sou · GRB371d2 · 2004-01-01 00:00:00 — (a)is expected to be realised in, or is held for sale or consumption in, the normal course of the enterprises operating cycle; or (b)is held primarily for trading purposes or for the short-term and expected to be realised within twelve months of the balance sheet date; or (c)is cash or a cash equivalent asset which is not restricetd in its use. All other assets should be classified as non-current assets. Definitionen av kortfristiga och icke-kortfristiga skulder återfinns i IAS 1 p. A liability should be classified as a current liability when it: (a)is expected to be settled in the normal course of the enterprises operating cycle; or (b)is due to be settled within twelve months of the balance sheet All other liabilites should be classified as non-current liabilities. definition av omsättningstillgångar i punkt 56 och av kortfristiga skulder i punkt 58 i RR 22 Utformning av finan- siella rapporter överensstämmer med definitionen av kortfristiga tillgångar respektive kortfristiga skulder i IAS 1. anser i sin undersökning att det fjärde direktivet kräver att europeiska företag presenterar sina tillgångar uppdelade på de två kategorierna OT och AT och att en sådan uppdelning skulle säkerställa en presentation i ordning efter deras likviditet. Mot bakgrund av att icke-kortfristiga tillgångar enligt IAS 1 inte alltid kommer att motsvaras av anläggningstillgångar enligt direktiven kan europeiska företag enligt inte tillämpa IAS:s uppdelning i kortfristiga och icke-kortfristiga tillgångar. Som exempel anges att aktier som inte förväntas realise- ras eller omsättas under företagets normala verksamhetscykel skulle klassas som omsättningstillgångar enligt direktivet men som icke-kortfristiga tillgångar enligt IAS 1. På samma sätt skulle marknadsnoterade värdepapper, som inte innehas långsiktigt av ett företag och som förväntas realiseras från den dag då balansräkningen uppställdes, klassas som omsättnings- tillgångar enligt direktivet men som icke-kortfristiga tillgångar enligt IAS 1. Genom moderniseringsdirektivet införs därför en ny artikel 10 a i fjärde direktivet med följande innehåll: I stället för de uppställningsformer för balansräkningen som anges i artiklarna 9 och 10 får medlemsstaterna tillåta eller kräva att företag, eller vissa kategorier av företag, tillämpar en uppdelning i kortfristiga och långfristiga poster, förutsatt att den information som förmedlas genom en sådan uppställning minst är likvärdig med den som annars skulle ha krävts genom artiklarna 9 och 10. Eftersom det inte kan uteslutas att en uppdelning av poster i kort- fristiga och långfristiga i enstaka fall kan ge ett annat resultat än en uppdelning av tillgångar i omsättningstillgångar och anläggnings- tillgångar bör införandet av artikel 10 a i fjärde direktivet föranleda en ändring i 3 kap. 3 § andra stycket ÅRL. Enligt IAS 32 (p. 18–22 och 30–32) skall ett företag som emitterat ett finansiellt instrument redovisa instrumentet som skuld eller som eget kapital, varvid den ekonomiska innebörden av villkoren är avgörande för klassificeringen. Detta kan innebära att vissa finan- siella instrument, exempelvis preferensaktier med obligatorisk rätt till inlösen, vilka i juridisk mening utgör eget kapital, enligt IAS 32 istället skall redovisas som skuld. Vidare kräver IAS att aktieutdel- ning som är hänförlig till ett sådant egetkapitalinstrument som redovisats som skuld skall redovisas som räntekostnad. Sådana omklassificeringar är enligt oförenliga med de uppställningsformer för balans- respektive resultaträkningarna som fastställts i 3 kap. 3 och 4 §§ ÅRL med bilagor (se RR 27 p. Vid undersökning av överensstämmelsen mellan IAS 32 och EG- direktiven uppmärksammades problemet av som ansåg att bestämmelsen i IAS 32 om att behandla vissa, i juri- disk mening, egetkapitalinstrument som skuld strider mot upp- ställningsformerna för balansräkningen i artiklarna 9 och 10 i det fjärde direktivet och mot artikel 21 i det sjunde