sou · GRB3107 · 2004-01-01 00:00:00 — ES-cellmetoden är i kontrollhänseende mer förutsägbar. Med ES- cellmetoden kan man styra såväl antalet kopior av genen som tas upp som var i arvsmassan kopiorna hamnar. Metoden resulterar, enligt den ovan nämnda avhandlingen av , i oväntade förändringar (mutationer) i djurets befintliga gener i av fallen. påpekar dock att förekomsten av befintliga gener kan vara något högre än de för de båda metoderna angivna procent- satserna eftersom vissa genmodifieringar leder till att djuren dör eller till sådana effekter som är möjliga att upptäcka först efter att flera generationer djur har avlats fram. Metoden med mikroinjicering är också mindre effektiv än ES- cellmetoden om man jämför det antal embryon som överlever de tekniska procedurerna och resulterar i levande född avkomma. Studier har visat att mellan 1–av de ägg som mikroinjicerats leder till födseln av ett levande genetiskt modifierat djur (M. , Transgenesis and Animal Welfare, Implications of transgenic procedures for the well-being of the laboratory mouse, , , 2001, s. 16). Samtliga av de djur som föds är dock inte lämpliga som grundare av nya avelslinjer. En del av djuren kan ha tagit upp olämpligt många kopior av genen eller integrerat dem på ett olämpligt ställe i arvsmassan. Om djuren har fått en sådan olämplig genintegrering avlivas de. När ES-cellmetoden används överlever och utvecklas i genomsnitt av de injicerade embryona till levande indi- vider. Av dessa individer är ca 25–mosaiker/chimärer (J. och T. B. Mepham, Transgenesis and Animal Welfare, artikel i tidskriften to Animal Welfare, 23, 1995, s. 385 och M. , Transgenesis and Animal Welfare, Implications Hur mår genetiskt modifierade djur? of transgenic procedures for the well-being of the laboratory mouse, , , 2001, s. 19). Om man ser till antalet djur som används så är ES-cellmetoden åtminstone initialt mer effektiv (dvs. färre embryon behöver an- vändas för att åstadkomma jämförbara resultat) än mikoinjicerings- metoden. Den högre effektiviteten hos ES-cell metoden hör framför allt samman med möjligheten att i cellkultur identifiera de ES-celler som har tagit upp rätt antal gener på rätt ställe i cellens arvsmassa. Endast sådana celler som har fått den eftersträvade förändringen injiceras i de embryon som förs över till fostermödrar för vidare utveckling till individer. Antalet embryon som överlever fosterutvecklingen är också högre än för mikroinjiceringsmetoden. De avkommor som föds har dock aldrig den eftersträvade modi- fieringen i samtliga celler i kroppen. Det till skillnad från avkom- mor efter mikroinjicering som kan ha den eftersträvade föränd- ringen i samtliga celler (om genen tas upp i arvsmassan före äggcellen börjat dela sig). För att med ES-cellmetoden få fram djur som har den genetiska förändringen i tillräcklig omfattning måste därför en omfattande avel bedrivas i vilken man korsar djur som bär på den aktuella förändringen åtminstone i vissa av sina könsceller med varandra. I vissa fall när ES-cell metoden används lyckas man över huvud taget inte få fram några djur som bär på den aktuella förändringen i sina könsceller. Någon linje med genetiskt modifierade djur kan då inte framställas och de djur som används som ägg-/embryo- , fostermödrar etc. har använts till ingen nytta alls. De djur som inte får genen i tillräcklig omfattning avlivas om de inte kan användas för andra syften. De tekniker som används vid framställningen av genetiskt modi- fierade djur kan möjligen också i sig själva påverka djurens hälsa och välfärd. Ett antal forskare vid bl.a. och Yale har utfört en serie studier som syftar till att undersöka om just tek- nikerna för att framställa genetiskt modifierade möss påverkar djurens hälsa och välfärd (se M. , Transgenesis and Animal Welfare, Implications of transgenic procedures for the well- Hur mår genetiskt modifierade djur? being of the laboratory mouse, , , 2001). En av studierna som ingår i serien påvisar att antalet födda djur som