sou · GRB3122d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Regeringens uppdrag till rådet framgår av 21–22 §§ förordningen (2001:1096) med instruktion för . Tillsyns- och föreskriftsrådets huvuduppgift är att samordna dessa myndigheters arbete med tillsyn och föreskrifter under miljö- balken. Rådet har också till uppgift att föra ett register över samtliga för- ordningar och föreskrifter som är utfärdade med stöd av samt över de allmänna råd inom miljöbalksområdet som är utfärdade av de centrala myndigheterna. Registret omfattar även EG-förordningar och EG-direktiv som berör miljöbalksområdet samt uppgifter om genomförandet av direktiven. I rådet ingår företrädare för , , , , , Läkemedels- verket, , , , , , Generalläkaren, länsstyrelserna och . Som nämnts ovan finns ingen verklig erfarenhet hos länsstyrelser eller miljödomstolarna av tillståndsprövning av radioaktivt avfall enligt 9 kap. . Man kan dock förmoda att länsstyrelserna i de län som rymmer kärnkraftsverk eller annan kärnteknisk verk- samhet har bättre kompetens på strålskyddsområdet än län utan kärnkraftsverk. Vad gäller kommunerna så har många kommuner erfarenheter av vissa strålskyddsfrågor, framför allt kopplat till förekomsten av och åtgärder mot radon i hus, mark och vatten. Det betyder att vid en mer systematisk tillståndsprövning av radioaktivt verksamhetsavfall med sammanhängande krav på tillsyn behövs kom- petensen i dessa frågor höjas vid miljödomstolarna, länsstyrelserna och i viss mån i kommunerna. SSI måste därför få den viktiga rollen att i detta sammanhang förmedla utbildning och information om verksamheter som ger upphov till radioaktivt verksamhetsavfall och strålskyddsfrågor relaterade till dessa. Slutsatsen blir dock att det är fullt rimligt att systematiskt pröva ett antal verksamheter ur aspekten radioaktivt avfall enligt miljö- balken. Inom ramen för ett system för prövning av radioaktivt verk- samhetsavfall i enlighet med föreskrifter ställs dock utökade krav på SSI. I vissa fall saknar emellertid SSI den ställning inom ramen för tillståndsprövningssystem och till- synssystem som är nödvändig för att ett effektivt prövningsför- farande ska komma till stånd. Vissa ytterligare åtgärder måste vidtas för att sådana prövningar ska bli ett effektivt instrument för att reglera verksamhetsavfall. Utbildning och information är en fråga som berörts ovan. Andra frågor gäller SSI:s roll i processen. 4.4.4Strålskyddsinstitutets roll vid tillståndsprövning och tillsyn enligt SSI har i en skrivelse till utredningen tagit upp flera brister vad av- ser SSI:s roll i relation till . Jag delar SSI:s uppfattning i dessa frågor. Det är oundvikligt att SSI kommer att beröras i flera olika avseenden. Som framgår ovan finns inget fall med radioaktivt verksam- hetsavfall prövat enligt . På grundval av de kunskaper som samlas hos SSI och andra bör en genomgång göras av vilka industriprocesser och verksamheter som är mest angelägna att åtgärda. Detta kommer sannolikt att leda till att ett antal verk- samheter som innehar tillstånd enligt måste omprövas med avseende på radioaktivt verksamhetsavfall. Tillståndsmyndig- heten har denna möjlighet enligt , 24 kapitlet, 5 § om t.ex. från det tillståndsbeslutet vann laga kraft, förflutit eller, vilket är mera relevant i fallet radioaktivt avfall, om det genom verksamheten uppkommit en olägenhet av någon betydelse som inte förutsågs när verksamheten tilläts. Inte alla får dock begära om- prövning i dessa fall. Enligt 24 kapitlet, 7 § får ansökan om prövning som avses i 3–6 §§ göras hos miljödomstol av Natur- vårdsverket, Kammarkollegiet och . Förhållandena är i detta fall speciella. Jag har i denna utredning identifierat ett problem som kan ha avsevärd omfattning. Varken , Kammarkollegiet eller länsstyrelserna har enligt min mening den kompetens och erfarenhet av radioaktivt av- fall eller kunskaperna om hur avfallet bör hanteras och omhänder- tas som krävs för att kunna bedöma behovet av åtgärder för att ta om hand