direktivet (om dessa instrument emitteras av dotterbolag). Att redovisa aktier bland skulderna ansågs också motverka det andra bolagsdirektivets funktion, eftersom bolagsdirektivet bl.a. föreskriver regler för vinstutdelning och för åtgärder i händelse av betydande förlust av kapital. Även bestämmelsen i IAS 32 om att ränta, utdelning, vinst och förlust på finansiella instrument som klassificerats som finan- siell skuld bör redovisas som utgift eller inkomst i resultaträk- ningen ansågs strida mot det fjärde direktivet, närmare bestämt mot artiklarna 23–26 (uppställningsformer för resultaträkningen), i fråga om sådana aktier som klassificeras som tecknat kapital enligt direktivet men som skuld enligt IAS 32. I syfte att möjliggöra en tillämpning av IAS i sådana situationer då vissa transaktioner och avtal enligt IAS redovisas under poster som snarare hänger samman med transaktionens eller avtalets eko- nomiska substans än med dess juridiska form, införs genom moderniseringsdirektivet en ny punkt 6 i artikel 4 i det fjärde direktivet. Enligt den nya punkten får medlemsstaterna tillåta eller kräva att beloppen i poster i resultat- och balansräkningarna skall redovisas med beaktande av den rapporterade transaktionens eller överenskommelsens substans. Motivskrivaren förefaller anse att en klassificering av en viss trans- aktion i enlighet med dess substans snarare än dess juridiska form inte skulle vara förenligt med direktiven. Enligt vår mening tillför den nya punkten i artikel 6 i det fjärde direktivet inget nytt i sak. Principen om substance over form gäller och artikeln bör inte föranleda någon svensk lagstiftningsåtgärd. Om artikel 5 utnyttjas i årsredovisningen kommer IAS 32 i alla händelser att kunna tillämpas ändå av de företag som upprättar en koncernredo- visning enligt IAS. 2.5Alternativa termer för icke-kortfristig IAS 1 p. 58 ger företagen möjlighet att använda alternativa termer för vissa tillgångsslag, vilket enligt inte är tillåtet enligt ÅRL, ÅRKL och ÅRFL (se RR 22 bilaga 2). Standarden har följande lydelse: This Standard uses the term non-current to include tangible, intangible, operating and financial assets of a long-term nature. It does not prohibit the use of alternative descriptions as long as the meaning is clear. Denna skillnad mellan ÅRL och IAS torde dock inte innebära en konflikt mellan regelverken; snarare torde bestämmelsen i IAS kunna tolkas så att den ger utrymme för ÅRL:s term anläggnings- tillgångar. I ÅRL används begreppet långfristiga som synonym till begreppet anläggningstillgång, se balansräkningen och rubriken närmast före 5 kap. 10 § ÅRL. Skillnaden mellan regelverken torde därför inte kräva någon åtgärd. 2.6Effekter av byte av redovisningsprincip Av ÅRL 3 kap. 5 § andra stycket framgår att effekter av byte av redovisningsprincip skall redovisas retroaktivt, dvs. att beloppen för det föregående räkenskapsåret skall justeras. Vidare framgår av tredje stycket samma paragraf att avvikelse från en sådan retroaktiv redovisning endast får göras om det finns särskilda skäl och det är förenligt med principerna om överskådlighet, god redovisningssed och rättvisande bild. I IAS 8 stadgas att effekter av byte av redovisningsprincip skall redovisas antingen enligt en huvudregel eller en alternativregel. Enligt såväl huvudregeln (p. 49, effekten redovisas som en korri- geringspost i ingående eget kapital) som alternativregeln (p. 54, effekten inkluderas i årets vinst eller förlust) skall byte av redovis- ningsprincip redovisas retroaktivt unless the amount of any resul- ting adjustment that relates to prior periods is not reasonably determinable. Bytet av redovisningsprincip skall däremot redovi- sas med tillämpning framåt om justeringsbeloppet cannot be reasonably determined (p. 52 och 56). En hänvisning till nämnda alternativ i IAS 8 görs även i IAS 34 p. 39, 43–45. I rekommendationen Byte av redovisnings- princip (RR 5 p. 8) anges att effekten av ett byte av redovisnings- princip skall redovisas