sou · GRB399d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Lagen (1992:1610) om finansieringsverksamhet Lagen (1992:1602) om valuta- och kreditreglering Lagen (1992:1119) om teknisk kontroll Avgiftsförordningen (1992:191) Lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. Lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning Lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård Lagen (1991:1047) om sjuklön Kommunallagen (1991:900) Lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll Jämställdhetslagen (1991:433) Lagen (1990:1114) om värdepappersfonder Förordningen (1990:1070) om publicering av inter- nationella överenskommelser, m.m. Arkivlagen (1990:782)19 Lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter Taxeringslagen (1990:324) Lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. Totalförsvarets folkrättsförordning (1990:12) Utlänningslagen (1989:529) Lagen (1988:1385) om riksbank Lagen (1988:868) om brandfarliga och explosiva varor Lagen (1988:688) om besöksförbud Strålskyddslagen (1988:220) Lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar Bankrörelselagen (1987:617) Förvaltningslagen (1986:223) Skollagen (1985:1100) Patientjournallagen (1985:562) Förordningen (1984:692) om det allmänna företagsregistret Lagen (1983:953) om säkerhetsskydd i Lagen (1982:1004) om skyldighet för näringsidkare, arbetsmarknads- organisationer m.fl. att delta i totalförsvarsplaneringen Lagen (1982:821) om transport av farligt gods Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) Förordningen (1982:327) om publicus Lagen (1981:1354) om allmänna värmesystem Lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler Utsökningsförordningen (1981:981) Lagen (1980:578) om ordningsvakter Lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg (1978:413) Ransoneringslagen (1978:268) Förfogandelagen (1978:262) Arbetsmiljölagen (1977:1160) Lagen (1977:729) om Patentbesvärsrätten Lagen (1976:633) om kungörande av lagar och andra författningar Lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m.fl. Aktiebolagslagen (1975:1385) Lagen (1975:689) om tystnadsplikt för vissa tolkar och översättare 19 Enligt vårt förslag i SOU 2002:97 skall arkivlagen upphävas och ersättas av Lagen om hantering av allmänna handlingar Lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt Inkassolagen (1974:182) Lagen (1974:13) om vissa anställningsfrämjande åtgärder Kreditupplysningslagen (1973:1173) Lagen (1972:119) om fastställande av könstillhörighet i vissa fall Lagen (1971:1078) om försvarsuppfinningar Förvaltningsprocesslagen (1971:291) Lagen (1970:244) om allmänna vatten och avloppsanläggningar Lagen (1966:314) om kontinentalsockeln Krigshandelslagen (1964:19) Lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Luftfartslagen (1957:297) Lagen (1949:345) om rätten till arbetstagares uppfinningar Lagen (1944:133) om kastrering I följande författningar finns det hänvisningar till bestämmelser i 15 kap. sekretesslagen (1980:100) som enligt vårt förslag i SOU 2002:97 skall flyttas till Lagen om hantering av allmänna hand- lingar. Förordningen (2003:234) om tider för tillhandahållande av domar och beslut, m.m. Förordningen (2001:639) om registerföring m.m. vid allmänna domstolar med hjälp av automatiserad behandling Förordningen (2001:589) om behandling av personuppgifter i skatteförvaltningens folkbokföringsverksamhet Lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i verksamhet Lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i kronofogde- myndigheternas verksamhet Lagen (2001:183) om behandling av personuppgifter i verksamhet med val och folkomröstningar Lagen (2001:182) om behandling av personuppgifter i skatte- förvaltningens folkbokföringsverksamhet Lagen (2001:181) om behandling av uppgifter i skatteförvalt- ningens beskattningsverksamhet Personuppgiftsförordningen (1998:1191) Förordningen (1997:902) om register över strafförelägganden Förordningen (1996:1515) med instruktion