ett historiskt föränderligt fenomen, ledde till att barndomens historia identifierades som ett nytt och intressant forskningsområde. omfattas intresset för barn och barndom även av discipliner som ekonomi, geografi och antropologi (Qvortrup 1999). Den senmoderna barndomens karaktäristika Barndomssociologin har myntat begrepp och formulerat teorier som ger en generell bild av den senmoderna barndomens karaktäristika (Qvortrup m.fl. 1994). En allmän uppfattning är att barn är en minoritetsgrupp, som är förhindrad att delta i samhällslivet fullt ut, och som marginaliseras inom en mängd väsentliga områden. perspektiv dominerar och är förhärskande inom samhällsplanering, statistik, lagstiftning, forskning och journalistik. Man kan också tala om barns marginalisering i relation till fysisk miljö och olika sociala och kulturella arenor, då de utestängs p.g.a. de faror och utvecklingsrisker som definieras av vuxna. Som argument för denna typ av marginalisering nämns ofta barns rätt till och behov av vuxnas beskydd. Detta motiv återspeglas också i den tillsyn, omsorg och fostran av barn som sker inom skolans, barnomsorgens och den organiserade fritidens ram. En annan generell uppfattning bland barndomssociologer är att den moderna barndomen är organiserad, pedagogiserad, professionaliserad och institutionaliserad. Barn får allt mindre egen tid utan vuxnas överinseende och kontroll. De tillbringar huvuddelen av sin tid i skola, förskola och i organiserade fritidsaktiviteter. ställs ökande krav på att barn tidigt ska bli själv- ständiga. De förväntas kunna planera sin tid, formulera sina åsikter, träffa självständiga val och delta i beslutsfattande (Qvortrup 1994). Allt större krav ställs därmed på individen att utveckla kompetens för att själv hantera sin livsbana inom de i huvudsak standardiserade vägar som står till buds (1994). En tilltagande individualisering sägs vara ett av det senmoderna samhällets mest framträdande drag. Individuering är ett annat näraliggande begrepp, som betyder att den enskilde integreras i allt fler och starkare icke – familjära aktiviteter, organisationer och institutioner (Dencik & – Jørgensen1999). Enligt (2001) visar modernitetsforskningen att individualitet och individuell autonomi är en stark generell trend i dagens samhälle och det gäller både barn och vuxna. Traditioner utmanas, gamla normer och värderingar ifrågasätts och traditionella familjemönster upplöses och omformas. Sammantaget innebär dessa förhållanden en kvalitativ och inträngande förändring i människors vardagsliv vad avser relationer och själv- uppfattning (s. 35). Teorier om samspelet mellan barn och miljö Även psykologisk forskning kom att kritiseras för sitt bristande intresse för barns interaktion med sin omgivning och olika miljö- faktorers betydelse för barns utveckling. Frågor om barns vardags- villkor, kultur och sociala liv var därmed ointressanta. Kritikerna anförde att psykologin patologiserat barnet och understött synen på barnet som inkompetent, sårbart och beroende (Skolnick 1975). Stadietänkandet, varigenom barns utveckling anses följa en viss ordning med anknytning till biologiska åldrar kritiserades för att ha låst förväntningarna på barn och osynliggjort deras egna perspektiv. Vi förleds att tro att vi redan på förhand känner till vad barnet tycker, tänker och känner till, skriver (1992). I anslutning härtill kritiserades även de experimentella, naturvetenskapligt orienterade forskningsmetoder som dominerat den barnpsykologiska forskningen. Svar på denna kritik finner vi inom socialpsykologi (Dencik 1999), utvecklingsekologisk teori (Bronfenbrenner 1993), inom miljöpsykologi (Björklid 1996) och pedagogik (1988). De nya teorierna betonar alla betydelsen av att studera interaktionen mellan barn och miljö för att förstå barns utveckling och utvecklingsbetingelser. Den