som en korrigeringspost i ingående eget kapital. Om effekten av bytet inte kan fastställas med rimlig preci- sion skall den istället redovisas med tillämpning framåt. Enligt (RR 20 p. 44) överensstämmer inte RR 5 med IAS 34 i detta avseende, eftersom IAS 34 genom hänvisningen till IAS 8 anvisar två alternativa redovisningssätt (retroaktivt eller med tillämpning framåt) medan RR 5 förespråkar en retroaktiv redovis- ning. Bestämmelsen i ÅRL 3 kap. 5 § motsvarar i huvudsak artikel 4.4 i det fjärde direktivet. Enligt artikelns andra mening får medlems- staterna, för att jämförbarhet skall uppnås, föreskriva att beloppen för det föregående räkenskapsåret skall justeras. Artikeln är således inte tvingande. Enligt förarbetena till ÅRL (prop. 1995/96:10 del II s. 192) kan särskilda skäl att underlåta omräkning eller annan ändring vara att förändringen är av ringa betydelse för jämförbarheten mellan räkenskapsåren, att det av någon anledning inte är möjligt att åstadkomma en meningsfull omräkning eller att uppgifternas informationsvärde inte står i rimligt förhållande till kostnaderna för att ta fram uppgifterna. Med hänsyn till vad som anförs i förarbetena till ÅRL och till utformningen av aktuella bestämmelser i 8 torde effekten av byte av redovisningsprincip redovisad med tillämpning framåt enligt IAS 8 inrymmas under ÅRL:s begrepp särskilda skäl. Någon konflikt mellan IAS 8 (och IAS 34) och ÅRL behöver då inte uppkomma. Dessutom föreslås inom ramen för IASB:s Improvements project en ändring av IAS 8 på så sätt att alternativ- regeln i p. 54 upphävs och att huvudregeln i p. 49 utformas så att effekter av byte av redovisningsprincip i första hand skall redovisas retroaktivt. En sådan omräkning krävs dock inte om restating the information would require undue cost or effort. Skillnaden mellan ÅRL och IAS i fråga om redovisningen av effek- terna av byte av redovisningsprincip kräver ingen åtgärd. 2.7Rättelse av fel i tidigare års räkenskaper Enligt den s.k. kontinuitetsprincipen i 2 kap. 4 § första stycket punkten 7 i ÅRL skall den ingående balansen för ett räkenskapsår stämma överens med den utgående balansen för det närmast före- gående räkenskapsåret. Principen är självklar men i den praktiska tillämpningen kan problem uppstå i situationer där det krävs att justering sker av föregående års siffror, exempelvis vid redovisning av effekterna av byte av redovisningsprincip. Enligt andra stycket i bestämmelsen får dock avvikelse göras från vad som föreskrivs i första stycket om det finns särskilda skäl och det är förenligt med 2 och 3 §§ (dvs. med kraven på överskådlighet, god redovisningssed och rättvisande bild). Bedömningen av om det föreligger särskilda skäl att avvika från redovisningsprincipen måste enligt förarbetena (prop. 1995/96:10 del II s. 185) göras med utgångspunkt i för- hållandena i det enskilda fallet. Enligt IAS 8 p. 32 och 34 skall s.k. fundamental errors i huvudsak föranleda omräkning av tidigare avgivna finansiella rap- porter. har dock i rekommendationen Extra- ordinära intäkter och kostnader RR 4 p. 11–13 valt att frångå IAS 8 och behandla rättelse av fel i tidigare års räkenskapsår som en resultatpost i den löpande redovisningen. Denna avvikelse från IAS 8 torde ha sin grund i kontinuitetsprincipen. Kontinuitetsprincipen i ÅRL motsvarar artikel 31 p. 1 f) i det fjärde direktivet. Enligt punkt 2 i samma artikel kan avvikelser från bl.a. kontinuitetsprincipen undantagsvis accepteras. har vid sin undersökning av överensstäm- melsen mellan IAS och EG-direktiven inte presenterat någon kon- flikt mellan IAS 8 och direktiven i detta avseende. Det förtjänar att uppmärksammas att IASB i föreslagit en ändring av titeln på IAS 8 till Accounting Policies, Changes in Accounting Estimates and Errors och att man inte längre förbehåller retroaktivitet till fundamental errors utan kräver att errors ska rättas med retroaktiv verkan. Den defi- nition av errors som anges i förslaget avviker från gällande defi- nition av errors