sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — utlovade emellertid ett nytt hörande av Maasburg på grundval av hans uttalande i . Även det blev resultatlöst. Håstad kunde då inte göra något annat än att upprepa sina argu- ment från förra interpellationsdebatten – att måste göra allt för att komma till klarhet, att man måste använda handelsavtalet så långt det var möjligt, och att de anhöriga måste hållas underrättade och bibringas medvetande om att regeringen oavbrutet, utan uppehåll och med all den makt rege- ringen kan ha till sitt förfogande, fullföljer efterforskningarna och förhandlingarna. De anhöriga, som fortfarande låg Håstad närmast om hjärtat, fanns för övrigt definitivt i departementets tankar . När DN publicerade artikeln om Maasburg kontaktades och informerades om att UD tidigare hade förhört honom men att hans uttalande inte stämde med vad han hade sagt tidigare. Även förefaller ha kontaktats i samma ärende.42 Ordväxlingen efter Håstads andra interpellation avslutades i en om möjligt ännu mer positiv ton än den första, i det att Håstad riktade sitt vördsamma tack till hans excellens utrikesministern [...] för de utfästelser som excellensens svar utmynnade i. Inför regeringens väl dokumenterade ansträngningar måste interpellanten kapitulera, så mycket mer som i sitt svar lade in en passage som mycket tydligt visade att UD nödvändigtvis måste bedriva sina efterforskningar med en grad av diskretion som innebar att pressen och allmänheten inte kunde underrättas om allt. Många av de spår som följdes upp pekade nämligen mot personer som hade fått kännedom om de själva satt i fängelse eller koncentrationsläger i eller , och som man därför inte kunde få att tala utan garantier om absolut diskretion: Jag är naturligtvis fullt medveten om, att det svar å inter- pellation som jag här lämnat, måste te sig som otillfredsställande för anhöriga liksom för alla dem, som ivrigt intressera sig för 41RD 1947 Nr 31 s. 137-41. handskrivna tjänsteanteckningar på det ark där pressklippet är uppklistrat. Jag kan endast upprepa statsministerns försäkring i novem- ber, att utrikesförvaltningen med all kraft fullföljer strävandena att bringa klarhet i fallet. Med denna förklaring sökte utrikesministern ta död på den popu- listiska anklagelsen om att regeringen inte gjorde något i Wallenbergfallet. Regeringen gjorde något. Men den kunde av prin- cipiella skäl inte alltid säga vad. Vysjinskijs svar, Wallenbergaktionens start (1947) kom äntligen ett svar från . meddelade vice utrikesminister legationen i att alla ryska ansträngningar hade varit förgäves. var okänd för oss. Det återstår då endast att förmoda, att under striderna i omkommit eller blivit till- fångatagen av Szalasis anhängare. Nyheten nådde stockholmspres- sen och fick tre spalter i , knap- past något stort uppslag. Den väckte inte heller de andra tidningar- nas uppmärksamhet i långt när samma grad som man senare skulle erfara. Detta hängde delvis samman med att man på sätt och vis fann sig i svaret. godtog Vysjinskijs försäkran i det närmaste utan invändningar och uttryckte på ledarplats att det ryska svaret tillmötesgår helt de svenska önskemålen om ett klart besked från sida och möts därför med uppskatt- ning på svenskt håll.43 Det dröjde emellertid inte länge förrän det sovjetiska svaret på ett uttömmande sätt vederlades av en ny konstellation i opinionsbilden: en aktion bestående av familj assisterad av , nu understödd av de organi- sationer som under namnet Wallenbergaktionen ställde sig bakom saken. Genom denna aktions tillkomst förändrades opinionsbilden dramatiskt. med denna förändring inträffade dock bakom kulisserna den tragiska händelse som av allt att döma låg till grund för det sovjetiska svaret, dvs. att den ryska säkerhetstjänsten undanröjde problemet en gång för alla – trodde den. De synnerligen invecklade händelserna – Håstads interpellation, bildandet av Wallenbergaktionen, Vysjinskijs note, och så den skarpa debatten om hur den skulle 43 