amerikanske psykologen har utvecklat en utvecklingsekologisk modell som åskådliggör barnets utveckling i hela dess fysiska, ekonomiska, sociala och kulturella sammanhang. Teorin beskriver barns utveckling i ett samspelsperspektiv, där barnet påverkar och påverkas av miljön genom djupgående läro- processer. Den beskriver också olika miljöer och deras ständiga samspel som i sin tur påverkar barnets liv direkt och indirekt. Barn utvecklas inte enbart i sin närmiljö (mikrosystemet) utan även i samspel med de miljöer (meso-, exo- och makrosystemen) som omger dem. Den utvecklingsekologiska modellen brukar illustreras med koncentriska cirklar som omsluter varandra, den ena inuti den andra som i en rysk docka. Den fysiska miljön finns med som en komponent i utvecklings- ekologin, men när vi intresserar oss specifikt för barns villkor i den fysiska miljön finner vi en tydligare betoning på dessa aspekter i miljöpsykologin. Forskningsinriktningen har företrädare från olika discipliner: arkitektur, psykologi, pedagogik, sociologi, geografi, antropologi och biologi. (1996) som arbetat med miljöpsykologiska frågeställningar i studier rörande relationen barn – miljö, har gjort följande sammanfattning av ett miljöpsykologiskt synsätt: Miljöpsykologin representerar ett interaktionistiskt synsätt. Samspelet betraktas som ett dynamiskt utbyte mellan människa och miljö; människor påverkar och påverkas av sin miljö. Individen utvecklas genom att söka erfarenhet och kunskap om sin miljö – såväl den sociala som den fysiska. Hon utforskar och prövar den. objekt för hennes förändringsarbete vilket syftar till att anpassa den efter hennes behov och förutsättningar. Förändringsarbetet utvecklar människans olika egenskaper. påverkar miljön människan i en direkt mening genom att den anger förutsättningar och bestämmer gränser. Denna påverkan samvarierar med individens egenskaper. Samma miljö får olika effekter på olika individer, liksom olika miljöer kan ge samma effekt på olika individer. Miljön upplevs inte på samma sätt av alla individer utan var och en konstruerar sin egen omvärld (s. 3). Björklid (1991) framhåller att den fysiska och sociala miljön är transaktionell, d.v.s i ett ständigt växelspel och svår att särskilja. Utifrån min tolkning innefattar fysisk miljö aspekter i den byggda miljön, som består av bebyggelse, trafiksystem, park- och grön- områden, lekplatser m.m. Sociala aspekter handlar konkret i barnens vardag om deras möten och umgänge med grannar, erfarenheter av och iakttagelser av människor, kända och okända, som vistas i grannskapets yttre miljö. I social miljö innefattas dessutom barnens eget sociala liv, deras kamratrelationer och möjligheter att finna egna sociala utrymmen. Barndomen som barnets livsrum ( 1999) ger ytterligare dimensioner till förståelsen av de sammanhang som omger barn i dagens samhälle. Han beskriver barndomen som barnets livsrum definierat utifrån tre olika dimensioner – en materiell (M), en social (S) och en kulturell (K) dimension. För att förstå barndomens betydelse för barns uppträdande och utveckling måste man undersöka dessa tre dimensioner, som sammantaget konstituerar barndomen. Ändrade samhällsförhållanden skapar andra livsrum för barnen vilket också innebär nya utvecklings- mässiga utmaningar för dem. Utvecklingsmässiga utmaningar eller utvecklingsuppgifter är viktiga begrepp när vi vill försöka fånga barns egna perspektiv på sina miljövillkor. (1988:81) beskriver hur barnens utvecklingsuppgifter befinner sig i ett spännings- fält mellan det individuella, mognadsmässiga och naturförankrade å ena sidan och miljön, samhället och kulturen i stort å andra sidan. Hon för därmed också in en aspekt som rör barnets biologiska och psykologiska mognad, en aspekt som är viktig att beakta när vi exempelvis bedömer barns trafikmognad och förmåga