på så sätt att den synes närma sig mer vad som i IAS 8 i dess nuvarande lydelse definieras som fundamental errors. Mot bakgrund av den öppning för avvikelser från kontinuitetsprin- cipen som anges i 2 kap. 4 § andra stycket ÅRL och i artikel 31 p. 2 i det fjärde direktivet torde IAS 8 i sin nuvarande och även i sin bli- vande utformning kunna tillämpas utan hinder av EG-direktiven och ÅRL under förutsättning att rättelse av sådana fel varom är fråga undantagsvis kan accepteras respektive kan anses utgöra sär- skilda skäl för en sådan avvikelse. Skrivningen i artikel 31 p. 2 i det fjärde direktivet antyder dock att avvikelse enligt direktivet kan ske i vidare mån än enligt ÅRL. 2.8Värdering av omsättningstillgångar enligt lägsta värdets princip Enligt ÅRL skall alla omsättningstillgångar tas upp i balansräk- ningen till det lägsta av anskaffningsvärdet och det verkliga värdet (se 4 kap. 9 §). Denna bestämmelse utgör en källa till konflikt med ett antal bestämmelser i ; IAS 32 p. 33 och 40 a, IAS 39 p. 66 ff, IAS 41 p. 10 och, eventuellt, med IAS 2 p. I samtliga dessa stadganden i IAS sker värderingen istället till verkligt värde. Huvudprincipen i IAS 39 (p. 69) är att finansiella tillgångar efter anskaffningstidpunkten värderas till verkligt värde. Detta strider således mot bestämmelsen i ÅRL 4 kap. 9 §. Enligt IAS 32 p. 33 och 40 a) får inte delarna i ett syntetiskt instrument (när flera finansiella instrument används för att efter- likna ett enda instrument) kvittas mot varandra (redovisas med ett nettobelopp) i redovisningen. De ingående delarna redovisas enligt IAS 39 till verkligt värde. Enligt ÅRL skall dock de ingående delarna redovisas enligt lägsta värdets princip vilket skulle innebära att resultaträkningen påverkas om delarna redovisas var för sig. RR 27 p. 26 och 35 b tillåter därför i vissa fall en redovisning med nettobelopp. antogs ett EG-direktiv (2001/65/EG) om redovisning och värdering av finansiella instrument vilket medförde ändringar av de fjärde och sjunde bolagsrättsliga direktiven samt av bank- redovisningsdirektivet i syfte att möjliggöra en tillämpning av IAS 39. Detta innebär att det numera finns utrymme för en värdering av finansiella instrument till verkligt värde. Direktivet har ännu inte införlivats i svensk lagstiftning men en proposition, 2002/03:121, Redovisning och värdering av finansiella instrument har överlämnats till i vilken bl.a. föreslås införande av en ny bestämmelse i ÅRL, enligt vilken finansiella instrument får redovisas till sitt verkliga värde. Under förutsättning att ÅRL ändras i enlighet med förslaget i propositionen behöver således 4 kap. 9 ÅRL inte tillämpas vid värdering av finansiella instrument utan värderingen kommer att kunna ske till verkligt värde. Ovan angivna konflikter med IAS 39 och IAS 32 kommer då att avlägsnas. Kvarstår gör dock konflikterna med IAS 41 och, eventuellt, IAS 2. Enligt IAS 41 p. 10, 12–13 skall biologiska tillgångar, dvs. produktionen inom jord- och skogbruksverksamheter, fram till skördetillfället eller motsvarande tidpunkt värderas till verkligt värde med avdrag för kostnader för försäljning. Efter skörde- tidpunkten eller motsvarande tidpunkt, redovisas tillgångarna som varulager enligt IAS 2. Enligt IAS 2 p. 16 A skall anskaffnings- värdet för varulagret av sådana biologiska tillgångar värderas enligt IAS 41 till det verkliga värdet vid skördetidpunkten. Båda dessa stadganden i IAS skulle således kunna sägas strida mot ÅRL:s bestämmelse om värdering enligt lägsta värdets princip. Ett alternativt sätt att se på saken är att bara IAS 41 och inte IAS 2 strider mot ÅRL. Vad IAS 2 föreskriver är att varulager skall värderas enligt lägsta värdets princip (p. Vid bedömande av hur den första variabeln, anskaffningskostnaden, skall fastställas när de biologiska tillgångarna blir att betrakta som lager, anges att de skall tas upp till det värde de har enligt IAS 41, dvs. till verkligt värde (p. 16 A). Detta värde är alltså lagrets anskaffningsvärde. Därefter