Stockholms-Tidningen, cit. uppfattas – kan sorteras efter enskilda händelseförlopp på följande sätt: Håstads interpellation hade sin utgångspunkt i information, som offentliggjordes i pressen . Från MIDs sida betraktades redan Håstads första interpellation och pressdebatten kring bok som en obehaglig kampanj mot som borde bemötas i form av en note som gav ett svar. Hemställan om säkerhetstjänstens medverkan i detta skicka- des från MID i mitten av maj.44 Håstads andra interpellation kan även den ha uppmärksammats på samma sätt, men ännu mer gäller detta en händelse som utlöstes helt fristående från interpellationen, nämligen en appell från de svenska kvinnoorganisationerna direkt till . Bakgrunden till denna appell var att mor offentliggjorde ett öppet brev till de som hade protesterat mot ett fall av ras- diskriminering på en amerikansk båt i Malmös hamn. Det måste vara lika mycket värt att få Eder medkänsla och Eder hjälp att protestera mot behandling av min son, skrev till organisationerna. Jag [ber] Eder som kvinna att komma till min hjälp samt i Edert och organisations namn fordra, att vår mäktiga granne i öster friger den man, som tusentals ungerska mödrar hava att tacka för sina barns liv.45 Hon fick svar. Svenska sektionen av för Fred och Frihet tog initiativ till en kontakt med andra kvinno- organisationer. Initiativtagarna skred till verket trots utrikesminis- ter Undéns direkta varning om att en hänvändelse till skulle kunna störa den diplomatiska kontakt som upprättats.46 Under lop- pet av hade 17 kvinnoorganisationer med 60 000 medlemmar undertecknat en skrivelse till med en appell om frigivning. Mobiliseringen inför skrivelsen väckte åtskillig uppmärksamhet , och den slutliga ver- sionen överlämnades under full pressbevakning till det sovjetiska sändebudet i . Kvinnoorganisationernas initiativ noterades i hög grad av utri- kesdepartementet i . har svenskarna satt denna fråga i omlopp med ökad intensitet, rapporterade MID till säkerhetstjänsten , efter att 44Arbetsgruppen, dok. 24: Vysjinskij till Abakumov 14.05.1947. 45Morgon-Tidningen 16.06.1947, moder vädjar till kvinnoföreningarna. 46Mia , än en gång. 26.01.1951, upp- lyser att kontakten med togs via . UD:s vaktrapporter noterar ingen direkt kontakt med kvinnoföreningarna. och Frihet hade börjat agera. Saken har har ånyo aktualiserats i , hette det i en ny skrivelse , efter det att petitionen till hade lämnats. Det svenska opinionstrycket användes nu uttryckligen som ett argument gentemot säkerhets- tjänsten för att måste erhålla något svar.47 Vi vet att svaret sannolikt var att avrättades, kanske till och med under dessa julidagar. Därför kunde noten till få den infama formulering den fick: att inte finns i och att vi inte känner till något om honom.48 Det kan självklart tänkas att han redan var död eller att han omkom först senare – säkra bevis finns som bekant inte, och den svensk-ryska arbetsgruppen pekar på flera möjlig- heter. Det kan också vara så att beslutet att avrätta honom hade fattats tidigare. Men de dokument som arbetsgruppen själv har offentliggjort, tyder på att tidpunkten för dödsfallet, och dess karaktär av avrättning, med största sannolikhet inträffade såsom ryssarna uppgav – . I så fall är det också sannolikt att det påverkades av den serie händelser som behandlas i den interna korrespondensen mellan MID och säker- hetstjänsten, och där opinionen i faktiskt ingår som faktor. Därmed fick mer rätt än han trodde då han varnade kvinnoorganisationerna för att sätta igång någon form av aktion. Men samtiden visste givetvis ingenting om detta. Vad som hände internt i Sovjetsamväldets säkerhets- och utrikestjänster var för samtiden absolut ogenomträngligt. I gick Wallenberg- ärendet sin gilla gång helt opåverkat av detta. var UD:s pressavdelning i mest upptagen med att ta avstånd från en pågående polemik mellan och ungraren , där de helt offentligt diskuterade ett Wallenberg- spår som ansåg vara ett falsarium. frågade en av journalister om man hade hört om kvinno- organisationernas skrivelse till hade lett till något resultat. Som så ofta tidigare måste svaret bli: Vi har inte fått reda på några nya uppgifter i Wallenbergforskningen. 