sou · GRB37d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Enligt SAFH är det vanligaste motivet till att neka en yrkes- utövare licens att kravet på verksamhetens omfattning (av full tid) inte är uppfyllt. Diskussion om behovet av en fast övre åldersgräns i I behandlade behörighetskommitté frågan om det finns behov av en fast övre åldersgräns för giltighet av legitimation (SOU 1996:138). Kommittén konstaterade att för en övre ålders- gräns talar patienternas berättigade krav på att legitimationen alltid, oavsett yrkesutövarens ålder, skall utgöra en garanti för vårdens kvalitet. Mot en övre åldersgräns talade enligt kommittén bl.a. behovet av kontinuitet i vården. För patienterna är det ofta bety- delsefullt att slippa byta vårdgivare. Särskilt vid långvariga sjuk- domar och inom psykiatrin kan detta vara av stort värde. Möjlig- heten att ta tillvara värdefull kompetens hos äldre legitimerade yrkesutövare var enligt kommittén ett annat argument mot en fast övre åldersgräns. Å andra sidan konstaterade kommittén att det i många fall kan vara förenat med vissa svårigheter för en yrkesutövare, som har en äldre grundutbildning, att vidareutbilda sig i en hälso- och sjukvård System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet stadd i ständig förändring och utveckling. Den svårighet som det innebär för äldre yrkesutövare att följa med i den snabba utveck- lingen inom hälso- och sjukvården måste, enligt kommitténs upp- fattning, i en del fall ha betydelse för patientsäkerheten. Av detta skäl övervägde kommittén att lägga fram ett förslag om en övre åldersgräns för legitimationsinnehav. Emellertid ansåg kommittén att det, bl.a. med tanke på åldersgränsen i lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning och lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik, inte fanns något uttalat behov av att införa bestämmelser om en fast övre åldersgräns för legitimation eller yrkesutövning eller andra restriktioner av äldre legitimerade personers yrkesverksamhet. Kommittén betonade dock att det är viktigt att följa utvecklingen och utvärdera lagstiftningen. Vid hearing om patientsäkerhet uttrycktes från representanten för Hälso- och sjuk- vårdens ansvarsnämnd () ett visst stöd för det norska regel- verket. menade att en återkallelse av en legitimation upplevs som en oerhörd kränkning. En generell gräns som gäller alla skulle kunna upplevas som mindre utpekande för den enskilde yrkesutövaren. Man skulle också kunna undvika de ofta långdragna och för de inblandade individerna plågsamma processerna i och domstolarna. Både företrädarna för och i menade att det kan vara rimligt att vid en viss ålder kräva att yrkes- utövaren inkommer med någon form av ansökan för att få fortsätta i yrket. Representanterna från varnade för sin del för att ett dispensförfarande generellt är resurskrävande. Om man i skulle överväga att införa en motsvarighet till det norska systemet menar att kriterierna för förlängning bör vara tydligt restriktiva. Under alla förhållanden behövs enligt sty- relsen en fördjupad analys av resursförbrukningen för själva dispensförfarandet i förhållande till vinsterna för patientsäkerheten och andra prioriterade områden för tillsyn av hälso- och sjukvår- den. System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet Kännetecknande för certifiering och ackreditering är att en revision eller undersökning utförs av ett oberoende organ som tillämpar en viss standard. Styrelsen för ackreditering och teknisk kontroll (SWEDAC) är en central myndighet med uppgift att bl.a. verka som nationellt ackrediteringsorgan. Detta innebär att SWEDAC kompetensprövar de organ som skall utföra certifiering, en process som kallas ackre- ditering. Certifiering förekommer av verksamheter inom hälso- och sjuk- vården. Intresset av att få till stånd en extern tredjepartsgranskning ökar också. SWEDAC tror att detta i viss mån kan förklaras med den ökande