sou · GRB36d1 · 2004-01-01 00:00:00 — En analys visar att flera länder ökade sin interna export när roll minskade. Handeln till/från tredje land av gris var betydligt mindre än rörelserna av gris inom EU, men även här skedde en förändring. export av levande grisar till tredje land var före svinpesten cirka 60 000 grisar (1994) för att 1997 vara nere på cirka 2 000 grisar. Total export av grisar från vissa av EU:s medlemsstater 1980 – 1999 Transportströmmar för olika djurslag med mera SOU 2003:6 Intern export av grisar i tusental inom EU, – 2000 Av tabellen framgår att och ökade försäljningen kraftigt under de år när svinpesten drabbade . Det är också intressant att konstatera att återhämtningen i den holländska interna exporten verkar leda till en minskning av den danska och tyska exporten till andra EU-länder. återtog alltså de för- lorade marknaderna. Den externa exporten påverkas påtagligt av svinpesten – den krymper till en tredjedel för att sedan återhämta sig, men med andra länder som exportörer. Den höga nivån före svinpesten har dock bara tillfälligt återhämtats. Transportströmmar för olika djurslag med mera Export av gris från EU till tredje land i tusental 1994– 2000 Källa: resp. år Andra EU-länder tog alltså över marknadsandelar under de år när svinpesten påverkade . Dock minskade den totala exporten påtagligt , men återhämtningen kom snabbt – till skillnad från BSE-krisen. Det kan också konstateras att de län- der som trädde in på marknaden när den holländska exporten minskade inte kunde bibehålla dessa marknadsandelar när återigen kunde leverera grisar. De ovan anförda exemplen visar att transportströmmarna är statiska utan förändras över tiden. Uppenbarligen finns flexibilitet, och de aktörer som säljer levande djur mellan EU-län- der finner marknader eller leverantörer i ett annat land om en stor leverantör faller ifrån. Vetenskapliga och erfarenhetsmässiga data visar tydligt att djurtransporter utgör en mycket stor riskfaktor vid spridning av smittsamma djursjukdomar. Det gäller transporter av såväl slaktdjur till slakterier som livdjur till marknader eller andra produktionsplatser. Flera exempel, senast mul- och klövsjuke- utbrottet i , visar att detta, förutom att skapa stora djurlidanden, kan få ödesdigra och för den enskilde och samhället mycket stora och kostsamma konsekvenser. Många länders smittskydd hotas av djurtransporter, också beroende på att djur kommer allt mer långväga ifrån. Från smittskyddssyn- punkt borde därför djurtransporter i allmänhet och långväga transporter i synnerhet minimeras i största möjligaste mån. Import av hundar från och nya resvanor med hundar mellan länder i EU har ökat risken för att allvarliga smittsamma sjukdomar förs in i . Sjukdomarna kan utgöra hot mot både hundars och människors hälsa, varför det är nödvändigt att vidta åtgärder för att förebygga införsel av all- varliga och smittsamma sjukdomar till genom att ställa särskilda krav vid införsel av hundar från vissa länder. Djurtransporter måste ur smittskyddssynpunkt begränsas till ett minimum och marknader där många djur från olika produk- tionsplatser sammanförs bör ur smittskyddssynpunkt upphöra. För införsel av hundar till föreslås utökade krav på blodanalys för alla hundar som är födda i, uppväxta i och förs in från , , , och , för att kunna säkerställa frihet från hjärtmask, leishmanios, tropisk ehrlichios, brucellos och babeos innan införsel. ställas krav på att alla hundar är fästingsanerade innan de förs in från ovan nämnda länder. Generellt om smittspridning bland djur Smittsamma djursjukdomar kan orsakas av virus, bakterier, para- siter, svampar och prioner. Många av de smittsamma sjukdomarna orsakar stora ekonomiska förluster och stora lidanden, och bekäm- pas därför systematiskt. Sjukdomar som kan överföras mellan djur och människor benämns zoonoser. De allvarligaste djursjukdomarna kallas epi- zootiska. Till epizootierna hör bland annat rabies, mul- och klöv- sjuka och svinpest. Dessa sjukdomar