47Arbetsgruppen, dok.nr. 25 och 26, Vysjinskij till Abakumov 7.07.1947, 22.07.1947. Av påskrift på det sista dok. framgår att säkerhetstjänstens chef lämnade det svaret direkt till utrikesminister , enligt Vysjinskijs önskemål. 48Här återges Arbetsgruppens översättning s. 399 f. UD:s egen översättning, som skickades ut till pressbyråerna i , har som framgår ovan en något annorlunda valör. 49UD vaktrapport , jfr, vaktrapporter s.å. På opinionsplanet skedde emellertid något. När kvinnoorganisa- tionerna hade överlämnat skrivelsen till hade de fått ett bestående intresse för saken. –augusti bildade kvinno- organisationerna tillsammans med familjen /och det som därefter gick under namnet Wallenbergaktionen (senare ). Denna aktion har senare beskrivits som ett konglomerat av föreningar av olika slag med avsikt att sätta press på UD och regeringen.50 Då aktio- nen satte igång var den nog mer av en improvisation, även om det snart påstods att organisationer i med tillsam- mans över en miljon medlemmar hade anslutit sig (denna siffra upprepades om och om igen i debatt utan att redovisas närmare).51 Den nedslående Vysjinskijnoten gav den nya aktionen en fly- gande start. Om pressen till att börja med tog svar för givet, så gjorde aktionen det inte. Att tillbakavisa den sovjetiska versio- nen blev således dess första uppgift. Därefter var det dags att svara på de kommentarer som UD kände sig tvunget att göra med anled- ning av aktionens skarpa tillbakavisande av ryssarna. Erinringar kallade byråchef på dessa kommentarer, som i pressen trycktes under rubriken korrigerar och som strax mötte mothugg från aktionen under rubriken söker dis- kreditera våra vittnen.52 Mellan UD och aktionen uppstod således snabbt spänningar. Men relationerna var inte sämre än att aktionens egen undersök- , bestående av generaldirektör , professor , författarinnan och advokat , efter förfrågan fick tillgång till UD:s hemligstämplade akter.53 Villkoret var emellertid att detta skulle 50Guy , Inofficiella initiativ, Bilaga 1 i Arbetsgruppen s. 210. 51Vilka organisationer som egentligen stod bakom Wallenbergaktionen meddelades sällan offentligheten. I materialet för denna undersökning finns ett pressklipp som ger detaljer i det avseendet. Organisationerna var : , förbundet , föreningen demokrati, föreningen , eukumeniska kvinnoråd, kvinnliga diskussionsklubb, , , Kooperativa förbundets kvinnliga personal- klubb, , , i , i , , Svenska , , arbetares centralorgani- sation, , . – Utklipp daterat 28.05.1964, . Det torde vara tveksamt att medlemsantalet i dessa organisa- tioner faktiskt var så stort som 1 miljon. 52Sveriges 23.08, Arbetaren 29.8, Stockholms-Tidningen 24.08 1947. 53Det är lite oklart när och hur denna tillsattes. Divergerande upplysningar hos i Allt /1 s. 13, och , än en gång. ske i förtroende och att kommissionen inte fick åberopa UD:s material, vilket visade sig vara svårt att efterleva. Kommissionen hade förutom UD:s akter även familjen dokumenta- tion och i synnerhet med tiden omfattande samlingar att ösa ur. avslutade kommissionen sina gransk- ningar och sammanfattade att man fann det övertygande utrett att efter det att han togs i ryskt förvar och i varje fall intill tämligen nära tid – befunnit sig i livet i ryskt förvar på skilda platser såväl inom som utom sovjetryskt område.54 Genom detta sensationella påstående efter det att ryssarna hade lämnat sitt svar, nämligen att förmod- ligen var död , hade opinionsrörelsen kring nu fått en från UD fristående expertinstans som hade lämnat ett svar på gåtan – ett svar som gick stick i stäv mot den ryska versionen. Detta svar ledde till en konfrontation mellan aktio- nen och UD eftersom UD var tvunget att ta avstånd från alla upp- gifter som läckt ut till pressen om att kommissionen hade använt departementets material. Man