avfallet eller behovet av föreskrifter för avfallets hantering från strålskyddssynpunkt. SSI har också i en skrivelse till utred- ningen påvisat behovet av en stärkt roll för SSI i samband med prövning av radioaktivt avfall. Min slutsats är att för att få en effektiv omprövning av verksam- heter som ger upphov till radioaktivt verksamhetsavfall bör SSI ingå i den krets av myndigheter som har rätt att föreslå ompröv- ning av existerande verksamheter. Jag anser därför att SSI bör få en motsvarande rätt som den , Kammarkollegiet och har att begära omprövning hos miljödomstolen enligt de bestämmelser som finns i 24 kap. . Man bör i detta sammanhang dock vara medveten om att begäran om omprövning är en resurskrävande process som fordrar stora in- satser, inte bara från den myndighet som begär omprövning utan också från övriga myndigheter, inklusive den som utfärdar tillstånd och verksamhetsutövaren. Ett snabbare och effektivare sätt än att begära omprövning kan vara att tillsynsmyndigheten meddelar förelägganden eller förbud. Enligt 26 kap. 9 § får en tillsynsmyndighet meddela de förelägganden och förbud som be- hövs i ett enskilt fall för att , samt föreskrifter, domar och andra beslut som har meddelats med stöd av balken, ska efter- levas. Vidare sägs i 26 kap. 21 § att tillsynsmyndigheten får före- lägga den som bedriver verksamhet eller vidtar en åtgärd som det finns bestämmelser om i eller i de föreskrifter som lämnats med stöd av att till myndigheterna lämna de uppgifter och handlingar som behövs för tillsynen. Detsamma gäller också för den som annars är skyldig att avhjälpa olägenheter från sådan verksamhet. Enligt min mening bör SSI också pröva möjlig- heterna att utnyttja tillsynsmyndigheterna för att uppnå en korrekt hantering av radioaktivt verksamhetsavfall som inte reglerats. Detta kan i sig fordra ytterligare kontakter med och informations- insatser riktade mot tillsynsmyndigheterna. Man skulle dock slippa resurskrävande omprövningar. Kontakterna med tillsynsmyndigheterna blir då extra viktiga för SSI. Som nämnts ovan så är tillsyns- och föreskriftsrådet ett samråds- och samverkansorgan för myndigheternas arbete i frågor som rör tillsyn och föreskrifter enligt . SSI har den samlade kompetensen vad gäller strålskydd i landet. Det måste vara SSI:s roll att kunna utfärda allmänna råd och före- skrifter för verksamhetsavfall, operativ tillsyn och tillsynsvägledning i de fall andra organ är tillsynsmyndigheter enligt . Detta kan uppnås genom att SSI anges i förordning (1998:900) om tillsyn enligt . Detta innebär att myndigheten kommer att ingå i tillsyns- och föreskriftsråd. De formella befogenheter som SSI:s skulle få genom att ingå i tillsyns- och förskriftsrådet respektive rätten att begära ompröv- ning i miljödomstol bör vara kopplade till ett uppdrag till SSI att genomföra informationsinsatser riktade till de berörda branscherna och myndigheterna. SSI bör också i detta sammanhang utfärda all- männa råd för att minska mängderna uppkommet verksamhets- avfall liksom för hanteringen och omhändertagande av sådant avfall. Genom att SSI:s roll i miljöbalksprocessen stärks kan också denna bli ett effektivt instrument för att reglera radioaktivt verksamhets- avfall. Men som jag också påpekat uppkommer verksamhetsavfall också i verksamheter som inte tillståndsprövas enligt . För att reglera dessa verksamheter vore det betydligt effektivare att utvidga definitionen i strålskyddslagen för att medge möjligheten för SSI att utfärda generella föreskrifter för sådana verksamheter. Regeringen medgav i propositionen Förstärkt strålskydd (1999/2000:52) att ett sådant behov skulle kunna uppkomma. Ett annat viktigt syfte med en sådan åtgärd är att all verksamhet som ger upphov till radioaktivt avfall i princip kan angripas på ett ensartat sätt. Att SSI, som besitter den samlade och bästa kunskapen om strålskydd, får tydliga befogenheter att reglera området är också enligt min mening allmänt sett eftersträvansvärt. SSI har till utredningen