förekommer normalt inte i och bekämpas därför mycket radikalt enligt bestämmelser i epizootilagen. Spridningen av smittsamma djursjukdomar kan ske på många sätt. Vanligast är via direktkontakt mellan smittade djur eller genom att djuren vistas i stallar eller på beten där smittade djur tidigare vistats. Sådan direktkontakt kan till exempel ske på djur- marknader eller mellanstationer vid transport. Sjukdomar kan vidare spridas genom utfodring med smittat foder eller genom överföring i luften (vindburen smitta). Smittspridning sker även via transportbilar, redskap och människor som varit i kontakt med smittade djur. 3.1Rättslig reglering av epizootiska sjukdomar Rådets direktiv /425/EEG av om veterinära och avelstekniska kontroller i handeln med vissa levande djur och varor inom gemenskapen med sikte på att förverkliga den inre markna- den, senast ändrat genom rådets direktiv /118/EEG,1 reglerar vad som skall gälla vid utbrott av zoonoser, sjukdomar eller andra orsa- ker som kan utgöra en allvarlig risk för människors eller djurs hälsa. Enligt direktivets artikel 10 skall en medlemsstat som drabbas av något av någon sådan sjukdom underrätta övriga med- lemsstater och kommissionen, samt vidta de nödvändiga försiktig- hetsåtgärder som EG-rätten medger. En medlemsstat som drabbas eller är mottagar- eller transitland av djur från ett sådant land kan 1 EGT L 224, , s. 29 och EGT L 62, , s. 49. även sätta djuren i karantän. Medlemsstaten och kommissionen kan vidta provisoriska åtgärder i avvaktan på beslut av kommissionen efter visst förfarande i den Vetenskapliga veterinärkommittén.2 3.1.2Svensk lagstiftning om smittskydd Epizootiska sjukdomar som till exempel mul- och klövsjuka regle- ras i svensk lagstiftning i epizootilagen (1999:657). Lagen gäller sådana allmänfarliga sjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa. är central tillsynsmyndighet för epizootilagstiftningen. utövar tillsynen över lagen inom länet. Den svenska epizootilagen med förordningar reglerar bekämp- ning och rapportering av de anmälningspliktiga sjukdomarna som vanligtvis inte finns i landet. Epizootisjukdomarna återfinns i Jord- bruksverkets föreskrifter.3 Myndigheterna kan vid ett utbrott av en epizootisk sjukdom ingripa med hårda bekämpningsåtgärder, till exempel avlivning av djur, förbud mot förflyttningar av djur eller andra kontroll- och bekämpningsåtgärder med stöd av epizootilagen. Alla djurägare är enligt epizootilagen skyldiga att anmäla varje misstanke om epi- zootisk sjukdom till veterinär. Epizootilagstiftningen har alltsedan tillkomsten 1935 omfattat de allvarliga smittsamma djursjukdomar som det har bedömts vik- tigt att skydda landet från av främst samhällsekonomiska skäl. Epi- zootilagen omfattar dels allvarliga sjukdomar som upptas i OIE:s A-lista4 och sjukdomar för vilka EU har en tvingande bekämp- ningslagstiftning, dels vissa sjukdomar som av eget intresse har valt att bekämpa. Enligt föreskrifter om transport av levande djur5 måste den som ansvarar för en djurtransport inhämta ett hälsointyg från en officiell veterinär för de djur som ska transporte- ras. Denna föreskrift bygger på direktiv /29/EG6 och är det enda juridiska krav som EU-lagstiftningen ställer på skydd mot smitt- samma sjukdomar i samband med djurtransporter. 2 För vidare läsning om , se kapitel 4. 3 SJVFS 1999:102. 4 OIE – des Epizooties. För vidare läsning om OIE se kapitel 4. 5 SJVFS 2000:133. 