hävdade att det i så fall rörde sig om UD-material som redan ställts till familjen för- fogande.55 Dessutom måste man hantera aktionsledningens täm- ligen drastiska påstående att UD hade behandlat de vittnen som den i gengäld hade ställt till departementets förfogande på ett sätt som utsatte dessa vittnen för fara. Under denna höst blev spän- ningarna tydliga för allmänheten – helt onödiga motsättningar, som statsministern kallade dem.56 Men huvudpunkten var dock att de två kontrahenterna hade motsatt uppfattning i saken. Medan kommissionen fann det övertygande utrett att hade varit i livet tills och därför sannolikt fortfarande fanns i livet, höll UD på sin nyktrare version. Som det uttrycktes i vakt- rapporten : I alla fall tycks kommissionen ha tillsatts långt innan svaret från Vysjinskij kom, och påverkades således inte av detta. Intervju med i Se nr 17, 23-29.04 1953. Att kommissionen faktisk hade kabinetts- sekreterare tillstånd att gå igenom UD:s material, förefaller vara okänt för press- avdelningen. Men kommissionen uppgav själv i sitt uttalande av att den fått tillgång till konfidentiellt aktmaterial från Kungl. i stockholmspressen 18.10.1947. 56Erlander 1955-60 s. 294. På frågan, om UD kommit till ett annat resultat än kommittén, svara- des: Många rykten ha gått om att varit i livet efter . Men, som Excellensen nämnt i interpellationssvaret , har UD sökt komma i förbindelse med de personer på vilkas utsago dessa rykten grunda sig, och det har genomgående visat sig omöjligt att på denna väg komma till någon som helst klarhet.57 En rad nya spår har framkommit, skrev i sin redogörelse till utrikesnämnd vid årsslutet , men vid noggranna undersökningar [...] ha samtliga visat sig falska.58 Detta uttalande hänvisade i huvudsak till spår som framkommit genom Wallenbergaktionen. Att aktionens material inte uppfyllde UD:s mått kunde knappast sägas så mycket klarare. Bakom kulisserna skedde likväl ett närmande. inbjöds aktionsledningen och dess till ett möte i kanslihuset med såväl stats- som utrikesministern samt två av UD:s tjänstemän. och Undéns syfte med mötet var att få Wallenbergaktionen att samarbeta med UD genom att ställa sitt material till förfogande. Detta avslogs med hänvisning till att en av UD:s tjänstemän hade nämnt aktionen i nedlåtande ordalag och att man ställde sig tvivlande till UD:s förmåga att han- tera ett så känsligt material som det som aktionen hade samlat in. Vad som i övrigt hände på mötet fick allmänheten veta först , då publicerade det privata referat som lämnades till en av aktionsledarna, . Detta referat avspeglade en stark antipati mot UD och från aktionens sida, och förefaller inte särskilt professionellt formulerat. korrigerade det strax som tendentiöst, och rättade det ofta upprepade påståendet att han skulle ha ropat: Oerhört! Det är oerhört! då aktionsledningen sa att den ansåg att Vysjinskij ljög. Flera inlägg, både i själva referatet och i debatten i samband med att publicerade det, visade att spän- ningarna fortfarande höll i sig senare.59 Likväl skedde en försoning mellan departementet och aktionen. Det förefaller som att särskilt tillmötesgående hållning bidrog till att familjen nu ville sluta fred med myndig- 57Vaktrapport, [sic] , UD 245. 58Hemlig redogörelse avgiven till utrikesnämnden. 1948 s. 43. 59Oerhört, sade . 1957, odaterat klipp. Referat av Wallenbergsamtal tendentiöst, säger . 1974, ger ett livfullt referat av mötet baserat på intervjuer i efterhand med flera mötesdeltagare. En mer sansad och källkritisk genomgång är och , Fallet 1966 s.59 ff. Till och med den temperamentsfulle övertalades att hålla sig tyst. De män, som handhar Raouls sak i UD, har en gynnsam inställning till vår aktion [...] vi önskar ett samarbete mellan regeringen, och Raouls familj och vänner – så löd hans sammanfattning efter mötet . Han lade därför ned sitt utåtriktade arbete, åtminstone för en tid.60 I noterade man det nya inslag som Wallenbergaktionen representerade i svensk opinion. publicerade