att hantera olika risksituationer. Sammanfattningsvis kan konstateras att dessa nya teorier bidragit till att fokusera barns vardagsliv och barns villkor i stadsmiljö som angelägna forskningsuppgifter. Barn om barndom i en modern förort När vi vill förstå det komplicerade samspelet mellan barn och miljö, såväl strukturellt som individuellt, räcker det oftast inte med en enda teori eller förklaringsmodell. I min egen forskning har jag hämtat uppslag från alla de är beskriva teorierna (1998). Denna tvärvetenskapliga ansats visade sig vara fruktbar i min analys av relationen mellan barn och den fysiska och sociala miljön i ett förortsområde, , i . Bostadsområdet byggdes i det s.k. miljonprogrammet och har därefter byggts ut och kompletterats i olika etapper. Det består av olika typer av bebyggelse – radhus, villkor, flerfamiljshus med bostadsrätt och hyresrätt. från min undersökning hade stadsdelen ca 10 000 invånare. Den empiriska studien genomfördes –1996 och omfattade 28 barn i 9–10-årsåldern som alla gick i samma klass. Ungefär hälften av barnen var av utländsk härkomst. Att studera barns vardagsliv Jag använde mig av en bred uppsättning av kvalitativa metoder; uppsatser, teckningar, barnens egen fotografering, rundvandringar i bostadsområdet med barnens som guider, individuella intervjuer och gruppintervjuer. Genom att vända mig till barn som sak- kunniga informanter om sina egna miljövillkor sökte jag efter nya perspektiv på såväl stadsbarndomens som den institutionaliserade barndomens villkor. Jag ville tränga bakom de allmänna föreställning- arna om förorten som trist, torftig och socialt utarmad, och jag försökte finna alternativ till det ensidiga uppifrånperspektiv som i så hög grad varit rådande bland alla de experter som talat å barnens vägnar. Jag tog min utgångspunkt i synen på barn som aktörer som medskapare av sina egna livsrum individuellt och kollektivt. Har barn en egen hemlig värld och vill de släppa in en vuxen? var en av de frågor som jag återkommande reflekterade över. Min erfarenhet är att det finns aspekter i barnens uppfattningar, upplevelser och deras egen kultur som är svåra att upptäcka och svåra att tolka. Det var en särskild svårighet att de det märkvärdiga i det vardagliga, att inte bagatellisera det som är viktigt för barn. Per (1987) konstaterar att barn reagerar, lär och experi- menterar utifrån verkligheten så som de upplever den och inte utifrån våra vuxna förståelseformer, intentioner och kategoriseringar. För vuxna forskare är det en utmaning att försöka gå in i denna barndomsvärld och försöka förstå barns sätt skapa mening, sammanhang och att därmed finna nya mönster. De vardagliga händelserna, de dagliga rutinerna som ständigt upprepas kan te sig triviala och ointressanta, men det är i vardagen som vår tillvaro formas i väsentliga delar. Det lärande som finns invävt i vardagens trivialiteter är en väsentlig aspekt av barns socialisering. Vardagens organisering framförallt i hemmet och skolan, liksom organiseringen av det fysiska rummet påverkar barnens handlingsmöjligheter. Tid och rum är därför begrepp som är nära förbundna med varandra och som är centrala för förståelsen av den moderna barndomens vardags- villkor. Barnen strävar efter att finna egna platser och utrymmen Barnen strävar efter att finna egna platser och utrymmen – fysiska och sociokulturella rum – där de kan göra miljön till sin och där de kan utveckla sin egen kultur utan vuxnas insyn och kontroll. Trygghet i att röra sig ute på egen hand är en viktig förutsättning för detta skapande. Barnen förmedlade genomgående en stark känsla av närhet till den fysiska miljön, utomhus och till de små tingen. De platser eller fysiska rum som barnen skrev om, tecknade, fotograferade eller visade mig till under våra promenader kan sammanfattande betecknas som: