sou · GRB341d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Vid vissa polisenheter skall finnas särskilt utsedda personer som ansvarar för polisbrottsärenden. Det är polisens länsledning som förordnar vilka polisenheter som skall ha sådant utredningsansvar. På varje sådan enhet finns det en utsedd polis med ansvar för utredningarna och som skall få all nödvändig information om de ärenden som finns på enheten. Ansvarspersonen utför emellertid inte själv förundersökningsåtgärder utan de verkställs av andra poliser. De utredande poliserna skall alltid vara verksamma vid en annan polisenhet än den där den polis som misstänks för brott tjänstgör. En anmälan mot en polis skall registreras dels i det härad där ärendet skall handläggas, dels hos den vid åklagarämbetet utsedda kontaktpersonen. Vid polisbrott som inträffar utanför kontorstid skall jourhavande åklagare underrättas om det finns anledning att vidta brådskande åtgärder eller att avgöra om tröskeln att inleda förundersökning överskridits. Förundersökningströskeln i polisärendena har definierats så att det i saken kan erhållas annan utomstående utredning än den misstanke om brott som anmälaren gett uttryck för. Visshet om eller stor sannolikhet för att brott har begåtts krävs inte. Tröskeln för att inleda förundersökning är i princip densamma som i andra brottsutredningar. En anmälan mot en polis skall också anmälas till polisens länsledning och till . polisen tillhör länsledningen eller den högsta ledningen skall polisens högsta ledning (inrikesministeriet) underrättas om saken. Klagomål som riktas mot en åklagare handläggs vid Riksåklagar- ämbetet. Några särskilda bestämmelser om handläggning av ären- den om brottmisstankar mot åklagare finns inte. För statligt anställda finns en tjänstemannanämnd som avgör frågor om disciplinansvar – varning – och uppsägning när en stats- anställd brutit mot eller åsidosatt sin tjänsteplikt. Nämnden består av en ordförande och åtta andra ledamöter. Ledamöterna, förutom ordföranden och två ledamöter, skall tillhöra en arbetstagar- eller arbetsgivarorganisation. Enligt strafflagen kan en offentligt anställd person också dömas till avsättning om han eller hon fälls till ansvar för vissa tjänstebrott (ex. mutbrott, brott mot tjänstehemlighet och missbruk av tjänsteställning). finns i en ordning med särskilda under- sökningsorgan; Det saerskilte etterforskningsorgan, SEFO. Dess- förinnan fanns ingen särskild ordning för handläggning av brotts- misstankar mot anställda inom polis- och åklagarväsendet. Undantag gällde dock anmälningar om olovligt maktmissbruk. För dessa ärenden hade Riksadvokaten utfärdat riktlinjer om vem som skulle handlägga dem. Om bakgrunden till tillkomsten av SEFO kan kortfattat nämnas följande. –talet hade frågan om att inrätta ett sär- skilt utredningsorgan för att utreda anmälningar mot anställda inom polisen och åklagarväsendet börjat diskuteras. –talet hade det framkommit att det före- kommit obefogat polisvåld i Bergen. På uppdrag av Justis- og politidepartementet gjordes en fristående undersökning av frågan. Denna resulterade i en rapport och en ny undersökning där de 260 utredda händelserna redovisades med vittnesmål och namn på de misstänkta poliserna. Undersökningen delgavs Riksadvokaten. När endast en av de 260 händelserna resulterade i ett åtalsbeslut startade en het debatt och lämnade regeringen förslag till den nu- varande ordningen. Departementet betonade att avsikten med in- rättandet av särskilda utredningsorgan var att skapa ett oavhängigt utredningsorgan och därigenom motverka risken för en minskad tillit till polis och åklagare samt att undanröja varje tvivel om att brottsutredningar mot polis- och åklagaranställda inte utreds lika tillfredsställande som andra brottsutredningar. finns i varje statsadvokatdistrikt upprättat ett efterforsk- ningsorgan, utom i där det finns två; sammanlagt finns elva SEFO. Varje SEFO består av en ordförande med domarkompetens, en advokat med erfarenhet av straffrätt och en medlem med erfarenhet som utredare inom polisen. Sammansättningen har sin