överlever de första 2–kan vara lägre för genetiskt modifierade djur än för andra djur. I studien undersöktes fyra olika grupper av djur för att kon- trollera om mikroinjiceringstekniken och den därefter följande äggöverföringen till en fostermoder påverkar de levande födda djurens hälsa. De fyra djurgrupperna bestod av: 1.kullar med avkommor från samma stam som de övriga grupperna med djur men som inte utsattes för något alls, 2.kullar med avkommor som utvecklats från mikroinjicerade ägg och som fått nytt fungerande DNA genom mikroinjektion, 3.kullar med avkommor som utvecklats från mikroinjicerade ägg och som fått ett icke-fungerande nytt DNA, och 4.kullar med avkommor som utvecklats från ägg och som utsatts för mikroinjicering men utan att något DNA fördes över. Hos de kullar som inte utsattes för något biotekniskt eller gentekniskt förfarande överlevde samtliga födda avkommor. I de kullar som utsatts för en mikroinjicering dog däremot i genomsnitt av avkommorna inom de första 2–. Av- kommorna dog oavsett om mikroinjiceringen innehållit något DNA alls, ett fungerande DNA eller ett icke fungerande DNA. Enligt forskarna pekar det på att metoden med mikroinjicering i sig själv verkar ha en viss negativ påverkan på djurens välfärd. understryker forskarna att några generella slutsatser om hur framställningsmetoderna påverkar djuren inte kan göras från studien. Fler studier av samma slag behövs innan man kan dra några säkra slutsatser. Serien med studier innehöll även studier på sex grupper av djur som utsatts för de olika stegen som ingår vid framställning av genetiskt modifierade djur med ES-cell metoden, dvs. odling av ES- celler i cellodlingskultur, ES-celler som utsätts för el-pulser, embryon som hålls i vätska i glaskärl, och embryon som injiceras med ES-celler. Grupperna med djur som utsattes för olika moment i ES-cellmetoden jämfördes med en grupp kontrolldjur som inte utsattes för några förfaranden alls. Resultaten av studien pekar på en ökad risk för dödlighet under fosterutvecklingen och den första levnadsveckan för djur som har Hur mår genetiskt modifierade djur? genomgått ES-cell tekniker jämfört med djur som inte har genom- gått sådana procedurer. Enligt forskargruppen är dock inte heller denna studie sådan att några generella slutsatser kan dras om hur ES-celltekniker påverkar djurs hälsa och välfärd. Ytterligare studier behövs enligt forskarna för att man skall kunna dra några säkra slutsatser om teknikernas eventuella negativa effekter för genetiskt modifierade djur. Studien om ES-cellteknikens inverkan på djuren avslutades med att försöksdjuren avlivades när de nått en ålder av . Djuren obducerades och undersöktes. Vid undersökningen fann forskarna att i de grupper i studien som bestod av mosaik- /chimärdjur var av djuren hermafroditer (tvekönade). Vidare fann man i grupperna med mosaik-/chimärdjur ett antal andra allvarliga, onormala förändringar hos djuren, bl.a. i hjärta och lungor. Observationerna indikerar enligt forskarna att det kan uppstå problem i utvecklingen hos individer som består av två olika typer av celler. Det som enligt min mening är mest intressant med resultatet rörande mosaik-/chimärdjuren är att problemen hos dessa djur inte kunde upptäckas av forskargruppen under djurens levnad, trots att gruppen tillämpade ett för studien utformat program för karak- tärisering av djuren. Forskarna understryker själva i rapporten att välfärden hos dessa mosaik-/chimärdjur kan vara mer äventyrad än vad man kan konstatera enbart genom att studera hur djuren mår när de lever. Enligt forskarna är det därför viktigt att regelmässigt studera dessa djur efter avlivning så att vi kan få mer kunskaper om deras hälsa och välfärd. Hos andra djur än mus och råtta har många studier visat att de olika fortplantningsteknikerna som används vid framställning av genetiskt modifierade djur kan ha negativa effekter för djurens hälsa och välfärd (se t.ex. C. G. van Reenen och H. Blokhuis, Evalutation of Welfare of Transgenic Farm