föreslagit hur definitionen på verksamhet med strålning i strålskyddslagen, 5 § skulle kunna utvidgas för att detta syfte skulle uppnås, liksom en ändring i 13 § som gör det möjligt att utfärda föreskrifter om han- teringen av verksamhetsavfall. Dessa förslag finns redovisade i av- snitt 2.2 Verksamhetsavfall. Man kan dock överväga, om man av de skäl som här redovisats ändå blir tvungen att utvidga strålskyddslagens räckvidd, om inte hela regleringen av verksamhetsavfall, även i de fall då man kan pröva verksamheterna enligt , blir enklare genom en utvidgad strålskyddslag. SSI skulle även i dessa fall kunna utfärda föreskrifter som enbart riktade sig mot det radioaktiva verksam- hetsavfallet, och någon ytterligare tillståndsprövning eller ompröv- ning enligt skulle då inte vara aktuell. I de diskussioner som har förevarit så har goda skäl framkommit varför en sådan lösning inte skulle vara att föredra. I de fall verk- samhetsavfall kan prövas enligt finns det definitiva vinster i att så sker. bygger på en integrerad prövning som ger möjlighet att hitta kostnadseffektiva lösningar genom att behandla flera problem, exempelvis vad gäller avfallet, sammantagna i stället för att hitta unika lösningar på ett problem i taget. För verksamhetsutövaren och miljön ligger det en betydande vinst i dessa möjligheter. För verksamheter som inte prövas enligt miljö- balken och som utöver det radioaktiva avfallet inte, eller endast i ringa utsträckning, innebär miljöfarlig verksamhet finns inte dessa vinster eller denna potentiella konflikt, och generella eller särskilda föreskrifter från strålskyddssynpunkt utgör ingen direkt förlust i detta avseende. Slutsatsen blir att sådana verksamheter som prövas enligt miljö- balken också av andra skäl än radioaktivt verksamhetsavfall bör bli föremål för tillståndsprövning eller omprövning också vad gäller det radioaktiva verksamhetsavfallet när det är aktuellt. I andra fall bör verksamhetsavfallet regleras enligt strålskyddslagen med stöd av de ändringar som jag redovisat. För att undvika dubbel prövning eller reglering i de fall som prövas enligt bör det i strålskyddslagen skrivas in en begränsningsregel. SSI har lämnat förslag till ett tillägg till strålskydds- lagen, en ny paragraf 23 a §. Enligt detta tillägg behövs inte tillstånd enligt strålskyddslagen för sådan verksamhet som avses i 5 § andra stycket, om tillstånd krävs enligt (1998:808) och annat inte föreskrivits i tillstånd som meddelats enligt den lagen. Man måste dock beakta att det kan föreligga en dubbelreglering av strålskyddsfrågor eftersom strålskyddslagen (1988:220) fort- farande gäller utan inskränkning av reglerna i . Enligt 1 kap. 3 § första stycket framgår att den ska tillämpas parallellt med annan lagstiftning som reglerar verksamheten. Det innebär att gäller parallellt med strålskyddslagen. Den som bedriver verksamhet med strålning är alltså skyldig att för- utom bestämmelserna i strålskyddslagen även beakta och tillämpa regler. Skulle det uppstå en lagkollision, dvs. att en regel i är motsägelsefull i förhållande till någon regel i strålskyddslagen, gäller bestämmelsen i strålskyddslagen före miljö- balken. Detta följer av grundläggande rättsprinciper om lagvalsregler som säger att speciallag går före allmän lag (lex specialis). På mot- svarande sätt gäller t.ex. SSI:s förordningar och föreskrifter framför motsvarande som meddelats med stöd av . Detta för- hållande har t.ex. kommit till uttryck i en miljöbalksförordning och en avfallsförordning (2001:1063) i form av en upplysningsparagraf. I 8 § andra stycket i den förordningen sägs följande: I fråga om radioaktivt avfall som avses i strålskyddslagen (1988:220) gäller be- stämmelser som meddelats med stöd av den lagen framför bestäm- melserna i denna förordning. Tillståndsprövande myndighet enligt bör beakta dessa förhållanden redan vid prövningen. 