sou · GRB391d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Ett annat möjligt hinder är svårigheter att överblicka den lokala bostadsmarknaden. Det finns ingen studie som ringar in just denna omständighet som ett problem. Vi ser därför ingen anled- ning att föreslå åtgärder inom detta område. Kommunerna bör dock ha goda möjligheter att ta lokala initiativ om de i sitt arbete med boendeplaneringen ser att bristande möjligheter att överblicka bostadsmarknaden utgör något mer betydande hinder för män- niskors vilja och möjligheter att planera boende och livsmiljö. Brist på metoder och uppmärksamhet i den kommunala planeringen Genom sitt planmonopol och sin skyldighet att bedriva boende- planering har kommunerna en nyckelroll för att främja attraktiva och ekonomiskt överkomliga alternativ för boende under åldran- det. Här ingår också möjligheterna till samlad och långsiktig plane- ring av boende, handel- och servicelokaliseringar samt tillgång till kollektivtrafik. Vi bedömer att dagens lagstiftning ger en god grund för detta arbete, men tar inte närmare ställning i dessa frågor på grund av det arbete som av nu bedriver. Boendeplanering handlar om att analysera och bedöma behovet av förändringar i bostadsbeståndet till följd av hur de sammanlagda Planera för aktivt åldrande kraven och önskemålen från olika delar av befolkningen utvecklas. För den skull behövs ett lokalt framtaget underlag om den för- väntade befolkningsutvecklingen med avseende på åldersstruktur, hushållssammansättning etc. Och motsvarande för bostadsbestån- det: hur ser det ut i olika delar av kommunen när det gäller till- gänglighet, bostädernas skick, avstånd till service, kommunika- tioner etc.? Andra underlag som kan behövas är uppgifter om och prognoser över disponibla inkomster för olika grupper. Det är också angeläget att erfarenheter och kunskaper kommer in i arbetet med bostadsförsörjningsplanering. skriver i rapporten bor morgondagens äldre? att det ofta brister i samverkan mellan kommunernas mjuka och hårda förvalt- ningar (2002b). pekar också på att lokala mark- nadsundersökningar, kanske även uppsökande arbete, kan bidra till att förbättra planeringsunderlaget på ett sätt som rikstäckande studier inte kan göra. Kommunerna kan ge sina bostadsföretag en viktig roll i arbetet, gärna klart uttryckt i ägardirektiven. Men det finns all anledning att även ta till vara andra fastighetsägares er- farenheter och kunskaper. Kommunerna kan också i större utsträckning använda de möjligheter som lagstiftningen ger att säkerställa god fysisk tillgänglighet vid nyproduktion och ombygg- nader. Även vid nyproduktion av bostäder och planering av nya bostadsområden finns det exempel på brister i den fysiska till- gängligheten. Vidare konstaterar att det är viktigt att nu – inom ramen för den kommunala boendeplaneringen – medvetandegöra och få i gång en dialog om hur morgondagens äldre kommer att vilja och kunna bo. behövs det i ett brett bostads- försörjningsperspektiv diskussioner om hur man på bästa sätt kan tillgodose invånarnas skiftande behov och önskemål under olika skeden av livet. Det får inte bli fråga om en särskild bostadsförsörj- ningsplanering för äldre, en annan för medelålders och en tredje för yngre generationer. En angelägen uppgift är tvärtom att undvika bygga för en fortsatt ålderssegregation. understryker också att frågan om hur morgondagens äldre bor har en avgörande betydelse för bostadsmarknaden i helhet. pekar också på betydelsen av att samhälls- och boendeplaneringen tillförs kunskap om boendemiljöns betydelse för identitet och sociala kontakter under åldrandet. Det gäller såväl närheten till natur som möjlig- heter för människor att mötas i vardagen. Här finns redan viss Planera för aktivt åldrande kunskap, men den behöver både kompletteras och föras ut bättre än . Vi delar bedömningar, som konkretiserar och vidare- utvecklar de idéer vi väckte i diskussionsbetänkandet. Framför allt vill vi betona kommunernas nyckelroll