Animals: Lessons from a Case Study in Cattle, Kungliga skogs- och lantbruks- akademins tidskrift, 136:20, 1997, s. 99). Hur mår genetiskt modifierade djur? 11.4Genetiska modifieringar som leder till förväntade negativa konsekvenser för djuren Som redan berörts kan genetisks modifieringar leda till ett antal oväntade konsekvenser. kan negativa effekter för djuren vara en önskad effekt av en genetisk modifiering. Genteknik används ju bl.a. för att skapa s.k. djurmodeller. Djurmodeller är djur hos vilka arvsmassan förändrats på ett sådant sätt att djuren drabbas av olika genetiska defekter eller skador eller insjuknar i sjukdomar som liknar sjukdomar som drabbar människor eller djur. Avsikten med djurmodeller är att på ett så precist sätt som möjligt kunna studera mekanismerna bakom de olika defekterna, skadorna eller sjukdomarna och dess symptom samt att kunna testa olika medel som tros kunna bota, stoppa eller lindra dem. Den eftersträvade effekten av en genmodifiering kan därför i dessa fall leda till lidande eller obehag för djuren. Omfattningen eller allvarligheten av lidandet eller obehaget varierar mot bakgrund av vilken defekt, skada, sjukdom eller vilka symptom det handlar om i det enskilda fallet samt vilka mekanismer man har för avsikt att studera. En bärare av ett anlag (gen) behöver dock inte alltid drabbas av de effekter som anlaget är förknippat med. Vissa anlag är recessiva. Recessiva anlag ger sällan någon effekt förrän de uppträder i dubbel upplaga. Detta kan något förenklat sägas bero på att bärarens kromosomer fortfarande innehåller en gen som fungerar. (Hur pass stora effekter bortfallet av en gen är kan dock variera beroende på hur dominant den kvarvarande genen är och hur dominant den nya genen är.) Lidande och obehag hos genetiskt modifierade djur kan därför växla, bl.a. beroende på om det förändrade anlaget finns hos djuret i enkel upplaga (heterozygot form) eller i dubbel upplaga (homozygot form). Med andra ord behöver genetiskt modifierade djur inte drabbas av något lidande eller obehag, även om de faktiskt bär på ett problemframkallande anlag. I de flesta fall är det också så att djur som har ett anlag i heterozygot form mår bra (M. , Transgenesis and Animal Welfare, Implications of transgenic procedures for the well- being of the laboratory mouse, , , 2001, s. 19 och J. och T. B. Mepham, Transgenesis and Animal Welfare, artikel i tidskriften natives to Animal Welfare, 23, 1995, s. 390). Hur mår genetiskt modifierade djur? Med tekniker för att styra i vilken eller vilka vävnader eller organ som genen skall uttryckas är det vidare möjligt att i viss utsträck- ning kontrollera och begränsa det eventuella lidande eller obehag som kan bli följden av en genetisk modifiering. Det är i sammanhanget viktigt att komma ihåg att djurmodeller inte är något unikt för gentekniken. Djurmodeller kan framställas och har framställts redan innan gentekniken gjorde det möjligt att föra över nya gener. På traditionella försöksdjur sker framtagning av djurmodeller genom att man avlar (inavel) på djur som har drabbats av spontana mutationer eller genom att man behandlar djur med strålning eller kemiska preparat så att det uppkommer mutationer i djurens arvsmassa. Det finns hundratals stammar med djurmodeller som tagits fram med traditionella metoder och åtskilliga av stammarna är kom- mersiellt tillgängliga. Några exempel på djurmodeller som skapats genom avel på djur med spontana mutationer eller mutationer som framkallats med strålning eller kemiska medel är SHR-råttor (spontanhypertensiva råttor) NOD-möss (non-obese diabetic mice) och nakna möss. SHR-råttor har förhöjt blodtryck. Råttorna används som modeller för olika typer av hjärt- och kärlforskning. NOD-möss uppvisar autoimmuna förändringar som liknar dem som uppkommer vid diabetes och mössen används i diabetesforskning. Nakna möss saknar T-celler som är en viktig del i immunförsvaret. Djuren används vid studier av immunförsvaret. Lidandet och obehaget hos de traditionella djurmodellerna varie- rar, precis som hos de genetiskt modifierade djurmodellerna, beroende på vilka gener som berörs av förändringen och vilken funktion de generna har för djurens utveckling, fysiologi, biokemi och beteende. 