4.4.6Anknytning till finansieringssystemet för produktavfall När det gäller frågan om finansiering av hanteringen av verksam- hetsavfall kan man konstatera följande. I strålskyddslagens 13 § finns bestämmelser om ansvar för uppkommet radioaktivt avfall. Av förarbetena till strålskyddslagen framgår att paragrafen också omfattar ekonomiskt ansvar för de faktiska kostnader som behövs för avfallshanteringen. Ansvarsregeln i 13 § gäller emellertid endast radioaktivt avfall som uppstått i en verksamhet med strålning och går således inte – med nuvarande utformning – att tillämpa på konventionella verk- samheter där radioaktivt avfall (t.ex. verksamhetsavfall) uppstår som en bieffekt. De flesta processer som leder fram till verksamhetsavfall ingår i sådana aktiviteter som tillståndsprövas enligt . Med stöd av kan den tillståndsprövande myndigheten i sam- band med tillståndsprövningen kräva att den som avser att bedriva verksamheten ställer säkerhet för kostnaderna för efterbehandling och andra återställningsåtgärder som verksamheten kan föranleda. Vidare gäller att om det kan antas att ställd säkerhet är tillräcklig, får den myndighet som prövar frågan om tillstånd be- sluta om ytterligare säkerhet (16 kap. 3 § ). Med hjälp av regler går det således att ställa krav på verksamhetsutövare att avsätta medel för efterbehandling genom att omhänderta uppkommet avfall. Det enklaste sättet att uppnå detta är att tillståndsprövande myndighet i tillståndet upplyser verksamhetsutövaren om att denne är avgiftsskyldig enligt lagen om finansiering av radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verk- samhet som finns närmare behandlad i avsnitt 2.1.2. IKA-fonden kan på detta sätt bli ett generellt instrument för finansiering av sådant radioaktivt avfall som kräver finansiella garantier för om- händertagandet och eventuellt slutförvar. Även i de fall verksamhetsavfallet regleras av strålskyddslagen genom generella eller specifika föreskrifter med stöd av de tillägg som föreslagits ovan kan dessa kopplas till en avgiftsskyldighet till IKA-fonden. Från hushållen uppskattas mellan 500 000 och 700 000 brandvarnare med strålkällor lämnas in för kassering , åtminstone under det närmaste . Importen av radioaktiva brandvarnare för hus- hållen är från starten uppe i över tolv miljoner och ligger siffran på cirka sju miljoner. Om man räknar med en hållbarhet runt betyder det att minst sju miljoner brandvarnare finns i hushållen , och dessa ska sedermera alla tas om hand och slutförvaras. Insamlingen sker delvis genom kommunernas system för återvinning av elektriska apparater och elektronik. Strålkällorna är av americium (Am-241) och har en halveringstid , vilket betyder att de ska deponeras i ett slutförvar för långlivade radioaktiva ämnen. Brandvarningssystemen för industrifastigheter och offentliga bygg- nader etc. består oftast av ett sammankopplat nätverk av känsel- kroppar kopplade till en larmcentral. I dessa fall kallas enheterna i stället för rökdetektorer (av historiska skäl), men från avfallssyn- punkt motsvarar de i princip brandvarnare. Beståndet av rökdetek- torer som installerats är av mot- svarande bestånd av brandvarnare. Rökdetektorer beräknas ha en längre livslängd än genom ett regelbundet underhåll, men det kan ändå vara rimligt att räkna med att den årliga avfallsmängden motsvarar av brandvarnarnas. Det totala antalet strålkällor som ska tas om hand upp- skattas då ligga inom intervallet 600 000–840 000. En särskild rap- port finns om alternativa sätt att hantera avfall från brandvarnare Omhändertagande av kasserade brandvarnare av K. och S. , Studsvik RadWaste, 2002. Avfallsvolymen i slutför- varet beror av hur långt man går i graden av isärplockning och separe- ring av olika delar i apparatenheterna för att reducera volymen på den del som ska deponeras. Med ett antagande om en medelväg i detta avseende kan den årliga avfallsvolymen uppskattas till 90– 110 betongkokiller à , dvs. som måste slutförvaras i ett geologiskt slutförvar. Slutna strålkällor och övrigt långlivat avfall levereras ca 200 strålkällor för skrotning . Dessa kan antas behöva