i dessa frågor. Denna roll innebär inte ett ansvar att lösa alla problem och tillgodose alla behov som berör boende och livsmiljö under åldrandet. Men det innebär att kommunerna har en unik möjlighet att fånga upp lokala trender i befolkningsstruktur och boende, sprida kunskaper och information till enskilda människor och andra aktörer och initiera lösningar som bygger på den lokala bostadsmarknadens förutsätt- ningar och de resurser som kan stimuleras och tas till vara i lokalsamhället. Genom sin roll i boende- och samhällsplaneringen kan kommunerna också ta till vara de möjligheter som finns att lokalt se längre perspektiv över stora delar av livsloppet, fram till den del av åldrandet när människor behöver vård och omsorg. I vårt diskussionsbetänkande Riv ålderstrappan! (SOU 2002:29) berättade vi om några exempel på lokala arbeten för att främja människors boendeplanering under åldrandet. Dessa bedrivs såväl av kommuner och organisationer som av privata och allmännyttiga bostadsbolag. Det handlar både om olika former av seniorboenden, där bostäderna är tänkta för personer över en viss ålder, och om arbeten som tar fasta på personer i alla åldrar på en viss ort eller i ett visst område. I några fall, som t.ex. Seniorliving, finns det en nära koppling mellan utveckling av ny teknik och nya boendefor- mer. I andra, som bl.a. i projekt om boende under åld- randet, handlar det om att utveckla det befintliga bostadsbeståndet. Flera av dessa arbeten går vidare, och det är för tidigt att dra några slutsatser av de erfarenheter som de har givit. Bland annat beskrev vi det arbete som pågått i villaområdet i (se i SOU 2002:29 bilagedel D). Sedan diskussionsbetänkandet gavs ut har det tagits nya steg mot ett nytt centrum med lägenheter (för alla åldrar, inte bara för äldre) och lokaler i bottenvåningen med träffpunkt, om- rådesbibliotek, mediatek i samverkan med skolan och grupplokal för hemvården. lokalt arbete med att planera centrumet påbörjas byggandet av en privat byggherre . Kommunen har haft en central roll för att initiera arbetet, men ansvaret ligger nu hos aktörer i och det privata bolag som ska bygga huset i centrumet. En viktig drivkraft både för kommunen och byalaget m.fl. i har varit att skapa alter- Planera för aktivt åldrande nativ för dem som vill flytta från sin villa under åldrandet men inte lämna området. Erfarenheterna från , och andra liknande förändrings- arbeten i och andra kommuner, pekar mot att lokalsamhället behöver ges särskild vikt vid boendeplanering under åldrandet. Det främsta skälet till detta är att människor själva i stor utsträckning vill bo kvar i de områden där de ofta bott . Ett annat skäl är att det inom lokalsamhällets ram finns aktörer som kan bidra till att driva förnyelsearbeten vidare så att det kan skapas fler alternativ för boende i högre åldrar. Situationen på- minner således om de möjligheter att skapa delaktighet genom t.ex. kulturaktiviteter och frivilligt arbete som vi beskrev i avsnitt 4.3. Den modell som prövats i ger goda förutsättningar för detta. Den har byggt på att de människor som bor i ett visst område erbjudits att delta i möten och s.k. forskningscirklar på temat att leva och bo i just detta område. Processen kan vara jobbig för de boende att engagera sig i. För de boende i har det tagit att komma från det första mötet, som kommunen bjöd in till, och fram till det första spadtaget för centrumförnyelsen. För kommunen har det också tagit tid att skapa öppenhet och intresse hos alla berörda aktörer, både inom och utom den kommunala organisationen. Arbetet har dock underlättats av att lokala politiker från deltagit under hela processen. En annan viktig för- utsättning har varit att kommunen lämnat över ansvar och initiativ till byalag och andra lokala aktörer, men stått till förfogande för stöd och kontakt när så behövts. De som arbetat med att hålla ihop och stödja processen urskiljer sex faser i denna typ av utvecklings- och förändringsarbete1: Startperioden som präglades av brist på för- troende för kommunen: Är det lönt att medverka? Leder det till något. Förtroendeperioden som tydliggjorde för de boende att deras synpunkter tämligen omgående ledde till förändringar och förbättringar och att ansvariga chefer och politiker lyss- nade. Gnäll- och skällperioden som dels handlade om stora förväntningar på vad som skulle hända, dels om missnöje med det som verkligen hände. 