6 EGT L 148, 30.6.1995, s. 52 direktivet kallas även djurtransportdirektivet, för vidare läsning se kapitel 4. har begärt så kallade tilläggsgarantier för ett antal smitt- samma djursjukdomar. Genom dessa har rätt att ställa utökade smittkontrollskrav för vissa definierade sjukdomar vid import av levande djur och djurprodukter. I de fall en smittsam djursjukdom har brutit ut inom EU-områ- det kan kommissionen utfärda så kallade beslut med kort varsel. Dessa kan helt eller delvis förbjuda transporter av djur inom defi- nierade områden av unionen under begränsade tidsperioder. Detta regelverk utnyttjades flitigt under mul- och klövsjukeutbrottet . Andra författningar som är aktuella i samband med utbrott av mul- och klövsjuka och andra epizootiska sjukdomar är förord- ningen (1994:542) om utförsel av levande djur, m.m. (kallad utför- selförordningen), förordningen (1994:1830) om införsel av levande djur m.m. (kallad införselförordningen), lagen (1992:1683) om provtagning på djur, m.m., förordningen (1998:134) om provtag- ning på djur m.m. (kallad provtagningsförordningen), och epizoo- tiförordningen (1999:659). Enligt införselförordningen får meddela före- skrifter om införselförbud för sådana djur och produkter av djur som för att hindra spridning av smittsamma djursjukdomar inte får förflyttas enligt särskilda beslut inom EU. 3.2Riskfaktorer för smittspridning via transporter Transport av levande djur innebär alltid en risk för spridning av smittsamma sjukdomar. När djur flyttas från en ort till en annan flyttas även de mikroorganismer som djuren härbärgerar. Om de transporterade djuren kommer i kontakt med stationära djur på sin nya vistelseort, saknar de båda djurgrupperna immu- nologiska försvarsmekanismer mot varandras smittbärande orga- nismer. Sjukdomar som inte fanns i ett land eller en region kan på detta sätt föras in dit. Även kortare kontakter mellan djur, till exempel på djurmarknader, kan effektivt sprida smittor från små infekterade djurgrupper till stora mängder tidigare infektions- fria djur. När mikroorganismer från olika djurbesättningar blandas kan konsekvenserna av de inblandade sjukdomarna bli allvarligare än om de enskilda sjukdomarna drabbat djuret var för sig. Den ned- sättning i kroppens motståndskraft som en sjukdom medför, gör att en andra infektion ovanpå den initiala kan orsaka värre skador på kroppen än om infektionerna kommit vid olika tillfällen. Transportsmittor utgör en betydande risk för dubbelinfektion, där även harmlösa virus eller bakterier kan orsaka allvarliga symtom i kombination med andra mikroorganismer. Ytterligare en faktor som påverkar risken för smittspridning i samband med transporter är den stress de transporterade djuren utsätts för. Främst vid lastning och lossning, men även vid ryckig körning, dålig vägstandard eller vid otillräcklig utfodring och vattentillgång, uppvisar djuren tydliga stressymtom. Stress hämmar kroppens immunförsvar, vilket gör att stressade djur lättare avger sjukdomsframkallande virus och bakterier. Stressade djur är också mer mottagliga för sådana patogena (sjukdomsalstrande) mikro- organismer. Risken för smittspridning vid transporter varierar beroende på hur friska och väl undersökta de transporterade djuren är, på vilket sätt transporten genomförs, hur väl fordon och annan utrustning rengörs, hur olika smittrycket är på avsändande och mottagande ort, med flera faktorer. Oavsett alla försiktighetsåtgärder innebär det dock alltid en större smittorisk att transportera djur från en besättning till än annan, än att inte transportera djuren alls. En mindre uppmärksammad smittspridningsrisk i samband med djurtransporter är de trafikolyckor som regelbundet inträffar med djurtransportbilar. Ofta demoleras bilen så mycket att ett antal av de transporterade djuren kommer lösa och springer ut i omgivande natur. Dessa kan lätt sprida sjukdomar från avsändar- landet/området till det område där olyckan inträffar. 3.2.1Transport av avelsdjur och produktionsdjur Den största smittrisken med djurtransporter uppstår vid transport av avelsdjur eller produktionsdjur, som kommer att leva vidare på slutmålet. Här finns stora möjligheter för direkt eller indirekt kontakt med djuren på mottagarorten, liksom för upprepade köp och försäljningar med vistelser på djurmarknader och i många olika besättningar. Ju fler andra individer från olika miljöer som djuren träffar på, desto större är risken att de sprider egna och smittas av andras mikroorganismer. Transport av slaktdjur utgör en mindre risk för smittspridning, förutsatt att djuren