deponeras i ett slutförvar för långlivade radioaktiva ämnen på samma sätt som avfallet från brandvarnarna. Volymen är dock i detta fall liten och uppskattas till en femtedels betongkokill dvs. Övrigt udda avfall, kemikalier, filter etc., som skickas till från industri- och forsk- ningsverksamhet, och som innehåller radioaktivt avfall som kräver motsvarande typ av slutförvaring, beräknas uppta en volym som motsvarar drygt en fjärdedels betongkokill eller ca 0,4 kubik- meter. Slutsatsen blir att det årliga behovet av utrymme för deponering i ett slutförvar för långlivade radioaktiva ämnen kan uppskattas till åtminstone framöver. Sannolikt kommer dock användningen av radioaktiva brandvarnare och rökdetektorer att ersättas med alternativ teknik, varför behovet av slutförvar med tiden kommer att minska avsevärt och på mycket lång sikt sannolikt röra sig om eller mindre. Totalt krävs för brandvarnare, rökdetektorer och strålkällor uppskattningsvis en lagringsvolym mellan 2 för en överskådlig tid i ett förvar för långlivat radioaktivt avfall, t.ex. SFL 3 (slutförvar för långlivat avfall) i SKB:s hittillsvarande planering. Låg- och medelaktivt avfall tar emot och bränner avfall med relativt kortlivade radioaktiva ämnen från sjukhus, forskningsinsti- tutioner, läkemedelsföretag och industrier. Askan från detta läggs i avfallsbehållare och skickas till det befintliga slutförvaret SFR 1 (slutförvar för radioaktivt driftavfall) vid Forsmarks kärnkraftverk. Den genomsnittliga volymen uppskattas . Min bedömning är att denna del av avfallsströmmen fungerar väl och att inget ökat behov är att vänta här. Vissa typer av lågaktivt avfall t.ex. aska från förbränning av bio- bränsle och torv, som innehåller låga halter av naturliga radioaktiva ämnen och sådana som tillkommit genom nedfall, kan sannolikt slutförvaras på markdeponier som anpassats för ändamålet. Per år kan det uppskattningsvis röra sig om högst aska. Därutöver kan övrigt restavfall, i form av slagg från gruvverksamhet, sandfilter från vattenverk och motsvarande, också innehålla låga halter av radioaktiva ämnen som medför att det lämpligen bör slutförfaras på en markdeponi lämpad för ändamålet. Produktionen av detta avfall är mera osäker men uppskattas till motsvarande mängd som för- bränningsaskan dvs. Om restavfall som redan gene- rerats behöver tas om hand på detta sätt är inte känt, men en kartläggning är planerad, och ska genomföras i SSI:s regi för att klargöra behovet. Följande tabell ger en grov uppskattning av behovet av slutförvar. Tabell 4.4 Uppskattat behov av slutförvar för olika avfallstyper 7 milj st/ 700 000 st/ 1,3 milj. st/ 130 000 st/ 2 000 st/ 200 st/0, Låg- och medelaktivt avfall 4.5.2Tillgänglig kapacitet i befintliga och planerade slutförvar De förvar för radioaktivt avfall som finns eller planeras är: SFR 1, befintligt slutförvar för kortlivat låg- och medelaktivt driftavfall. SFR 3, slutförvar för kortlivat låg- och medelaktivt rivningsavfall från kärnkraftverken, planeras att byggas ca 2007 i anslutning till SFR 1. SFL 2, slutförvar för använt kärnbränsle, planeras att byggas ca 2010. SFL 3–5, slutförvar för långlivat låg- och medelaktivt avfall, pla- neras att byggas ca 2035. Markdeponier för lågaktivt avfall finns vid kärnkraftverken i , Forsmark och samt vid de kärntekniska anläggningarna i Studsvik. SFR 1 och SFR 3 kan vara lämpligt för slutförvaring av kortlivat . SFL 3–5 skulle kunna vara lämpligt för vissa typer av långlivat . Markdeponier för lågaktivt radioaktivt avfall skulle kunna vara lämpligt för små mängder kortlivat lågaktivt . Deponier för annat avfall Deponier för konventionellt avfall är enligt SSI ett rimligt alterna- tiv för vissa typer av lågaktivt . Övriga slutförvar för farligt avfall Slutförvaring av kvicksilverhaltigt avfall kommer med stor sanno- likhet att förläggas till bergrum på relativt stort djup. Det som är lämpligt att placera i SFR eller SFL 3–5 skulle kanske vara möj- ligt att samlokalisera med ett slutförvar för kvicksilverhaltigt