1 Beskrivningen bygger på information från , , och , professor emeritus vid . Planera för aktivt åldrande Möjligheternas period som var en vändpunkt när man upptäckte att det fanns ett verkligt intresse för lokalsamhället hos bostadsföretag och myndigheter. Lösningarnas period när en idé om ett nytt boende presenterades och arbetsgrupper fann lösningar på allt från detaljer till större dellösningar. Idé-verklighetsperioden som kretsade kring frågor som: Hur ska samarbetet bedrivas? Vem tar ansvar för vad? Vem skall betala vad? Ska jag verkligen flytta till ett nytt boende? Även när det gäller arbetet med att göra offentliga miljöer till- gängliga finns det intressanta exempel på lokalt arbete för att ut- veckla nya metoder. I har kommunen tillsammans med andra lokala aktörer bedrivit ett projekt för att utveckla kunskaper- na om hur miljöer kan utformas för att äldre människor ska ta sig säkert och tryggt till olika mål och för att omsätta och förvalta den kunskapen i praktiskt arbete. Äldre människor har varit engagerade i arbetet från kartläggning av problem och brister till framtagande av ett program för att åtgärda det som framkommit. En erfarenhet är att de problem som framhålls när planeringen bygger på den äldre lokalbefolkningens inflytande och delaktighet är andra än när planeringen görs med utgångspunkt från ett myndighetsperspektiv. Oklarhet om policy och styrmedel på nationell nivå I diskussionsbetänkandet Riv ålderstrappan! (SOU 2002:29) kon- staterade vi att det är oklart hur de statliga styrmedlen inom boendet påverkar olika aktörers planering av och för boende och livsmiljö under åldrandet. utgår t.ex. bostadsanpassnings- bidrag för anpassningar när problem har uppstått. Några mot- svarande insatser för att förebygga sådana problem görs inte syste- matiskt genom t.ex. stöd till hissinstallationer eller andra tillgäng- lighetsskapande åtgärder. Varken den sociala bostadspolitiken eller handikappolitiken har omfattat åtgärder som direkt berör det ordinära boendet under åldrandet. har sedan diskussionsbetänkandet gavs ut på flera sätt uppmärksammat de frågor som beredningen tagit upp. I en skri- velse till regeringen om sektorsansvaret för handikappolitiken som- maren 2002 utvecklade verket olika idéer om hur tillgängligheten i boendet kan förbättras. Skrivelsen refereras i remissytt- Planera för aktivt åldrande rande på diskussionsbetänkandet. I rapporten bor morgon- dagens äldre? presenteras statistik om boendeförhållanden, boende- kostnader och förslag om framtida insatser på nationell och lokal nivå (2002b). skisserar ett vägval när det gäller samhällets insatser för äldres framtida boende: Om samhällets intentioner verkligen är att en fortsatt allt större andel av de äldre med omfattande vårdbehov ska bo kvar i sina hem bör man också analysera konsekvenserna av detta och ta ställning till vem som ska stå för kostnader för att anpassa bostäder så att de fungerar som arbetsplats för hem- tjänstpersonal och personliga assistenter. Om samhället däremot vill uppnå en ökad rörlighet bland äldre som bor i egnahem så behövs det insatser som gör andra boendeformer mer attraktiva för äldre. Vi menar att detta vägval inte kan ses som ett val mellan två sinsemellan oförenliga alternativ. är det nödvändigt att staten skapar förutsättningar för båda de vägar som anger. För ett långsiktigt kvarboende är det angeläget med för- bättringar av särskilt det befintliga bostadsbeståndet. Genom sådana förbättringar kan också utbudet av attraktiva boendeformer öka, och fler äldre människor själva välja