för Åklagarförordningen (1996:205) Förordningen (1995:1006) om registerföring vid åklagarmyndig- heterna Förordningen (1992:877) med instruktion för Statskontoret Reservationer och särskilda yttranden Reservation av ledamöterna (), (), (), och Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och till polisen vid grova brott Vi anser att sekretessen bör begränsas, så att personal inom hälso- och sjukvård samt inom socialtjänst skall kunna polisanmäla våld mot kvinnor även då brotten inte är att betrakta som grova med minst två års fängelse som följd, utan redan våldsbrott som faller inom ramen för allmänt åtal skall ge denna lättnad i sekretessen. Våld mot kvinnor är oacceptabelt och skall beivras med samma fasthet som våld mot barn. Att hälso- och sjukvårdens- samt social- tjänstens uppgiftslämnande till de brottsförebyggande myndig- heterna skall föregås av ett omfattande försök till samförstånd med den drabbade kvinnan och att denna ges allt adekvat stöd för sin anmälan, utesluter inte ytterst ett ensidigt uppgiftslämnande. En begränsning av den höga sekretesströskeln för våldsbrott och hotbrott mot kvinnor, skall ses som samma slags samhälleliga signalsystem, som då motsvarande begränsningar av sekretessen genomfördes som ett led att beivra och minska skadeverkningarna av våld mot barn och ungdomar. En sådan nödvändig och hos många berörda önskvärd, sekretessbegränsning förutsätter ökad utbildning syftande till förbättrad kompetens i erforderlig omfatt- ning. Reservation av ledamöterna (), (), (), och Meddelarfrihet för bilder från allmän kameraövervakning Vi delar Justitiekanslerns uppfattning att kameraövervakning är en ur integritetssynpunkt känslig åtgärd. Det är viktigt att tystnadsplikten är effektiv för att kameraövervakning skall kunna användas när det verkligen behövs. När det gäller bilder från övervakningskameror i enskild verksamhet kan insynsintresset inte anses vara särskilt stort. Vi föreslår därför att meddelarfriheten bör inskränkas när det gäller tystnadsplikten enligt lagen om allmän kameraövervakning och motsvarande bestämmelse i sekretesslagen. Reservation av ledamoten () Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och till polisen vid grova brott Som kommittén framhåller talar starka integritetsskäl mot ett ut- vidgat undantag från sekretessen inom socialtjänst och hälso- och sjukvård när det gäller våld mot kvinnor. Jag ansluter mig till kommitténs bedömning att tvåårsregeln i 14 kap. 2 § femte stycket SekrL bör vara kvar. Förslaget att sekretessen skall kunna genombrytas vid vissa för- söksbrott har praktisk betydelse – när det gäller våld mot kvinnor – i det fall det rör sig om försök till mord, dråp och våldtäkt. Mot förslaget talar samma integritetshänsyn som fått kommittén att förorda ett bibehållande av tvåårsregeln. Jag tvivlar på att förslaget ökar skyddet för utsatta kvinnor eller bidrar till att förebygga brott. En kvinna som är övertygad om att en man försökt döda henne torde som regel inte motsätta sig en anmälan till polisen. Om hon vägrar är det inte sannolikt att misstanken om mord- eller dråp- försök kan styrkas. När det gäller försök till våldtäkt finns det starka skäl att respektera kvinnans egen uppfattning om huruvida anmälan bör göras. Det är svårt för någon annan att avgöra allvaret i den kränkning hon utsatts för eller vilken påfrestning på henne som en brottsutredning och en rättegång kan medföra. Utan kvinnans medverkan torde det i de flesta fall vara svårt att få en fällande dom. Överväganden pågår om en eventuell utvidgning av definitionen av våldtäkt. Det är ytterligare ett skäl att inte nu ändra sekretess- regeln i fråga om försöksbrott. Reservation av ledamoten () Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och till polisen vid grova brott En av viktigaste utgångspunkter är att insatser i individuella ärenden skall präglas av frivillighet och själv- bestämmande. insatser för den enskilde skall ut- formas och genomföras