privatiseringen inom sjukvården. Många laboratorier, företagshälsovårdsmottagningar, sjukhem och behandlingshem är certifierade. Certifiering förekommer även bland radiologiska och medicintekniska enheter. Vidare har en barn- och ungdomsklinik och en rehabiliteringsklinik, liksom en enhet inom primärvården, certifierats. En certifiering kräver som regel en genomlysning av organisatio- nen före själva certifieringsrevisionen. Blir organisationen certifie- rad måste den genomgå uppföljningsrevisioner för att behålla sin status. Kraven på hur ofta sådana revisioner skall göras bestäms av villkoren för certifieringsorganets ackreditering. Ackreditering och certifiering är i allmänhet frivillig och brukar vara självfinansierad. Vid ackreditering och certifiering anlitas alltid branschexperter (läkare, sjuksköterskor etc.) från aktuellt område inom hälso- och sjukvården för att säkerställa att kraven är adekvata och gagnar kvaliteten inom sjukvården. Med certifiering av personer menas ett intygande om att en fysisk persons kompetens överensstämmer med en given kravspecifika- tion. Flera olika yrkeskategorier är i föremål för person- certifiering, t.ex. svetsare, miljörevisorer och kraftverksoperatörer. Däremot förekommer inte personcertifiering inom hälso- och sjukvården. Utomlands finns emellertid denna företeelse. Kravspecifikationen skall innehålla kraven på den person som skall certifieras. Den kan t.ex. grunda sig på en nationell eller inter- System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet nationell standard, en myndighetsföreskrift eller ett branschdoku- ment. Specifikationen skall även ge anvisningar om innehåll i och omfattning av certifieringsprocessen, om övervakning av den certi- fierade samt anvisningar om förnyelse av certifikat. Den skall vara så detaljerad och klart utformad att det finns förutsättningar för två eller flera certifieringsorgan att, oberoende av varandra komma till samma resultat. Den process som ligger till grund för personcertifiering består av tre delar; examinering - bedömning, beslut om certifiering och uppföljning av certifikatet. Certifieringsorganet genomför examineringen genom att bedöma personen mot kraven i den aktuella kravspecifikationen. Bedömningen kan bestå av både praktiska och teoretiska prov. Dessutom kan förekomma andra krav på till exempel en viss utbildning eller yrkeserfarenhet. Beslutet om certifiering fattas av en särskild funktion inom certifieringsorganet, som inte varit inblandad i bedömningen av personen. Certifieringsorganet utfärdar därefter ett certifikat. Efter genomförd certifiering har certifieringsorganet ansvar för uppföljningen av den certifierade personen för att säkerställa att villkoren uppfylls under certifikatets giltighetstid, som är 1–. Hur uppföljningen praktiskt skall gå till finns beskrivet i krav- specifikationen, men för det mesta sker det genom en kontroll av yrkesverksamhet, fortbildning, referenser m.m. När giltighetstiden för certifikatet löpt ut genomförs en recertifiering som innebär att en helt ny bedömning görs av den som certifierats. behandling av frågor om certifiering och ackreditering Frågan om användning av certifiering och ackreditering inom hälso- och sjukvården har diskuterats i olika sammanhang. I departementspromemorian Förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (Ds 1995:35) anfördes att förfarandet i de flesta fall kan antas medföra kvalitetsvinster, men att det också är förenat med vissa nackdelar. Systemet kan exempelvis bli kostsamt och resurs- krävande. behörighetskommitté behandlade också frågan om cer- tifiering inom hälso- och sjukvården. Kommittén konstaterade att ackreditering och certifiering används som ett instru- ment för kvalitetskontroll av olika verksamheter. System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet kan fungera som ett komplement och hjälpmedel för ansvarig myndighet i dess tillsyn över vissa funktioner. skulle