gömställen, utsiktsplatser, lekplatser/lekställen, mötesplatser och viloplatser. Talet om rädsla och förekomsten av faktiska faror är viktiga aspekter för förståelsen av stadsbarndomen. I min analys av det sociokulturella rummets innebörder framträdde följande teman: otrygghet – rädsla, spänning – fascination, trygghet – säkerhet. Det är teman som i sin tur hänger nära samman med frihet och kontroll. Jag uppfattar att det finns ett spänningsförhållande mellan barns och vuxnas sätt att se på faror och rädsla. När jag lyssnat på barnens upplevelser, deras förmåga att reflektera och finna strategier för att undvika eller undkomma faror, har många faror kommit att framstå som mindre oroväckande än de förmodligen skulle ha gjort, om vuxna skildrat samma fenomen. Det är viktigt att förstå de olika aspekter som också kan inrymmas i rädslan – utmaningarna, underhållningsvärdet, och lärandet om andra människor. Det är lätt att underskatta barns förmåga att förstå och reflektera över sociala sammanhang. Likaså är det lätt att glömma innebörden i den utvecklingsuppgift som handlar om att bemästra världen, tackla utmaningar och överskrida gränser. Barn behöver utmaningar för att utvecklas. Jag har valt två exempel som olika sätt illustrerar närmiljöns betydelse i barnens vardag. Det ena exemplet visar ett enskilt barns () sätt forma sitt livsrum och expandera sin aktionsradie. Det andra exemplet visar hur barn tillsammans och i grupp tar tillvara och omformar de förutsättningar som erbjuds på gården i ett flerfamiljshusområde. På vårt område är det roligt. Vi har lekplatser. Vi spelar tennis på tennisplanen. Jag leker mest på min gård. Det är ganska roligt att bo här, men på området finns inte så många barn. Det är roligt att bo på tycker jag (uppsats). Till uppsatsen fogade hon en illustration som på ett detaljrikt och exakt sätt visar närmaste grannskap med hus, gårdar, ute- platser, parkeringar, tennisplan m.m. När hon ritade sina favorit- platser var hon mycket engagerad och fyllde två papper. Hon ritade flera platser utomhus – lekplatser, cykelvägar, den egna gården och ett parkområde. Jag tittade på Kärlek ombord.. bor tillsammans med sin mamma och i flerfamiljshus. Pappa bor i en annan stadsdel i samma stad och besöker honom ofta. Hon har bott i området i samma bostad sedan hon var och hon har inga minnen från någon annan boplats. Husen är fina, tycker hon, men de behöver målas. gör många saker när hon är hemma själv. Hon tycker om att titta på TV och ägnar sig ofta åt detta , särskilt . brukar hon vara hos sin moster och sina kusiner eller så bor hon och mamma i husvagnen vid kusten och där finns ingen TV. En av dagböcker illustrerar väl hur hon kan tillbringa ensam hemma. Direkt efter skolan gick jag hem. När jag kom hem åt jag två smörgåsar och drack vatten. Jag tittade på Kärlek Ombord. Det handlar om en kryssning. Dom som jobbar där heter , sen kommer jag inte ihåg fler namn. Programmet är jättebra. Sen gick jag in på mitt rum och satte på band. Jag lyssnade på fembanden. Medan jag lyssnade på det läste jag Fem söker en skatt. Den boken är jättebra. Jag var hemma själv för min mamma åkte ner till stan. tittade jag på . Den är rätt så bra. Jag pysslade också lite grann. Sen satte jag mig och skrev på skrivmaskin. Sen tittade jag på direkt. Sen gick jag och badade. Sen läste jag lite till. När klockan var tittade jag på testamente. Det var faktiskt jättebra. Det var första avsnittet. Efter det gick jag och la mig. Innan jag somnade läste jag . Att se på spännande filmer är det bästa vet. Det beror på vad jag är på för humör, ibland kan det vara actionfilmer, det beror på, ibland ser jag på skräckfilmer. Mamman vill inte gärna att tar hem kompisar när hon inte själv är hemma.Hon är rädd att vi ska göra såna busiga grejor, säger . Hennes framtidsdröm är att bli polis: Det har jag velat