11.5Det krävs många djur för att få fram ett användbart genetiskt modifierat djur När man diskuterar konsekvenserna av genetiska modifieringar för djur är det viktigt att ha i åtanke att diskussionen egentligen rymmer två olika frågor. Den ena frågan är vad de djur som bär på genetiska modifieringar utsätts för och hur de mår. Den andra frågan är vad de djur som används för att framställa de genetiskt Hur mår genetiskt modifierade djur? modifierade djuren utsätts för och hur de mår. I detta kapitel koncentrerar jag mig framför allt på den senare frågan. Vid framställning av genetiskt modifierade djur måste man använda ett stort antal djur för att kunna framställa ett enda genetiskt modifierat djur. De djur som används vid framställningen utsätts för flera olika ingrepp: Unga honor hormonbehandlas för att kunna producera extra många äggceller/embryon. De unga honorna paras med avelshannar så att befruktade äggceller/embryon blir till. Hannarna är verksamma i avel runt . Mellan parningarna hålls de ensamma i bur eftersom slagsmål ofta uppstår om de hålls tillsammans med andra . Man kan heller inte hålla dem tillsammans med andra honor eftersom de då skulle betäcka de honorna också. Det resulterar i ett antal musungar och kanske också i att hannarna betäcker mer sällan när de väl behöver användas. De hormonbehandlade honorna avlivas efter att äggen/em- bryona opererats ut under sövning. För att få fram fostermödrar som kan ta emot äggceller- na/embryona paras honorna med steriliserade så att de blir skendräktiga. Ett antal måste således steriliseras för att få fram fostermödrar. Fostermödrarna får embryona inplanterade i äggledare eller livmoder genom operation under sövning. Honorna avlivas sedan de fullgjort sitt syfte eftersom man inte vill utsätta dem för operativa ingrepp mer än en gång per livstid. För att få fram ES-celler behöver man också få fram embryon från vilka man kan utvinna ES-celler från den inre cellmassan. För att få fram dessa embryon hormonbehandlar, parar, avlivar och dissekerar man också honor. Framtagning av nya ES-celler är dock ovanligt. De flesta forskare köper sina ES-celler från inrättningar som odlar ES-celler. De förfaranden som används vid framställningen medför lidande och obehag för de djur som utsätts för dem. Operationerna medför med all sannolikhet viss smärta. Hormonbehandlingen av honorna kan också medföra obehag. Honorna är ofta bara 3–när de behandlas och paras eftersom hormonbehandlingen har visats ha bäst effekt i den åldern. Vid 3–4 veckors ålder är honor som inte hormonbehandlas ännu inte könsmogna. Hur mår genetiskt modifierade djur? därför mycket unga när de paras. Proceduren med superovulation och parning kan med hänsyn till det orsaka stress och kanske även annat obehag för de unga honorna (BVAAWF/FRAME/RSPCA/ on Refinement, Refinement and reduction in production of genetically modified mice, supple- ment 1, till Laboratory Animals, vol. 37, juli, 2003, s. 20). Det kan behövas ett tjugotal hormonbehandlade honor för att få fram 3–4 genetiskt modifierade djur. Många av de modifierade embryona överlever inte. Om djuren dör under fosterstadiet eller tidigt efter födseln kan det ha betydelse även för fostermödrarnas välfärd. De kan orsakas stress om de spontana aborterna sker under en senare del av foster- utvecklingen eller om ungarna dör i samband med födsel eller innan de hunnit bli avvanda. Av de avkommor som föds och överlever kommer endast en del att ha den eftersträvade genetiska modifieringen. De djur som saknar den önskade modifieringen utgör alltså en form av över- skottsdjur som framställts till ingen egentlig nytta. Vissa av överskottsdjuren kan dock komma till användning ändå. En del av dem kan användas som kontrolldjur eller som av biologiskt