förklaring i att man velat få ett organ som dels uppfyller kravet på en oavhängig och ojävig utredning, dels har en sammansättning av personer med sådan kompetens och erfarenhet som krävs för att utreda aktuella anmälningar. SEFO skall utreda anmälningar om att tjänsteman vid polisen eller åklagarväsendet har begått en straffbar handling i tjänsten. Straffbara handlingar som begås faller således utanför SEFO:s ansvarsområde. Ordningen gäller för alla anställda, dvs. oavsett om man är civilanställd eller inte. Även studenter vid polis- högskolan omfattas av SEFO:s ansvarsområde. SEFO skall också leda förundersökningar i ärenden där någon anmälan inte ingetts men där statsadvokaten ansett att det föreligger en misstanke om brottslig gärning i tjänsten. Detsamma gäller om en misstänkt inom polisen eller åklagarväsendet själv begär att en fråga skall utredas. SEFO skall alltid kopplas in i ärenden när en person dött eller skadats allvarligt i samband med polis eller åklagares tjänsteut- övning. SEFO:s verksamhetsområde följer av straffprosessloven och regleringen för SEFO:s verksamhet finns i påtaleinstruksen, vilken kompletteras av Riksadvokatens riktlinjer och direktiv. SEFO är det brottsutredande organet men saknar rätt att fatta beslut om åtal. Beslut om åtal fattas av en statsadvokat. SEFO avger endast sin inställning i åtalsfrågan. Det är också statsadvokaten som för talan i domstol. Vid en häktningsförhandling skall dock en representant från SEFO företräda vid domstolen. Möjlighet finns att vid dessa förhandlingar i stället låta en polistjänsteman, med eller utan åklagarkompetens, eller en statsadvokat företräda SEFO. Det är således först när ett ärende skall prövas slutligt av domstol som statsadvokaten för talan. SEFO beslutar också om att inleda en förundersökning. Själva utredningsarbetet utförs ibland av polisen efter direktiv från SEFO, men vanligen – i vart fall i – sköter medlemmarna själva utredningsarbetet, exempelvis att hålla förhör. När man använder poliser i utredningsarbetet bör man välja poliser som är verksamma i ett annat polisdistrikt än det där den misstänkte arbetar. Polisen har rätt att själv vidta utredningsåtgärder när ett uppehåll skulle kunna komma att skada utredningen. Statsadvokaten kan inte ge SEFO instruktioner om hur utredningsarbetet skall utföras, men han eller hon kan anmoda SEFO att vidta viss utredningsåtgärd. Statsadvokaten kan dock själv besluta om ytterligare utredning sedan SEFO avslutat utredningen och avgivit sin inställning i åtalsfrågan. SEFO:s beslut kan överklagas till Riksadvokaten. Riksadvokaten kan också ålägga utredningsorganet att inleda förundersökning och ge riktlinjer för hur den skall utföras. Mot ordningen med särskilda utredningsorgan har väckts kritik. I den allmänna debatten har kritiken främst riktats mot att banden till polisen är alltför täta och att detta medför en partisk utredning med favör till polisen. Vidare har kritik riktats mot att alltför få anmälningar leder till åtalsbeslut och prövning i domstol. I en empirisk analys vid av SEFO:s verksamhet (1999) framkom bl.a. att cirka hälften av alla anmälningar lades ned utan att något förhör hållits trots att det funnits en utpekad misstänkt. Undersökningen visade att ett litet antal anmälningar ledde till åtal. Det fanns dock inget som visade att detta hade sin orsak i antalet ledamöter av SEFO med polis- eller åklagarbakgrund. Inte heller fanns grund att anta att deras bakgrund på annat sätt påverkade utredningarna. Utredningen visade att statsadvokaten vanligen följde SEFO:s inställning i åtals- frågan och att den lilla skillnad som fanns var att SEFO föreslog fler positiva åtalsbeslut än vad statsadvokaten fattade beslut om. I analysen angavs dock att man inte kunde bortse från den koppling som tidigare poliser har till sina tidigare kollegor. Det påtalades att bara att det finns en misstanke om att det finns ett problem med tidigare polisanställda i utredningsorganen var ett problem. Utredningen visade också att de olika utredningsorganen hade olika arbetsrutiner och att utredningarna