transporteras direkt från uppfödare/producent till slakteri. Det är dock viktigt att transportfordonen rengörs mekaniskt och desinficeras noggrant efter varje slaktdjurstransport. förekommer att transportfordonet används för att transportera slaktdjur åt det ena hållet och livdjur åt det andra. Om fordonet då inte är ordentligt rengjort kan slaktdjurens smittor spridas via till exempel kvarlämnad spillning eller strö från slakt- transporten. Förutom de djurskyddsmässiga problem som uppstår vid långa kalvtransporter, finns avsevärda smittskyddsmässiga risker vid transport av kalvar. Djuren lastas ofta tätt tillsammans, vilket ökar risken för smittspridning. Vidare ger mellanstationer för lagstadgad vila av kalvar stora risker att sprida smittor mellan djur från olika transporter och olika delar av EU. Rutinen att fösa kalvar i och ur transporter genom att skötaren stoppar sina fingrar i kalvarnas mun och på det sättet leder djuren, ökar än mer risken för smittöver- föring. Slutligen slaktas kalvarna sällan direkt på ankomstorten, vilket medför att smittor som överförts under transporten får möj- lighet att utvecklas och spridas till djur i ankomstbesättningen. Djurmarknader är vanliga i stora delar av , som mötesplatser där djur byter ägare. De utgör också en viktig del av djurtransport- systemet, då den avlastning som sker av djuren kan användas som formell vila inför en ny transportperiod. Många djur transporteras från den ena marknaden till den andra av nya ägare varje gång, för att slutligen slaktas. Handeln med djuren fungerar som en aktie- marknad, där varje köpare hoppas få lite mer än inköpspriset när djuret säljs. När priset inte längre går att höja, säljs djuret ofta till slakt. Djurmarknader är också effektiva smittspridare, då ett stort antal djur från många olika håll samlas på en liten yta. Direktkontakterna mellan djuren är många, och risken för indirekt smittspridning stor. Detta visade sig inte minst under mul- och klövsjukeutbrottet i . Longtown market, vilken är en stor fårmarknad i norra och den marknad som spred smittan från ursprungs- besättningen till övriga landet, visade sig blanda upp till 20 000 får från olika handlare under varje marknadstillfälle. Det säger sig självt att en smittsam mikroorganism lätt kan smitta ett stort antal djur under sådana förhållanden. Djuren transporteras sedan vidare till andra marknader eller nya ägare, och bär då med sig smittämnet. Så skedde i och mul- och klövsjukan fick en dramatisk och mycket svårkontrollerad spridning. fanns smittan i hela landet. Liksom djurmarknader utgör mellanstationer begränsade platser där djur från olika håll koncentreras på en liten yta för att sedan transporteras vidare. Mellanstationerna är de viloställen för djur under transport som EU har beslutat skall inrättas för vila av djur under minst 24 timmar.7 Mul- och klövsjukeutbrottet kan här åter illustrera de smittorisker som mellanstationerna medför. Under utbrottets inle- dande skeden transporterades en omgång får från till södra för slakt. På mellanstationen i i las- tades fåren av, som en tranport med kalvar från till också lastades av i . Fåren infekterade på mellan- stationen de kalvar som skulle till , men kalvarna visade inte sjukdomstecken förrän efter ankomsten till . Händel- sen resulterade i destruktion av 100 000-tals holländska djur, och stora ekonomiska kostnader. klassades som mul- och klövsjukesmittat land på grund av djurkontakterna vid mellansta- tionen. Antibiotika kan vara livräddande läkemedel när djur eller människor drabbas av svåra bakterieinfektioner. Bakterierna kan dock utveckla motståndskraft, resistens, mot antibiotika vid över- användning av sådana preparat. Om bakterien utvecklat mot- 7 För vidare läsning om mellanstationer se kapitel 4. ståndskraft mot flera olika antibiotika säger man att den är multi- resistent. Det kan vara mycket svårt att hitta en behandling som är effektiv mot infektioner med sådana bakterier. Epidemier av multiresistenta