material. För att kontrollera om djuren har fått och uttrycker den gene- tiska förändring som eftersträvas måste man kontrollera genotyp och fenotyp hos djuren. En sådan kontroll är också ett viktigt hjälpmedel för att ta reda hur den genetiska modifieringen påverkar djuren och för att bedöma hur de mår. De kontroller som utförs medför dock också ett visst lidande eller obehag för djuren. De omfattar bl.a. vävnadsprovstagning. Hos möss sker biopsin oftast genom att man klipper av den yttersta biten av svansspetsen på djuren och detta är med all sannolikhet förenat med viss smärta. Om en genetisk modifiering leder till negativa konsekvenser för de modifierade djurens hälsa och välfärd drabbar dessa effekter inte bara de djur som används i olika experiment utan också de genetiskt modifierade djur som används i avelsprogrammen. Det är i detta sammanhang dock viktigt att komma ihåg att alla djur som bär på ett problemframkallande anlag inte behöver drabbas av effekterna av anlaget. De genetiskt modifierade djuren som används i avelsprogram- men utsätts också i stor utsträckning för de kontroller som utförs vid karaktäriserig av djuren. Om det är fråga om mosaikdjur/chi- märer och deras första generation avkommor kan man dock kon- Hur mår genetiskt modifierade djur? statera om de bär på det aktuella anlaget bara genom att titta på deras pälsfärg. Dessa djur behöver därför inte utsättas för några ingrepp för att man skall kunna fastställa genotypen. Om de djur man avlar på har det aktuella anlaget i homozygot form (dvs. i båda sina kromosompar) behöver man inte heller göra någon genotypning eftersom såväl modern som fadern då bär på den aktuella förändringen i sina könsceller. Ett större antal djur är inblandade i aveln av genetiskt modi- fierade djur än i framställningen av dem (R. Hubrecht, Genetically Modified Animals, Welfare and UK Legislation, artikel i , nr 4, 1995, s. 168). Det är ett förhållande som är mycket viktigt när man bedömer hur genetiskt modifierade djur mår. Om en genetisk modifiering leder till negativa konsekvenser för djuren kommer ett stort antal att drabbas av dessa konsekvenser, i större eller mindre utsträckning. 11.6Skillnader mellan vanliga försöksdjur och genetiskt modifierade djur Enligt min mening finns det många gemensamma nämnare mellan genetiskt modifierade djur och vanliga försöksdjur. Djuren används i syfte att åstadkomma något som från samhälligt perspektiv kan betraktas som gott. Användningen av djuren innebär tyvärr ofta att djuren måste utsättas för ett visst lidande eller obehag. Hur stort detta lidande eller obehag är varierar beroende på vad djuren utsätts för. Rent biologiskt skiljer de genetiskt modifierade djuren sig från de andra försöksdjuren genom att de tillförts nytt genetiskt material. Det nya genetiska materialet kan komma från ett djur av den egna arten men också från ett djur av en annan art. Genetiskt modifierade djur kan därför ha genetiskt material som inte finns i egen genpool. Mottagandet av det nya genetiska materialet kan medföra negativa effekter för djurens hälsa och välfärd men det behöver inte göra det. Traditionella försöksdjur riskerar också att utsättas för negativa effekter till följd av förändringar i deras arvsmassa. Förändringar i djurs arvsmassa kan som tidigare beskrivits åstadkommas även med konventionella metoder som inavel av djur med spontana muta- tioner och framkallande av mutationer genom strålning eller kemiska preparat (s.k. inducerade mutationer). Hur mår genetiskt modifierade djur? de konventionellt framtagna försöksdjuren och de genetiskt modi- fierade försöksdjuren är att förändringarna i arvsmassan kan göras mer planerat och precist med hjälp av genteknik än med hjälp av avel och inducerade mutationer. Det är också möjligt att framställa djur med en särskild genuppsättning med genteknik än med konventionella metoder. Att gentekniken utgör ett för- hållandevis precist instrument för att förändra djurs arvsmassa kan vara fördelaktigt från