inte alltid bedrevs med önskvärd skyndsamhet. Mot bakgrund bl.a. av nämnda analys och att riktat viss kritik mot regleringen av handläggningen, tillsatte Riksadvoka- ten i samråd med Justis- og politidepartementet en arbetsgrupp med uppdrag att undersöka hur de särskilda utred- ningsorganen behandlat och utrett anmälningar mot poliser och åklagare. Arbetsgruppen skulle också undersöka SEFO:s relation till allmänheten och allmänhetens förtroende till ordningen. lämnade arbetsgruppen en rapport (SEFO:s etterforskning – en undersøkelse av kvaliteten). I rapporten före- slogs att det skall inrättas ett eget klago- och tillsynsorgan för behandling och uppföljning av anmälningar mot anställda inom polisen och åklagarväsendet om klandervärt beteende, men som inte var straffbart. För att stärka allmänhetens förtroende för SEFO:s verksamhet och skapa en kvalitetssäkring och ett ökat ansvar föreslog gruppen bl.a. att målsäganden och den misstänkte alltid skulle kallas till förhör, att SEFO:s inställning i åtalsfrågan skulle kunna offentliggöras, att statsadvokaternas åtals- rätt skulle överföras till SEFO, att en karantäntid för advokat- och domarmedlemmar som har bakgrund i polis- och åklagarväsendet skulle gälla, samt att det borde upprättas mål för handläggningstider i SEFO. För att stärka SEFO:s ledamöters kompetens och för att förbättra deras arbetssituation föreslog gruppen bl.a. att SEFO skulle få fast anställda sekreterare, att ledamöterna skulle få avlastning i sin dagliga arbetssituation och att det skulle etableras ett system med betald beredskapstjänstgöring och semesterperioder Rapporten har remissbehandlats och lämnade justis- og politidepartementet ett förslag till ändringar av ordningen för internutredningsverksamhet. Förslaget, som planeras behandlas i stortingen , innehåller följande förslag. Det skall inrättas ett centralt organ för handläggningen av an- mälningar mot polisanställda och åklagare om misstanke om brott i samband med arbetet, Spesialenheten for politisaker. Organet bör organiseras intern med fem avdelningar efter en geografisk princip för att säkra en tillfredsställande närvaro av utredningspersonal i alla delar av landet. Organet skall överta statsadvokaternas åtalsrätt. Om en utred- ning handlagts vid någon av de regionala avdelningarna skall chefen för avdelningen lämna förslag i åtalsfrågan till det centrala organet som har att fatta det slutliga beslutet. Departementet och flera remissinstanser anser att för att få hög kvalitet på utredningarna måste organet bemannas med poliser, som är de som har den kunskap och kompetens som krävs för att utreda brottsmisstankar. Om möjligt skall dock helst två och minst en av organets ledamöter inte ha polisbakgrund. Någon karantäntid bör inte gälla för den polisutbildade personalen, i vart fall inte i det centrala organet. Chefen för organet, som skall anställas på heltid, bör ha erfarenhet som domare eller advokat. I organet skall också anställas en vice chef, en informationsansvarig samt två-tre admi- nistratörer. Chefen och vice chef bör utses av Kongen i statsråd. Ledamöterna i de regionala avdelningarna bör, med hänsyn till mängden ärenden, inte anställas på heltid, utan utöva sitt uppdrag vid sidan om sin ordinarie anställning. Ledamöterna bör alltjämt ha erfarenheter som domare, advokat eller utredningsarbete vid polisen. För att behålla kompetensen även inom de regionala avdelningarna bör ledamöterna utses om av med möjlighet till förlängning. De regionala avdelningarna bör också ha en sekreterare – verksam vid den regionala chefens huvudsakliga arbetsplats – anställd . En anmälan med påstående om brottslig handling eller ett klagomål mot en polis i tjänsten skall inges till den regionala statsadvokaten. En anmälan om myndighetsmissbruk under en brottsutredning kan dock lämnas till polismyndigheten. Man skiljer mellan straff- rättsliga ärenden och klagoärenden men forum- och handläggnings- bestämmelserna är i princip desamma, förutom hur respektive ärendetyp kan avslutas. Det är statsadvokaten som handlägger ärendena, beslutar