avfall. Se vidare avsnitt 4.5.3. SFR 1 – Slutförvar för radioaktivt driftavfall, och SFR 3 – Slutförvar för radioaktivt rivningsavfall SFR 1 är enda befintliga geologiska slutförvar för radio- aktivt avfall. Det är beläget vid Forsmarks kärnkraftverk, och togs i drift 1988. Förvaret ägs av () under det att står för drift och underhåll på uppdrag av SKB. tar SFR 1 emot 1 000–avfall. Det avfall som tas om hand i SFR 1 kan delas in i två kategorier: främst driftavfall från kärnkraftverk, dvs. låg- eller medelaktivt av- fall som är kortlivat, men också mindre mängder liknande avfall från industri, sjukvård och forskning som processats i Studsvik. SKB bedömer att SFR 3, Slutförvar för rivningsavfall, kan vara Förvaret kommer troligen att placeras i anslutning till SFR 1. SFR 3 kommer att ta emot kortlivat låg- och medelaktivt rivningsavfall från kärnkraftverken. En stor del av det som finns kan vara lämpligt att slutförvara i SFR 1 och SFR 3. Som nämnts ovan, placeras redan visst från sjukhus, industri och forskningsverksamhet i SFR 1. Till SFR 1 finns villkor avseende det maximala innehållet av radionuklider som totalt får finnas i anläggningen. Varje kärnteknisk anläggning har ett avtal med SKB som reglerar de volymer som får ingå i SFR 1:s totala volym (verken har uppskattat sina totala avfallsvolymer och köpt in sig i slutförvaret med motsvarande andelar). Någon prognos för radio- nuklidinnehållet i , för deponering i SFR 1, finns inte . Däremot upprättades ett avtal mellan dåvarande (nuvarande ) och Svensk Kärn- bränsleförsörjning, SKBF (nuvarande , SKB), i vilket SKB förbinder sig att ta emot medel- och låg- aktivt avfall från , inte enbart från kärnkraftsproduk- tion utan även från avfall av likartad karaktär härrörande från dels Studsviks verksamhet, dels från forskning och sjukvård. Avtalet omfattade en volym av knappt i SFR 1, fördelat på lika delar lågaktivt och medelaktivt avfall. I ett senare avtal reducerades denna volym till . Denna omräkning av tidigare tilldelade kvoter föranleddes av att AB SVAFO övertog historiskt kärnavfall och kärnämne som fanns vid . Se vidare avsnitt 4.5.4. Varje avfallstyp (specifikation av kolli och radionuklidinnehåll) som avser att deponeras, måste vara godkänd av både SKB och myndigheterna. Detta kan innebära att visst avfall antingen inte kan godkännas för att det inte får plats på grund av sitt innehåll av, framförallt långlivade, radionuklider, eller på grund av att avfallets kemiska, fysiska eller mekaniska egenskaper inte passar in i SFR 1. För att (utöver vad som avtalats 1984) ska kunna placeras i SFR 1 krävs utrymme, sett till både volym och radionuklidinnehåll. SFL 2 – Slutförvar för använt kärnbränsle Det använda kärnbränslet måste förvaras på ett säkert sätt , 100 000-tals år. SKB planerar därför att bygga ett geologiskt slutförvar, SFL 2, för allt svenskt använt kärnbränsle. mellanlagras allt använt kärnbränsle i CLAB (Centralt mellan- lager för använt kärnbränsle) i väntan på att SFL 2 färdigställs. inleddes platsundersökningar i och Oskars- hamn. Enligt SKB:s tidplaner kommer platsundersökningarna att pågå ungefär . Den inledande driften av djupförvaret skulle i sådana fall kunna starta . Slutförvar av i SFL 2 är inte aktuellt. SFL 3–5 – Slutförvar för långlivat låg- och medelaktivt avfall Långlivat låg- och medelaktivt avfall passar inte in i SFR-systemet. Det mellanlagras tills vidare vid Studsvik, i väntan på att SFL 3–5 byggs. SKB planerar att bygga SFL 3–5 först om , tro- ligtvis i anslutning till SFL 2 eller SFR 1. Långlivat bör kunna passa in i SFL 3–5-systemet. Däremot har inte SFL 3–5 beräknats att innefatta , förutom de begränsade mängder som tidigare tagit hand om, och som förvaras vid Studsvik för att det inte passar in i SFR 1. Detta avfall består till största delen av gammalt forsknings- och sjukhusavfall. Att SKB planerar bygga SFL 3–5 först om innebär en mycket lång mellanlagring av avfall, vilket inte är att rekommendera från strålskyddssynpunkt.