tillsammans med vederbörande. I motiven till lagen sägs också att samråd med andra myndigheter i regel inte bör ske utan att den enskilde samtycker till det. Lagstiftningen har utformats så att den enskilde skall känna förtroende och respekt för och så att den enskilde skall våga vända sig till denna. På motsvarande sätt anger hälso- och sjukvårdslagen att en god hälso- och sjukvård särskilt skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet. Även här betonas att vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. När det gäller hälso- och sjukvårdsområdet och socialtjänstområdet gör sig kravet på sekretess för enskildas personliga förhållanden med hänsyn till ovanstående särskilt starkt gällande. är det självklart angeläget att sekretessen inte är så sträng att den försvårar polisens spanings- och utredningsverksamhet när det gäller allvarliga brott. Att en sådan avvägning mellan intresset av sekretess och intresset av en effektiv brottsbekämpning är svår att göra visar inte minst diskussionerna i frågan som har varit sedan sekretesslagens tillkomst. När nu frågan i kommittédirektiven tas upp igen är det med utgångspunkten att det bör övervägas om inte uppgifter om brotts- misstankar inom hälso- och sjukvården och skall få lämnas till polis- och åklagarmyndigheter, inte bara vid misstanke om fullbordade brott där straffet inte är lindrigare än fängelse , utan även vid försök till sådana brott. Det har hävdats att det kan finnas vissa typer av brott där det finns ett större intresse av effektiv brottsbekämpning än vad gäller andra. Utöver brott mot barn och ungdomar, för vilka det finns vissa lättnader i sekretessen gäller det enligt mitt för- menande också grova våldsbrott inte minst de som riktar sig mot kvinnor. Det kan där finnas goda skäl att ge personalen inom hälso- och sjukvården och möjlighet att utan samtycke från den enskilde lämna polisen uppgifter om brott i större utsträckning än . Jag anser – i motsats till kommitténs majoritet – att uppgifter skall få lämnas från hälso- och sjukvården och när det gäller misstanke om brott med ett straffminimum om ett års fängelse. Jag anser också att denna generella sänkning av gränsen på fängelsestraffets längd skall gälla också inte bara när det gäller fullbordade brott utan också vid misstankar om försök till brott. Intresset att beivra våldsbrott får i vissa fall ta över den enskildes intresse av integritet och sekretess. Det är därför motiverat att begära en sänkning av sekretessgränsen till för vissa, särskilt angivna vålds- och sexualbrott. Reservation av ledamoten () Meddelarfrihet för bilder från allmän kameraövervakning Lagen (1998:150) om allmän kameraövervakning innehåller bestäm- melser om användning av övervakningsutrustning. I lagen finns bl.a. bestämmelser om när kameraövervakning kräver tillstånd och när sådan övervakning får ske utan tillstånd men efter anmälan. Läns- styrelsen har tillsyn över att allmän kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde bedrivs i enlighet med lagen. Den som tar befattning med en uppgift som har inhämtats genom allmän kameraövervakning får inte obehörigen röja eller använda vad han eller hon på det sättet fått veta om någon enskilds personliga förhållanden. Denna tystnadsplikt är inte med i 16 kap. 1 § sekre- tesslagen. Att med stöd av meddelarfriheten lämna sådana uppgifter för publicering är således inte straffbart. I det allmännas verksamhet finns en bestämmelse som motsvarar tystnadsplikten enligt lagen om allmän kameraövervakning. Sekre- tess gäller för sådan uppgift om enskilds personliga förhållanden som har inhämtats genom allmän kameraövervakning. Sekretessen gäller dock endast om det kan antas att den som uppgiften rör eller någon närstående lider men om uppgiften röjs. Även denna tyst- nadsplikt viker för meddelarfriheten. Justitiekanslern har haft anledning att ta ställning till frågan om meddelarfrihet i samband med att bilder från allmän kameraövervakning lämnats