salmonellabakterier förekommer då och då hos människor och djur. En ökad global handel med livs- medel och djur, samt ökat resande, gör att nya resistenta former snabbt kan spridas mellan olika länder. Djurtransporter utgör en möjlig spridningsväg för antibiotikaresistensen, eftersom resistenta bakterier kan följa med transporterade djur, sprida sig och förökas hos djur som är fria från dessa bakterier. Vaccination är en metod att förebygga smittsamma sjukdomar, genom att stimulera ett immunsvar mot den förväntade sjukdomen hos vaccinerade djur. Det är främst virussjukdomar man kan vaccinera mot. Vaccinationen har dock vissa problem när det gäller bekämpning av smittsamma djursjukdomar. Dels kan vissa vacciner i sig orsaka sjukdom, om framställningen inte är mycket noga kontrollerad, dels kan vaccinationen omöjliggöra en kontroll av om en sjukdom finns i ett land eller en region, genom att det är omöjligt att avgöra om antikroppar i blodet hos djuren kommer från vaccinationen eller från en naturlig infektion. Slutligen kan vaccinationen invagga djurägare i en falsk säkerhet. Till exempel mul- och klövsjukevirus finns i sju subtyper med ett otal vidare undertyper, och varje vaccin kan bara skydda mot några av de många varianter som finns. De två senare argumenten var starkt bidragande till avstånds- tagande från vaccination vid mul- och klövsjukekrisen . Dess- utom kan vaccinerade djur fungera som kroniska smittbärare, om vaccinationen inte är hundraprocentigt effektiv och djuret inte visar några symtom på sjukdom. Sådana djur kan sprida smitta till ovaccinerade djurgrupper, då djurägaren även här invaggas i en falsk säkerhet. Mot bakgrund av dessa förhållanden är massvaccination ingen självklar lösning på smittspridningsproblemen. Massvaccination måste användas med kunskap och i rätt situationer. 3.4Djurskyddsmässiga konsekvenser av transportsmittor De djurskyddsmässiga lidanden som transportorsakade smittor vållar kan vara enorma. Mul- och klövsjukan utgör här ett tydligt exempel, där varje enskilt smittat djur utsätts för ett flertal smärt- samma sjukdomssymtom. Sjukdomen ger blåsbildning i mun- och nosslemhinna, i klövrand och klövspalt, samt på spenar. Symtom ses i form av feber och smärta från de ställen där blåsorna sitter, vilket visar sig i form av salivering, nosflöde och/eller hälta. När blåsorna spricker övergår förändringarna till sår som kan sekundär- infekteras av bakterier. Drabbade djur har ofta långvariga svårig- heter att gå och äta, på grund av de smärtsamma blåsbildningarna. Detta i sin tur kan leda till utmärgling och liggsår hos djuren. Ytterligare ett djurskyddsmässigt problem vid allvarliga smitto- utbrott är det lidande som massdestruktion av djur kan medföra. Avlivning på gården är visserligen eftersträvansvärt i all djurhåll- ning, men när stora mängder djur måste avlivas sker avlivningarna på ett djurskyddsmässigt acceptabelt sätt. Erfarenheter från mul- och klövsjukeutbrottet i visar bland annat detta. Då mul- och klövsjuka är oerhört smittsamt och dess virus kan spridas långa sträckor i luften, drabbas i de flesta fall ett stort antal djur vid varje utbrott. Svinpest är en annan smitta som orsakar stort djurlidande. Svin- pest uppträder i en akut form med dramatiska symtom men också i en kronisk form med otydliga symtom. I den akuta formen drabbas grisarna av hög feber, stört allmäntillstånd, vinglighet och kramper. Blodcirkulationen försämras med röda och lila områden på öron och kroppen som följd. Dödligheten är hög, . Förloppet varar vanligen i 5–. Den kroniska formen upp- träder hos gris som överlevt den akuta fasen och kan också ses hos djur som aldrig uppvisat symtom. Djuren uppvisar stört allmäntill- stånd, upphörd foderlust, onormal gång och feber. Perioder med sjukdomssymtom kan växla med perioder då de angripna djuren är kliniskt friska. Även denna sjukdom är mycket smittsam och drab- bar därför oftast många djur åt gången. 