skall – enligt lägsta värdets princip – anskaffningsvärdet jämföras med den andra variabeln, det verkliga värdet (igen). Man tillämpar således lägsta värdets princip men med ett av IAS 2 p. 16 A förutbestämt anskaffningsvärde. Med detta synsätt torde någon konflikt mellan IAS 2 och ÅRL inte uppstå. Att det förelig- ger en konflikt mellan IAS 41 och ÅRL torde dock vara klart. Enligt Kontaktkommitténs undersökning strider metoden i IAS 41 baserad på värdering till verkligt värde av biologiska till- gångar mot såväl artikel 31.1 c aa som artikel 33 i det fjärde direkti- vet. För att avlägsna bl.a. denna konflikt har genom modernise- ringsdirektivet införts två nya artiklar, 42 e och 42 f, i det fjärde direktivet. Enligt artikel 42 e får medlemsstaterna tillåta eller kräva att alla företag eller vissa kategorier av företag värderar särskilt angivna slag av tillgångar som inte är finansiella instrument till verkligt värde. Tillståndet eller kravet får vidare begränsas till att gälla den sammanställda redovisningen. Enligt artikel 42 f får med- lemsstaterna, trots artikel 31.1 c, tillåta eller kräva i fråga om alla företag eller vissa kategorier av företag som värderar en tillgång enligt 42 e att en förändring av tillgångens värde skall tas upp i resultaträkningen. Under förutsättning att moderniseringsdirektivet införlivas i svensk lagstiftning kommer således även den aktuella konflikten med IAS 41 och den eventuella konflikten med IAS 2 att avlägsnas. Konflikterna med IAS 39 och IAS 32 kommer att lösas om för- slaget i propositionen 2002/03:121 Redovisning och värdering av Bilaga 4 SOU 2003:71 finansiella instrument leder till lagstiftning. Konflikten med IAS 41och den eventuella konflikten med IAS 2 kommer att lösas om moderniseringsdirektivet införlivas i svensk lagstiftning. 2.9Definitionen av verkligt värde vid värdering av omsättnings- tillgångar Vid värdering av omsättningstillgångar enligt lägsta värdets princip skall enligt 4 kap. 9 § ÅRL det verkliga värdet bestämmas till för- säljningsvärdet efter avdrag för beräknad försäljningskostnad. Detta sätt att fastställa det verkliga värdet överensstämmer inte med IAS 39. Enligt IAS 39 p. 69 skall det verkliga värdet av finan- siella tillgångar fastställas utan avdrag för försäljningskostnader. även IAS 32 p. Vid införlivande i svensk lagstiftning av EG-direktivet om redo- visning och värdering av finansiella instrument (2001/65/EG) före- slås i en proposition, 2002/03:121, Redovisning och värdering av finansiella instrument bl.a. införande av en ny bestämmelse i ÅRL av innebörd att finansiella instrument får redovisas till sitt verkliga värde. I direktivet anges att finansiella instrument får/skall värderas till verkligt värde och att det verkliga värdet skall bestämmas på grundval av ett marknadsvärde eller – då en tillförlitlig marknad inte med lätthet kan bestämmas – ett värde som beräknas utifrån allmänt accepterade värderingsmodeller och värderingsmetoder. Innebörden av begreppet verkligt värde i direktivet skiljer sig från den definition av verkligt värde som anges i 4 kap. 9 § ÅRL eftersom verkligt värde enligt ÅRL erhålls efter det att beräknade försäljningskostnader har dragits av från försäljningsvärdet. Av detta skäl föreslås i propositionen att begreppet verkligt värde i 4 kap. 9 § ÅRL skall ersättas av nettoförsäljningsvärde och att termen verkligt värde i stället skall användas i den nya bestämmelsen om värdering av finansiella instrument. Under förutsättning att ÅRL ändras i enlighet med vad som föreslås i propositionen kommer således 4 kap. 9 ÅRL inte att tillämpas vid värdering av finansiella instrument och någon konflikt med IAS 39 p. 69 kommer då inte att föreligga. Det kan även diskuteras om en lösning av konflikten skulle kunna nås genom en tillämpning av undantagsregeln i 4 kap. 9 § ÅRL. Om det finns särskilda skäl får nämligen det verkliga värdet bestämmas till återanskaffningsvärdet eller något annat värde som är förenligt med principerna