Novoje Vremja en lång artikel om Legenden om som över- sattes och publicerades i Ny Dag . I har en ny förtalskampanj mot skjutit fart. Den svenska och utländska reaktionens hejdukar har grävt i antisovjetsumpen samt dragit fram den så kallade affären och satt den i omlopp [...] I pressen började man [1947] ihärdigt sprida fabler om hemliga polis som påstods hålla i sina fruk- tansvärda klor. Kulmen av antisovjetisk hets nåddes, enligt Novoje Vremja, då de tre riksdagsmännen , och W. vände sig till det norska med förslaget att skulle tilldelas 1948. Så söker den svenska reaktionen dra in grannlandet i sina sovjetfientliga spekulationer. Hela saken, skrev den sovjetiska tidningen, utnyttjas enbart som en provo- kation av dem som inte vill försona sig med det faktum att de sovjetsvenska relationerna utvecklas vänskapligt. Paus – och ny framstöt (1948 – 51) tillkom det knappt några nya pressklipp i Presstjänstens Wallenbergmapp. Generellt är de flesta framställningar eniga om att UD under dessa år gjorde mycket lite, utöver den noggranna sammanställning och analys av allt tillgäng- ligt material som det pensionerade sändebudet , en diplomat av den gamla skolan, påbörjade som enmansutredning.61 I detta arbete höll han kontakt med och fick därigenom insyn i Wallenbergaktionens material, utan att detta frambringade några nya, konkreta informationer. Ett spår, som kostat mycket att undersöka, framkom då en folkdomstol i , i 60Rudolph i Allt /1 s. 14. processen mot en grupp ungerska nazister, ansåg sig kunna fastslå att en namngiven pilkorsledare hade mördat på Budasidan av . Undersökningar genom representation i och andra kanaler avslöjade emellertid att det inte fanns några bevis för denna slutsats.62 Wallenbergaktionen låg som avtalat lågt men följde vak- samt med på opinionssidan. 1948 utgav hans rival i Wallenberg- fallet, den regimlojale ungerske författaren , en väl- dokumenterad bok om insatser för judarna i . ansåg att den var ett beställningsarbete av den ungerska regeringen och menade att utgivningen fick stöd av sändebud i , . Något som kunde tolkas i denna riktning var att Lévai gick i god för versionen att omkom i . Tillsammans med vände sig till Lévais svenska förlag, , och bad dem dra tillbaka detta kommunistiska beställningsarbete därför att det varken [var] förlagets eller den svenska opinionens åsikt att var död. drog faktiskt tillbaka boken från försäljning och makulerade restupplagan.63 Tillbakadragandet av Lévais alster var inte det enda försöket att undanröja oönskade böcker under dessa år. Året därefter inträffade ett ännu egendomligare fall. Budapestattachén utgav sin berättelse Vad hände i , som handlar om legatio- nens arbete under ledning och som avslutas med en öppenhjärtig skildring av den röda arméns plundring och våldtäkter efter intåget i . Detta sista inslag måste ha varit svårt att svälja för någon. Knappt hade boken kommit ut till försäljning i bokhandlarna från Forsners Förlag, förrän den på ett mystiskt sätt försvann från hyllor och lager, uppköpt eller avlägsnad av okända aktörer. Mycket få exemplar – kanske 300 – kom allt som allt ut i cirkulation. Märkligt nog gick händelsen pressen förbi, och den har sedan aldrig blivit uppklarad. I efterhand har det spekulerats över vem som låg bakom detta: sovjetiska agenter eller kanske svenska UD-tjänstemän. Båda kunde ha intresse av att i tysthet avlägsna dessa antisovjetiska förolämpningar. Men det kan också ha varit familjen , eller aktionen själv, som kan ha ansett att en sådan bok försämrade utsikterna till Raouls återkomst.64 62Hemlig redogörelse avgiven till utrikesnämnden. 63Torsten Hérnod, – hans liv, gärning och fångenskap. 1996-97 s. 8, s. 18. 