ända sen jag var liten, eller detektiv. Det är mer spännande grejor än t.ex. att jobba som sköterska eller nåt sånt. Det var roligare ... är på fritidshem utom en, men hon skulle vilja sluta. Hon har varit på ´fritids´ och allt är välbekant och uttjatat. Hon vill ha mer fri tid till förfogande för att vara med kompisar. går hon på kommunala och spelar flöjt, men det vill hon sluta med: Jag ville sluta efter förra terminen men så var jag tvungen att gå den här terminen också. Det är inte roligt. tycker om att vara ute, men mamma vill inte att ska gå ut själv när inte hon är hemma. känner att hon skulle kunna klara sig själv på egen hand, men mamma är orolig för att någonting ska hända henne. Men grannarna runt omkring dom är snälla och har aldrig blivit skrämd när hon varit ute. Ett lite mystiskt inslag i grannskapet utgörs av en gubbe som vi mötte på vår promenad tillsammans i området. Han är jättekonstig med hunden . När han är ute med den, kan han låta den göra en massa saker som egentligen inte hundarna får göra. Ett spännande inslag som jag uppfattar att önskar att det fanns mer av. berättar också om en gemensamhetslokal som finns några hus bort. Där kan man ha fester och det är möjligt för barnen att gå dit och spela spel. På golvet finns ett stort schackbräde. Barnen kan själva gå dit på eftermiddagarna om de vill. Det var roligare förr är ett genomgående tema i intervjun med . när man är stor har man inte så mycket att göra, säger hon. Det positiva som hon skrivit i uppsatsen, tar hon tillbaka i intervjun. Det är inte roligt . Hennes beskrivningar av bristen på möjligheter för utomhusaktiviteter illustrerar denna uppfattning. Hon visar mig en liten pulkabacke: Den var jätterolig när jag var mindre. När man var liten var det lätt att hitta spänning: Vi har en sån rutschkana där borta, som är rätt så stor. Så gick jag uppför den. Min mamma stod där borta och snackade med nån.. så gick jag uppför den. Ja, och sen satte jag på mig den ena skidan och så hade jag nästan fått på mig den andra skidan... så åkte jag ner. leker ibland på en intilliggande lekplats med en yngre pojke. När vi besöker lekplatsen tillsammans demonstrerar hon hur hon brukar sitta på taket på lekhuset och förklarar att det är bra att repet i klätterställningen är sönder: För då är det mycket svårare att ta sig upp. Man har tröttnat på lekplatserna, dom är inte så roliga. Det skulle vara mer klätterställningar, höga. Dom kunde göra mer. Mer grejor skulle det finnas. Dom kunde komma med nya grejor. Jag frågar om hon skulle vilja bo någon annanstans. Nej jag vill bo här, svarar hon, eller kanske hos farmor, det är bättre att vara hos farmor. För då kan jag göra grejor som jag inte får göra. Sist jag var där gick jag barfota i gräset. Sen gick vi barfota på rutschkanan när det var kallt. Det är roligt att göra saker man inte får. Hos farmor kan man klättra mer på träd och klättra upp på taken, och på lekplatserna kan man klättra upp på taken och leka Fångarna på fortet. Men att spela tennis är fortfarande roligt, det kan man göra på tennisplanen i närheten av där bor. ser det som ett problem att hon inte har någon kompis alldeles i närheten. Trots att hon utan några uppenbara fysiska hinder kan cykla och gå till kompisar i andra delområden, upplever hon att det är jättelångt till kompisar. Att miljön både kan upplevas och tas i anspråk på olika sätt beroende på sinnesstäm- ningen och på om man är ensam eller med en kompis framgår av beskrivning av skolvägen. Jag går alltid samma väg till och från skolan . Det tar och gå till skolan. Men om jag har sällskap med nån kan det ta . Jag har en lång väg, som jag går i zic-zac mellan husen. Den går jag när jag är på dåligt humör. På den lite längre vägen kan det ibland kännas lite otäckt när det är mörkt, särskilt på ett ställe där träden växer över vägen.