om och utför förundersökningar samt fattar beslut i åtalsfrågan. Stats- advokaten skall ta upp ett ärende till prövning efter anmälan eller på eget initiativ, vilket exempelvis kan ske efter ett tillkännagivande av polisklagonämnden (se nedan). Kravet för att inleda förunder- sökning är att det förmodas att en polis har begått ett brott som faller under allmänt åtal. Undantag gäller dock när en person avlidit eller skadats allvarligt i samband med ett polisingripande. I dessa fall skall en förundersökning alltid inledas. Statsadvokaten sköter i huvudsak själv utredningsarbetet och utför alla förundersökningsåtgärder. Statsadvokaten håller i princip alla förhör själv men kan begära att ett förhör skall hållas inför domstol. Ett sådant förhör är vanligen offentligt. Endast i undan- tagsfall söks hjälp av rigspolitichefen. Detta kan exempelvis ske när många personer skall höras. Arbetet utförs då av Rigspolitichefens rejseafdelning, som består av polisutbildad utredningspersonal. När nämnda avdelning vidtar förundersökningsåtgärder sker det alltid på statsadvokatens instruktioner. får dock på eget initiativ vidta sådana förundersökningsåtgärder som måste ske utan dröjsmål för att inte skada utredningen. Hos varje statsadvokat finns inrättat en polisklagonämnd (politiklagenaevn). Nämnden består av en advokat och två lekmän. Nämndens uppgift är att ha tillsyn över statsadvokatens arbete. Till nämnden skall statsadvokaten anmäla samtliga klagomål och brottsanmälningar som riktats mot poliser i deras tjänsteutövning. Nämnden skall fortlöpande hållas informerad om de åtgärder statsadvokaten vidtar och de beslut som fattas. Statsadvokaten skall också – om inte anmälan är uppenbart grundlös – utarbeta en enligt huvudregeln skriftlig redogörelse av resultatet av en undersökning eller en förundersökning. Av redogörelsen skall framgå hur statsadvokaten anser att ett ärende skall avslutas och vilket beslut som bör fattas. Nämnden har rätt att lämna förslag om att för- undersökning skall inledas, hur en undersökning skall utföras och vilka undersöknings- eller förundersökningsåtgärder som bör vid- tas. Sådana anmodningar skall normalt efterkommas, men om stats- advokaten motsätter sig att vidta viss förundersökningsåtgärd kan frågan avgöras av domstol. Nämnden skall också meddela stats- advokaten sin uppfattning om med vilket beslut ett ärende bör avslutas. Om statsadvokaten inte följer nämndens förslag kan nämnden överklaga statsadvokatens beslut hos Rigsadvokaten. En klagan som statsadvokaten anser vara uppenbart grundlös får avvisas utan vidare undersökning. Även i dessa fall skall dock klagonämnden först ges tillfälle att komma med synpunkter på statsadvokatens förslag. Om den som framställt klagomålet åter- kallar det avslutas normalt statsadvokatens handläggning av ärendet. Ett klagomål mot en polis kan också övergå till att handläggas som ett brottmål eller fortsätta att undersökas enligt reglerna för en . Slutligen kan ett klago- mål avslutas med att statsadvokaten riktar kritik mot polisens beteende och även beklagar det inträffade till målsäganden eller den som framställt klagomålet. En anmälan om brottslig handling kan avslutas genom avskrivning på grund av grundlös anmälan, genom att förundersökning läggs ned eller genom att åtal väcks. Den ordning som redovisats gäller bara när klagomålet eller anmälan om brottslig gärning riktats mot en polis och jurister/åklagare vid en polismyndighet och gärningen utförts i tjänsten. Förhållanden utanför tjänsten handläggs av polismästaren vid den myndighet vid vilken polisen tjänstgör. Polismästaren fattar beslut om hur klagomålet eller anmälan skall handläggas och också om förundersökning skall inledas. Om det kan antas att polismästaren är jävig skall ärendet överlämnas till statsadvokaten för handläggning. Om fråga uppkommer att väcka åtal skall ärendet alltid överlämnas till statsadvokaten som har att fatta beslut i åtalsfrågan. På motsvarande sätt handläggs klagomål eller anmälan om brottslig handling som riktas mot annan anställd inom polisväsendet. Anmälningar om