djurskyddssynpunkt eftersom tekniken möjliggör ingrepp i arvsmassan som är begränsade. De största praktiska skillnaderna mellan vanliga försöksdjur och genetiskt modifierade försöksdjur som jag kan identifiera är dock att i många (men inte alla) av djurförsöken med vanliga djur an- vänds djurstammar utan några särskilda medfödda problem. Det lidande eller obehag som djuren tillfogas begränsas då till den tidsperiod under vilket experimentet genomförs. Vid framställning, avel och användning av genetiskt modifierade djur är förhållandena något annorlunda. Samtliga djur är redan från födseln förändrade på något sätt. Den genetiska förändringen behöver visserligen inte vara av sådan art att den medför en negativ påverkan eller problem för djuren, men den kan vara av sådan art. Ett problem att man vid framställning av nya genetiskt modifierade djur sällan vet om modifieringen är att hänföra till den första eller den sista kategorin. Varje ny genetisk modifiering innebär således en risk för att de inblandade djuren kommer att uppleva ett (icke förväntat) lidande eller obehag redan innan ett experiment har påbörjats. Med andra ord riskerar alla nya typer av genetiskt modifierade djur som tas fram att utsättas för lidande och/eller obehag i flera led: Dels genom den genetiska modifieringen i sig. Detta lidande/obehag benämns ibland medfött lidande/obehag. Dels genom åtgärder för att kontrollera om djuren har den aktuella förändringen i sin arvsmassa. Dels också genom eventuella experimentella moment. För att få fram genetiskt modifierade djur krävs också att ett stort antal djur används i framställning och i avel. De djur som används utsätts därvid för något av flera typer av ingrepp (superovalution, operation för att ta ut ägg/embryon och operation för att föra in ägg/embryon). En del av de djur som används i aveln påverkas Hur mår genetiskt modifierade djur? också – i större eller mindre utsträckning – av eventuella negativa konsekvenser av genförändringen. Mot bakgrund av att samtliga genetiskt modifierade djur som används i avel eller experiment bär på en förändring (som i många fall riskerar att medföra icke förväntade, negativa konsekvenser för hälsan och/eller välfärden) borde genetiskt modifierade försöksdjur löpa en i jämförelse med vanliga försöksdjur ökad risk att under sin livstid utsättas för lidande och obehag. Min bedömning: Enligt min bedömning är de etiska bedöm- ningsgrunderna så som de är avsedda att tillämpas enligt analysen och förslagen i mitt delbetänkande (SOU 2002:86) väl avvägda och relevanta. De lämpar sig enligt min mening även som en grund för den etiska prövningen av djurförsök där gentekniska eller andra avancerade biotekniker, som t.ex. kloning, används. 12.1Det är önskvärt med en teknik- och metodneutral bedömning av djurförsök I mitt delbetänkande (SOU 2002:86) har jag analyserat de gällande bedömningsgrunderna för den djurförsöksetiska prövningen. I min analys gjorde jag bedömningen att de nu gällande utilitaristiska grundprinciperna för prövningen är goda och väl avvägda och att de bör behållas i princip oförändrade. Principerna är enligt min bedömning så öppet och generellt formulerade att de kan tillämpas på alla nu tänkbara ansökningar om djurförsök och de bygger på de två faktorer – försökets betydelse och försöksdjurens lidande – som jag anser är mest relevanta för frågan om ett djurförsök skall få utföras eller inte. Enligt min mening är det inte väsentligt vilka tekniker eller metoder man använder på djuren. Det som är väsentligt är hur teknikerna eller metoderna påverkar dem, eller med andra ord, vilka konsekvenser de medför för djuren. Jag förespråkar alltså en tek- nik- och metodneutral etisk prövning av djurförsök. Mina över- väganden beträffande användning av genetiskt modifierade djur och andra typer av djur som utsatts för avancerade biotekniska för- faranden som t.ex. kloning, är därför desamma som de övervägan- den jag har redogjort för i mitt delbetänkande avseende försöksdjur i allmänhet.