att flytta till dessa. För att detta ska bli verklighet måste effekterna av statliga stöd och styr- system analyseras i förhållande till ambitionen att öka den fysiska tillgängligheten i boendet. är t.ex. en betydande del av de fler- bostadshus som byggs utanför storstäderna tvåvåningshus utan hiss. Här har pekat på flera möjliga sätt att använda statens styrmedel: För att förbättra tillgängligheten i bostäder kan staten villkora det statliga räntebidraget till ombyggnad med att berörda bostäder görs tillgängliga, alternativt inrätta ett separat inves- teringsbidrag till tillgänglighetsskapande åtgärder eller att återuppliva förordning (1983:1025) om statsbidrag för hiss- installationer i bostadshus med mera om statligt stöd till hissinstallationer i bostadshus genom att anslå medel till detta. Förordningen finns kvar, men statliga medel har inte tillförts . Staten bör följa upp bostadsanpassningsbidraget. Det bör prövas om bostadsanpassningsbidraget även ska kunna an- vändas för att förbättra arbetsmiljön för vård- och omsorgs- Planera för aktivt åldrande personal i hemmet. vill dock inte se ytterligare inskränkningar i fördelningen av bostadsanpass- ningsbidraget. Staten bör förbättra de ekonomiska förutsättningarna för hyresrätten. menar att fastighetsskatten på hyres- bostäder bör avvecklas. pekar också på att det nuvarande stödet till nyproduktion av hyresbostäder innehåller en regel mot stöd till kategoribostäder som går ut över senior- boenden. Staten bör försöka påverka attityder långsiktigt så att till- gänglighetsfrågorna prioriteras vid nyproduktion samt vid om- byggnad och underhåll av såväl egnahem som större fastigheter. har ytterligare fördjupat diskussionen om tillgänglighet i boendet. I en rapport till regeringen om bostads- beståndets underhållsbehov skisseras en möjlig konstruktion av ett bidrag till hissinstallationer (2003). Utgångspunkten är den ovan nämnda förordningen om statsbidrag för hissinstalla- tioner. Förordningen trädde i kraft och för åren 1984 1986 fanns medel motsvarande avsatta. På grund av att medlen inte utnyttjades fullt ut under dessa år betalades bidrag dock ut . 1989 installerades 1 905 hissar för de som betalades ut i beviljat statsbidrag och sammanlagt 18 141 lägenheter berördes av hissinstallationerna. Utifrån nu tillgänglig statistik bedömer att det finns cirka 75 000 trappuppgångar med tre eller fler våningsplan som saknar hiss. Att byta ut en gammal hiss där det finns hisschakt kostar 400 och att installera hiss i hus utan hisschakt kostar från och uppåt. Med ledning av detta föreslår ett hissbidrag som bör gälla under 5 och vara generellt, dvs. inte bara begränsat till hus med minst tre våningar. Beroende på subventionsgrad skulle sta- tens kostnader bli om 1 000 hissar installeras, dvs. för 5 000 hissar . (förslag kan jämföras med det s.k. reparationsunderstöd för installation av hiss och avlägsnande av rörelsehinder i flervåningshus som finns i . budget omfattade detta bidrag .) Planera för aktivt åldrande Till de positiva effekterna av ett hissbidrag räknar fler attraktiva lägenheter med högre bruksvärde, ökad tillgänglighet, ökade möjligheter för äldre människor att bo kvar längre, minskat behov av hemtjänst, minskade behov av bostadsanpassningsbidrag och minskat antal trappolyckor. Någon samlad analys av olika hinder för kvarboende såväl utan som med behov av vård och omsorg presenteras dock inte i anslutning till förslaget om hissbidrag. Den referens som anger när det gäller behov av hemtjänst är för övrigt , och någon referens om de generella möjligheterna att bo kvar ges överhuvud- taget inte. Det finns uppenbara risker med att bara delvis förbereda bostadsbeståndet för en åldrande befolkning. Äldre människor kan t.ex. tro att de flyttar till ett boende med generellt god tillgäng- lighet för att upptäcka att de i ännu högre ålder tvingas flytta inom det ordinära boendet på grund av brister i våt- utrymmen. Det är inte heller säkert att enbart hiss räcker