64I det granskade materialet nämns fallet en gång, i reportaget Var det släkten som köpte upp hela upplagan?, Stockholms-Tidningen 22.05.1983. säger där att av de möjliga tystnad orkade inte tiga längre. Provocerad av beskyllningar och intriger i den mellaneuropeiska kretsen i publicerade han Sanningen om fallet , en 25 spalters flammande anklagelseskrift mot UD, regeringen och vissa personer [med] ekonomiska intressen av att legenden om Raouls försvinnande fick växa sig stark. Den trycktes i Allt . Skriften var osammanhängande dis- ponerad, självrättfärdig i argumentationen och insinuant på gränsen till hatfylld mot UD. Under normala förhållanden skulle den väl knappt ha åstadkommit någon reaktion i ansvariga kretsar, men Wallenbergärendet var inte normalt, och hade redan vunnit rykte som en oförtröttlig riddare i sanningens tjänst. Genom sitt glödande engagemang i att rädda innan det var , utstrålade han ett moraliskt patos som i mångt och mycket upp- vägde argumentationen. Skriften togs emot och väckte stor upp- märksamhet i särskilt den borgerliga pressen, som gav stort utrymme åt i synnerhet angreppen på UD, även om dessa i sak måste förefallit närmast ogenomträngliga i sin detaljrika inkonse- kvens. Det var som om både skriften själv och mottagandet av den öppnade slussarna för de frustrationer som det olösta, olösliga och ur mänsklig synvinkel angelägna fallet väckte hos allmänheten. Skriften innehöll dessutom en enskild uppgift som oväntat kom att användas i den partipolitiska debatten, och som därefter fick betydelse för ärendets fortsatta utveckling. Denna enda uppgift nämndes i helt kort och närmast en passent: att aktionsled- ningen 1948 hade fått veta att som sändebud i hade underrättat inte bara , utan också dåvarande utrikesminister , om att befann sig i ryssarnas händer, och ju mindre väsen man gjorde av saken, desto förr skulle han få friheten. Denna upp- gift föranledde en interpellation i . Den stora debatten i andra kammaren visade att den partipolitiska pola- riseringen nu definitivt hade nått fallet , med den följd att också kritiken mot UD från och med nu uppvisar ett klart poli- tiskt mönster. Förhistorien till denna oväntade vändning var denna: Makarna , dvs. halvsyster, och var båda med i Wallenbergaktionen. 1948 var de bosatta i förklaringarna håller han nu (1983) på Wallenbergfamiljen som de troligaste aktörerna. har enligt uppgift från även kommenterat saken i 12.12.1991. , och sammanträffade då med sändebud, tidigare utri- kesminister, och dennes hustru . Samtalet kom naturligt nog in på . berättade då om ett samtal som hon hade haft med . bad senare att få hennes version skriftligen. Det fick hon i form av ett personligt brev där berättade att hon hade blivit bjuden på thé hos Kollontaj, som hade bett henne hälsa sin man, utrikesministern, att befann sig i och behandlades väl men att det var bäst för alla att den inte bråkade om denna sak. Paret lämnade brevet vidare till , som alltså åter- gav innehållet lite vagt i sin artikel i Det var offentligt känt att i slutet av sin tid i hade lämnat ett någorlunda likartat budskap till . Detta hade stått i pressen redan 1946.66 Kommunikationen med paret var däremot en hänvändelse av betydligt mer officiös karaktär och den slog nu ned som en bomb.67 Den måste ju tolkas som ett officiellt meddelande från en regering till en annan, ett meddelande som till och med innehöll ett dolt hot – ett hot som till och med hade givit vika för, enligt UD:s kritiker. Från och med artikel i Allt fick saken stor spridning. UD:s kabinettssekreterare tvingades meddela att han inte kände till brev trots att själva saken – Kollontajs besked – hade varit känd inom UD.68 redaktör fick tag i originalet av brevet och tryckte det i faksimil , ledsagad av en flammande ledarartikel om rege- ringens senfärdighet och likgiltighet. 65Historien om hur han fick tag i brev berättas så av i När kommer . Intervju med i Se nr.17, 23-29.04 1953. En annan version, baserad på direkt kommunikation mellan . och familjen , återfinns i 9.02.1951. 66Historien trycktes även i Stockholms-Tidningen 28.06.1946 och togs även upp av 25.07.1947. 67Det är oklart om ordalydelsen i brev till av 29/10 1949 överensstämmer med Kollontajs kommunikation så som den återges i det samtidiga upp- tecknandet av .