brottslig handling som riktas mot anställd inom statsadvokatämbetet handläggs av vederbörande polismästare. Ärendet skall dock överlämnas till den regionala statsadvokaten för beslut i åtalsfrågan, om inte den som anmälan riktas mot är anställd vid samma statsadvokatämbete. I sådant fall skall ärendet efter Rigsadvokatens beslut överlämnas till ett annat statsadvokatämbete. Några särskilda forum- eller handläggningsbestämmelser när en anställd hos Rigsadvokaten anmäls för brott finns inte. Rigsadvokaten har en författningsreglerad skyldighet att till och lämna en skriftlig redo- görelse över handläggningen av klagomålsärenden och brotts- anmälningar mot poliser. Frågan om en handling skall medföra disciplinpåföljd avgörs av polismästaren där polisen är anställd eller Rigspolitichefen om det avser en jurist/åklagare. På samma sätt är det Rigsadvokaten som handlägger frågan om disciplinpåföljd mot anställd vid ett stats- advokatämbete. Ett disciplinärt förfarande kan dock inte inledas förrän statsadvokaten avslutat sin handläggning av ärendet. Om statsadvokaten avslutat ett klagoärende med att rikta kritik mot den berörde polisen eller beklaga det inträffade till den klagande bör detta normalt utgöra grund för att inleda ett disciplinärt för- farande. I samtliga fall kan polismästaren, istället för att inleda ett disciplinärende föra ett korrigerande samtal med berörd polis. Om detta tillvägagångssätt väljs skall Rigspolitichefen underrättas som i sin tur skall underrätta statsadvokaten eller i förekommande fall Rigsadvokaten. Rigsadvokaten ser över frågan om statsadvokaten även fortsättningsvis skall handlägga ärenden av mer bagatellartad karaktär. Det är troligt att Rigsadvokaten under innevarande år kommer att tillställa polisen och statsadvokatämbetena ett cirkulär med förslag till förändringar. Anmälan om brott mot en person anställd inom polisen skall göras till Riksåklagaren som också utreder anmälan. Om en anmälan görs vid en polismyndighet skall denna skickas till Riks- åklagaren, tillsammans med de handlingar som i övrigt föreligger. Vid behov bör polisen biträda Riksåklagaren vid utredningen i den utsträckning som begärs. Sådant biträde får inte ges av den polischef hos vilken den som anmälan rör är verksam. Det är emellertid önskvärt att personalen vid själv håller förhören. resultat - (12 mån) (exklusive ekobrott) Lagföring 1: Andel lagförda misstänkta av samtliga misstänkta som blivit föremål för beslut Lagföring 2: Antalet lagföringsbeslut dividerat med det totala antalet beslut i åtalsfrågan Genomströmning 1: Genomsnittligt antal dagar från inkommet förundersökningsprotokoll till beslut i åtalsfrågan avseende brottsmisstanke Genomströmning 2: Andelen brottsmisstankar beslutade inom från inkommet förundersökningsprotokoll Produktionsförändring: Skillnaden mellan antalet avslutade och inkomna ärenden dividerat med antalet inkomna ärenden. Från och med redovisas genomströmningsmåtten och produktionsförändringen i förhållande till måluppfyllelse och inte i förhållande till föregående år. Detta innebär att Riksåklagarens resultatmodell endast för lagföringsmåtten visar pilar för att markera utvecklingen . För övriga mått räcker det med att myndighetens mål uppfyllts för att få en grön markering, oavsett utvecklingen sedan föregående år. Lagföring 1, kammarjämförelser Def: Andel lagförda misstänkta av samtliga misstänkta som blivit föremål för beslut Lagföring 2, kammarjämförelser Def: Antalet lagföringsbeslut dividerat med det totala antalet beslut i åtalsfrågan Genomströmning 1, kammarjämförelser i förhållande till verksamhetsmål Def: Genomsnittligt antal dagar från inkommet förundersökningsprotokoll till beslut i åtalsfrågan avseende brottsmisstanke Genomströmning 2, kammarjämförelser i förhållande till verksamhetsmål Def: Andelen brottsmisstankar beslutade inom från inkommet förundersökningsprotokoll Bilaga 4 SOU 2003:41 Produktionsförändring, kammarjämförelser i förhållande till verksamhetsmål Def: Skillnaden mellan antalet avslutade och inkomna ärenden dividerat med antalet inkomna ärenden