för att människor ska vilja gå ut i bostadsområden som i övrigt känns otrygga eller där de saknar sociala nätverk eller tillgång till handel och service. Under alla förhållanden skulle det bidrag som föreslår bara kunna komma några procent av de trapphus som saknar hiss till godo. Ett temporärt hissbidrag kan därför inte ge alla äldre människor god tillgänglighet i deras nuvarande boende. Sannolik- heten är också stor att tillgängligheten ökar i delar av det befintliga beståndet där relativt få äldre människor bor. Vi bedömer därför att hissbidraget, om det ska kunna ha en långsiktig effekt för män- niskor under åldrandet, måste kombineras med insatser för att få fler medelålders och äldre personer att flytta till lägenheter i de hus där hiss installeras. I det sammanhanget skulle det vara värdefullt att också få de andra möjligheter som tidigare föreslagit för ökad tillgängligheten i boendet belysta, så att de som väljer att flytta till ett annat boende inför åldrandet får ett boende med god tillgänglighet i vid mening. och genomför nu en samhällsekonomisk studie av tillgänglighet i det ordinära boendet och möjligheter till kvarboende vid vård- och omsorgsinsatser. Studien, som ska vara klar , kan ge ytterligare underlag för en sådan analys. Det är också angeläget att andra aspekter än fysisk tillgänglighet tas med i en samlad diskussion om hur alternativen för långsiktigt boende under åldrandet kan öka. Vad betyder t.ex. trygga och till- gängliga utemiljöer, tillgängliga grönområden, tillgång till kollek- Planera för aktivt åldrande tivtrafik samt handel och service för möjligheterna till aktivitet, självständighet och kvarboende för att göra bostäder så attraktiva att fler medelålders och äldre människor vill flytta dit? Som pekar på i sitt remissyttrande över diskussionsbetänkan- det finns det också andra problem i det befintliga bostadsbeståndet. Många småhus som byggdes har problem med ventilation och material i våtutrymmen. När det gäller nationella insatser är det också viktigt att staten tar ett ökat ansvar för att post- och teletjänster organiseras så att de många äldre personer som bor i landsbygds- och glesbygdsområden får möjligheter att leva ett självständigt liv. Enligt förordningen (1997:401) med instruktion för har myn- digheten i uppdrag att verka för att de handikappolitiska målen uppnås inom dess verksamhetsområde. upphandlar därför flera tjänster som ger funktionshindrade perso- ner tillgång till post- och telekommunikation (se Post- och tele- styrelsens hemsida . Exempel på sådana tjänster är ut- vidgad lantbrevbärarservice för äldre och funktionshindrade personer samt befordran av blindskriftsförsändelser mellan syn- skadade samt från institutioner och bibliotek till synskadade. Det finns flera typer av kunskapsbrister som förhindrar en positiv utveckling inom detta område. Statistiken om boendeförhållanden har vissa brister som gör det svårt att i alla delar bedöma dagsläget och utvecklingen . Ett konkret exempel är tillgången till hiss i flerbostadshus. En annan typ av kunskapsbrister gäller funktions- förmåga under åldrandet. Även om det börjar komma fler studier som tar upp komplexiteten i äldre människors funktionsnedsätt- ningar så är dessa fortfarande otillräckligt utforskade (i SOU 2002:29 bilagedel D och 2003). Vårt intryck är också att de kunskaper som finns skulle kunna vara bättre spridda bland t.ex. de som bygger och förvaltar fastigheter, de som driver olika service- och handelsinrättningar och de som formger fordon. Arbetet med att öka tillgänglighet och användbarhet i olika miljöer förutsätter kunskapsunderlag som inte bara beskriver funktionsnedsättningar diagnosvis utan fångar samspelet mellan individ, åldrande och miljö. Planera för aktivt åldrande Kunskaperna om annat som har stor betydelse för boende och livsmiljö under åldrandet, t.ex. tillgång till grönområden och sociala kontakter med grannar, behöver systematiseras och föras ut till berörda aktörer. Ett ofta