man enligt kommittén också kunna tänka sig ett obligatoriskt krav på ackreditering respektive certifiering för vissa delar av en sjuk- vårdsverksamhet. Kommittén konstaterade att systemet med personcertifiering ännu inte har prövats i för hälso- och sjukvårdspersonal. En certifiering av personal innebär att den faktiska kompetensen granskas. Ett argument som dock, enligt kommittén, kan anföras mot ett obligatoriskt certifierings- eller ackrediteringssystem är den brist på rättssäkerhet som ett sådant system kan innebära. Den yrkesutövare som efter ansökan om certifiering inte anses uppfylla de krav som ställs har i princip inga möjligheter att överklaga ett sådant ställningstagande. Avslutningsvis gjorde kommittén bedömningen att ett obligato- riskt certifieringsförfarande av vissa personalkategorier inom hälso- och sjukvården skulle kunna vara ett komplement till legitimation och annan behörighetsreglering. Det finns, menade kommittén, skäl att utreda denna fråga ytterligare och därvid bl.a. analysera rättssäkerhetsaspekterna. I sammanhanget kan också nämnas att företrädare för Socialsty- relsen – vid hearing – ställde sig positiva till tanken att i någon form införa återkommande bedömningstillfällen av hälso- och sjukvårdspersonalens yrkeskunnande, även om de inte direkt förespråkade certifiering. Ett sådant kontrollsystem bör, enligt styrelsen, vara lika för alla yrkesutövare oavsett ålder. 8.4Några jämförelser med andra yrkesgrupper Kontroller av olika yrkesgrupper förekommer i . Det rör sig om yrkesgrupper vars verksamhet har betydelse för människors liv och hälsa, t.ex. lokförare, piloter, yrkeschaufförer, sjömän m.fl. Kontrollerna består av regelbunden uppföljning av hälsotillståndet och i vissa fall också av yrkeskunskaperna. har gett ut föreskrifter om hälsoundersök- ning och hälsotillstånd för personal med arbetsuppgifter av bety- System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet delse för trafiksäkerheten. De personalkategorier det rör sig om är lokförare m.fl. Den som utför de aktuella arbetsuppgifterna skall genomgå en hälsoundersökning De medicinska krav som ställs är bl.a. att det inte får förekomma sjukdomar som kan påverka medvetandet, nedsätta vakenheten eller medföra ett försämrat omdöme. Rörligheten får inte genom sjukdom, fysiskt handikapp eller funktionshinder vara så nedsatt att det innebär en risk för trafiksäkerheten. Krav ställs också på syn- och hörselfunktionen. I mönstringslagen (1983:929) finns bestämmelser om hälsokon- troller för sjömän. Ytterligare bestämmelser finns i kungörelse med föreskrifter och allmänna råd om hälsoundersök- ning av sjöfolk. För att få tillträda en befattning ombord skall en med ett särskilt läkarintyg visa att hinder på grund av hans hälsotillstånd inte föreligger mot tjänstgöringen. Även i övrigt gäller att sjömän skall genomgå regelbundna läkar- undersökningar. För sjömän på fartyg som uteslutande används i inre fart får läkarundersökningen begränsas till syn- och hörsel- förmåga. Läkarintyget gäller i högst (för dem under högst ). Har en hälsotillstånd påtagligt försämrats under läkarintygets giltighetstid får redaren eller befälhavaren begära att sjömannen skall förete ett nytt läkarintyg innan befattningen till- träds. Om det finns särskilda skäl, får besluta att en skall genomgå ny läkarundersökning. Även för piloter m.fl. inom luftfarten finns bestämmelser bl.a. om medicinska undersökningar och hälsokrav. System för att upprätthålla kvalitet och säkerhet Det krävs medicinska undersökningar för olika slags certifikat m.m. För trafikflygare gäller följande giltighetstid för allmän läkar- undersökning Inom luftfarten finns dessutom i regelverket krav på återkom- mande kunskapskontroller av trafikflygare. Trafikflygarnas kun- skaper skall kontrolleras . Det rör sig dels om kunskaper som behövs för att få behålla sitt flygcertifikat, dels kunskaper om det aktuella flygbolagets rutiner m.m.