om överskådlighet, god redovisnings- sed samt kravet på rättvisande bild. Ett verkligt värde fastställt enligt IAS 39 p. 69, dvs. utan avdrag för försäljningskostnader, skulle kunna anses som ett sådant annat värde som är förenligt med nämnda principer under förutsättning att det föreligger särskilda skäl i det enskilda fallet. Enligt förarbetena (prop. 1995/96:10 del II s. 206) kan såsom särskilda skäl anses omständigheter som har sin grund i tillgångens beskaffenhet eller i förhållanden som rör före- taget eller den bransch det tillhör. Vidare anges att även om det verkliga värdet bestäms med utgångspunkt i återanskaffningsvärdet kan det ibland finnas skäl att göra avdrag för inkurans. Om undantagsregeln i 4 kap. 9 § ÅRL inte är tillämplig kommer en konflikt mellan IAS 39 p. 69 och ÅRL 4 kap. 9 § att avlägsnas först om förslaget i propositionen, 2002/03/121, Redovisning och värdering av finansiella instrument leder till lagstiftning. 2.10Beräkning av anskaffningsvärdet för varulager enligt LIFO- metoden Enligt 4 kap. 11 § ÅRL får anskaffningsvärdet för varulager av lik- artade tillgångar beräknas enligt först-in-först-ut-principen (FIFO), enligt vägda genomsnittspriser eller enligt någon annan liknande princip. Sist-in-först-ut-principen (LIFO) får inte tilläm- pas. Förbudet mot att tillämpa LIFO-metoden strider mot vad som föreskrivs i IAS 2. IAS 2 p. 23 tillåter nämligen LIFO-metoden som ett alternativ till en beräkning enligt FIFO-metoden eller enligt vägda genomsnittsvärden. Enligt artikel 40.1 i det fjärde direktivet får medlemsstaterna tillåta att anskaffningsvärdet för vissa omsättningstillgångar beräk- nas på grundval av vägda genomsnittspriser eller enligt FIFO- metoden, LIFO-metoden eller någon annan jämförbar metod. Av förarbetena till ÅRL (prop. 1995/96:10 del II s. 78) framgår att de länder, med undantag för och , som då hade inför- livat direktivet också hade tillåtit LIFO-metoden. Enligt förarbe- tena (aa. s. 79) valde den svenska lagstiftaren att inte tillåta värde- ring enligt LIFO-metoden av följande skäl: LIFO-metoden används i praktiken inte i och kommer inte heller till uttryck i några svenska redovisningsrekommendationer. torde inte stå i överensstämmelse med vad som utgör god redo- visningssed. av stigande priser leder LIFO-metoden till att lagret undervärderas och till att en dold reserv uppstår. Med hänsyn till metodens begränsade praktiska betydelse och då den i vissa fall kan leda till en mindre rättvisande bild av lagrets värde anser regeringen att den inte bör vara tillåten. Inte heller med LIFO-metoden nära över- ensstämmande värderingsmetoder bör tillåtas. Såväl EG-direktivet som IAS tillåter LIFO-metoden vid värdering av varulager. Det uttryckliga förbudet i svensk lag- stiftning mot användande av LIFO-metoden kommer att hindra en direkt tillämpning av IAS 2 och måste följaktligen tas bort. IASB har dock inom ramen för sitt Improvements project föreslagit ett antal ändringar i IAS, däribland att avlägsna LIFO- metoden i IAS 2 p. 23 som ett alternativt sätt att beräkna anskaff- ningsvärdet. Förslaget har sänts ut på remiss med senaste svars- datum utsatt till . IASB torde därmed ha genomfört en eventuell ändring då IAS skall tilläm- pas i EU:s medlemsstater. Ett avlägsnande av förbudet i svensk lag- stiftning skulle då kunna avvaras. Konflikten mellan IAS 2 p. 23 och ÅRL 4 kap. 11 § kan lösas antingen genom att IASB:s förslag till ändring av bestämmelsen genomförs eller genom att förbudet mot användande av LIFO- metoden upphävs i ÅRL. 2.11 Värdering av anläggningstillgångar I ÅRL behandlas frågan om värdering av såväl materiella, immate- riella som finansiella anläggningstillgångar i 4 kap. 3 §. Enligt nämnda bestämmelse skall anläggningstillgångar tas upp till anskaffningsvärdet, om inte annat följer av 4–6 §§ eller 12 §. I sist- nämnda paragrafer behandlas frågor om avskrivning, nedskrivning och uppskrivning av anläggningstillgångar samt redovisning till bestämd mängd och fast värde.