diskuterat område där kunskaperna be- höver fördjupas är äldre människors rädsla för brott och den otrygghet som sådan rädsla skapar. Här har olika studier givit olika resultat. Medan SCB:s undersökningar av levnadsförhållanden visat en ökande rädsla för brott med stigande ålder visade de s.k. trygghetsmätningar som genomförde i olika län inte något sådant samband (SCB 2000b och 2002). Tvärtom var otryggheten störst bland yngre personer, enligt mätningar, och bland personer i alla åldrar i utsatta bostadsområden med hög kriminalitet. Med tanke på den stora betydelse som rädsla för brott ofta får i diskussioner om äldre människors boende och livsmiljö är det otillfredsställande att resultaten av så omfattande studier inte sammanfaller. Vi vill dock understryka att den rädsla som många äldre människor känner inte bara kan ses i relation till deras faktiska utsatthet för brott. Äldre människor är ofta mer sårbara och drabbas av svårare och mer långvariga skador även vid mindre brott. Den rädsla som finns måste tas på allvar, men effektiva åtgärder för att minska den kräver en mer samlad och nyanserad bild av läget än vad som föreligger . Ett område som börjar tilldra sig allt större intresse både i och andra länder är mobilitet under åldrandet, dvs. möjlig- heter för människor att vara rörliga både över korta och långa avstånd. Delvis kan detta ökande intresse bero på att äldre män- niskor är mer mobila än de någonsin varit. Intresset har också till stor del fokuserats på situationen för äldre bilförare, som bland dagens äldre generationer i huvudsak är män. Insatser för att höja säkerheten bland dessa är givetvis viktiga, och metoder för att urskilja personer som på grund av sjukdom inte bör fortsätta att köra bil bör fortsätta utvecklas. Kunskaperna om äldre människors möjligheter att använda kollektivtrafiken ligger på en hög nivå i , och det har givit flera viktiga tillskott i praktiken som t.ex. servicelinjer, flexlinjer med möjligheter att på förhand boka resor mellan olika platser och förbättrade fordonstyper. Men kunskaperna om åldrande och mobilitet behöver vidgas och ses i relation till de olika delar av boende och livsmiljö som vi berör här. Även här måste utgångspunkten givetvis vara individens intressen Planera för aktivt åldrande och möjligheter att förverkliga dessa i möten med olika miljö- faktorer under hela de resor som kan vara aktuella. Inom alla dessa kunskapsområden är ett genusperspektiv nöd- vändigt, liksom fortsatta analyser av betydelsen av socioekono- miska förhållanden. Inom flera av dessa kunskapsområden är det också viktigt att fördjupa kunskaperna om situationen för äldre personer som invandrat till . Brist på stöd till utvecklingsarbete och utbyte av erfarenheter finns det små möjligheter i till stöd för utveck- lingsarbete som gäller boende och livsmiljö under åldrandet. I sin underlagsrapport om seniorboenden i föreslår och vid att utveck- lingsarbete och forskning som berör det ordinära boendet under åldrandet ska stödjas genom att det etableras arenor för kunskaps- och erfarenhetsutbyte (se rapport i SOU 2002:29 bilagedel D). De lyfter fram just seniorboendet som ett område där sådana arenor skulle kunna få betydelse för bl.a. begreppsutveckling, utformning av boendena och spridning av idéer och erfarenheter till andra typer av ordinärt boende där äldre människor bor eller skulle kunna vara intresserade av att bo. Vi har under vårt arbete också mött andra önskemål om stöd till utvecklingsarbete och/eller utbyte av erfarenheter när det gäller äldre människors boende och livsmiljö. Vi har också sett flera exempel på utvecklingsarbete och ny- tänkande där sådana insatser skulle kunna hjälpa till att föra arbetet vidare (se t.ex. 2002 och 2002). Hur bråttom är det att undanröja hindren och vilka är riskerna om detta inte lyckas? Förutsättningarna för en positiv utveckling måste snabbt förbätt- ras. Det gäller särskilt insatser som direkt har att göra med statens styrmedel och ansvar.