3.5Ekonomiska konsekvenser av transportsmittor De mest smittsamma djursjukdomarna kan få katastrofala ekono- miska konsekvenser för ett drabbat lands ekonomi. De tydligaste exemplen i utgör här mul- och klövsjuka och klassisk svin- pest.8 Även mindre smittsamma transportorsakade djursjukdomar kan dock få stora ekonomiska förluster för näringen som följd. I en studie publicerad i nr 11/01 framgår till exempel att smitta med ett i sig relativt harmlöst virus (porcint cir- covirus typ 2) i en svensk grisbesättning kostar drygt 200 000 kro- nor/100 suggor och år. På nationell nivå motsvarar detta /år för . Kostnaderna uppstår då viruset i kombination med andra mikroorganismer kan ge upphov till det fruktade sjukdomskomplexet PMWS.9 3.5.1Kostnader för utbrottet av mul- och klövsjuka i påträffades mul- och klövsjukemittade får vid ett slakteri nära . Sjukdomen spårades till en besättning i norra , men djurägaren hade vi det laget spridit sjuk- domen via andra djur till flera stora djurmarknader. Dessa i sin tur spred smittade djur, främst får, vidare i hela och andra europeiska länder. Smittobekämpningen ägde rum , och inte förrän blev det sista engelska grevskapet friförklarat från smitta. avlivades runt sex miljoner djur i bekämpningsarbetet (cirka 1/8 av alla lantbruksdjur i ), varav var får. Enligt ett uttalande från den brittiska miljöministern hade då mer än utbetalats bara i direktersättning till brittiska bönder. Enligt beräkningar från det brittiska turistrådet uppgick förlusterna från turistindustrin till 2001. Dess- utom beräknas ekonomiska förluster för turistnäringen uppgå till 2002 och 2003. Av den direktersättning som betalats ut har kommissionen stått för (ca 220 miljoner 8 Se bilaga 7. 9 PMWS: Postweaning Multisystemic Wasting Syndrome, se bilaga 7. brittiska pund) till och totalt till samtliga drabbade medlemsstater, enligt uppgift i kommissionens memo /01/123, . Ytterligare var öronmärkta för mul- och klövsjukekompensation . Kommissionen uppger att det kommer att ta år innan den slutliga ersättningssumman står klar, på grund av att nya kompen- sationsanspråk tillkommer. 3.5.2Kostnader för utbrott av svinpest Spridning av svinpest kan få betydande konsekvenser för ett lands egenförsörjning eller export av animala produkter. Som exempel på ekonomiskt avbräck kan nämnas att då afrikansk svinpest (av olyckliga naturliga omständigheter) spreds från till Pyreneiska halvön uppskattades den årliga förlusten till följd av minskad grisproduktion till nio miljoner dol- lar. Utbrott av klassisk svinpest förekommer regelbundet i . Vid en stor epidemi i fick elva miljoner grisar slaktas. Kostnaden för svinpesten i beräknades enligt LRF:s nyhetsbrev om internationella frågor till 3,9 miljarder nederländska , NLG.10 EU:s totala kompen- sation motsvarade 2,1 miljarder NLG.11 3.5.3Kostnader för utbrott av disease i drabbades av ett allvarligt utbrott av disease12 hos hönsfåglar. Cirka 100 000 fåglar fick avlivas och 1,3 miljoner ruvade ägg och daggamla kycklingar destrueras. Totalkostnaderna slutade på mellan 70–, enligt beräkningar. 103,9 miljarde nederländska (NLG)= = . 11Summan motsvarar = . 12Se bilaga 7. 3.6Svenska åtgärder för riskminimering av transportsmittor 3.6.1Svenska Djurbönders Smittskyddskontroll (SDS) I finns en mångårig tradition att bekämpa och förebygga djursjukdomar. Många sjukdomar som finns inom övriga EU är utrotade i eller har aldrig funnits i landet. För att bibehålla vårt goda djurhälsoläge bildades SDS vid EU-inträdet. SDS är en frivillig importkontroll för levande djur, sperma och embryon för djurslagen nöt, gris, får, get och hjort. Huvudmän är Svenska Djur- hälsovården och Svensk Mjölk. Förutom att informera importörer av djur, sperma och embryon om vilka försiktighetsåtgärder som bör vidtas vid import, samt kontrollera att dessa är uppfyllda, informerar SDS lantbrukare och andra berörda om aktuella risker för allvarliga smittsamma djursjukdomar. Vidare informeras exportörer av djur om vilka smittrisker som är förknippade med export. Anslutningen till SDS är hög.