för publicering. publicerade en tidning bilder på en känd fotbollsspelare både i sin pappersupplaga och på sin hemsida. Bilderna kom från en över- vakningskamera i en bar. polisanmälde ägaren till baren, som också hade tillståndet att använda övervakningskamera, för brott mot villkor i tillståndet. Justitiekanslern utgick i sin bedömning från att bildmaterialet överlämnats till tidningen av någon som företrädde barens ägare. Han konstaterade att bilderna som lämnats till tidningen för publi- cering omfattas av tryckfrihetsförordningens regler om meddelar- frihet. Därför får ett ingripande från det allmännas sida mot utlämnaren av bilderna inte förekomma. Justitiekanslern har diskuterat frågan om meddelarfrihet för bilder från övervakningskameror ytterligare i en PM till Justitiedeparte- mentet. Han anger där att kameraövervakning är en ur integritets- synpunkt känslig åtgärd och att det är viktigt att tystnadsplikten är effektiv för att kameraövervakning skall kunna användas när det verkligen behövs. Mot den bakgrunden anser Justitiekanslern att det finns anledning att överväga om tystnadsplikten enligt lagen om allmän kameraövervakning bör ges företräde framför meddelar- friheten. Publiceringen av bilderna har vidare givit upphov till en viss debatt i media och frågor i . Eftersom det ingår i vårt uppdrag att se över bestämmelserna om vilka tystnadsplikter som bryter med- delarfriheten, anser vi att det är lämpligt att vi tar ställning till frågan om meddelarfrihet i förhållande till den tystnadsplikt som finns i lagen om allmän kameraövervakning. Tystnadsplikter som gäller för enskilda bryter endast i ett fåtal fall meddelarfriheten. Det gäller bl.a. tystnadsplikt för advokater, i enskild hälso- och sjukvård, i enskild familjerådgivning och i enskilt bedriven post- och televerksamhet. Frågan om att bryta igenom meddelarfriheten för enskilda diskuterades i departementspromemo- rian som föregick sekretesslagen. Där konstaterades att lagstiftaren bör iaktta stor restriktivitet när det gäller detta. I och för sig finns det normalt inte något insynsintresse i enskild verksamhet. Av regeringsformen följer dock att rättighetsinskränkningar aldrig får gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den. Det innebär att en återhållsam inställning bör tas i frågan. Lagen om allmän kameraövervakning har utvärderats. fanns totalt i landet 6078 tillstånd till kamera- övervakning och 3219 anmälningar om allmän kameraövervakning. Utredningen drar slutsatsen att användningen av allmän kamera- övervakning har ökat men att alla tillstånd och anmälningar inte motsvaras av faktiska övervakningsåtgärder, eftersom tillstånd och anmälningar inte alltid gallras ur länsstyrelsernas register när övervakningen upphör. Utredningen har vidare försökt belysa allmänhetens inställning till allmän kameraövervakning på allmänna platser. Sammanfattningsvis konstateras att en klar majoritet av befolkningen förefaller vara positiv eller i vart fall inte ha något att invända mot kameraövervakning på många platser dit allmänheten har tillträde. Utredningen konstaterar att lagen om allmän kamera- övervakning i huvudsak är en väl fungerande lagstiftning och att den ger ett tillfredsställande skydd för enskildas integritet vid allmän kameraövervakning. Jag delar Justitiekanslerns uppfattning att kameraövervakning är en ur integritetssynpunkt känslig åtgärd. Det är viktigt att tystnads- plikten är effektiv för att kameraövervakning skall kunna användas när det verkligen behövs. När det gäller bilder från övervaknings- kameror i enskild verksamhet kan insynsintresset inte anses vara särskilt stort. Jag föreslår därför att meddelarfriheten bör inskränkas när det gäller tystnadsplikten enligt lagen om allmän kameraöver- vakning och motsvarande bestämmelse i sekretesslagen. Frågan om kameraövervakning aktualiserar också det faktum att inte har någon lagstiftning om privatlivets helgd. Övervakning av människor i har kraftigt förstärkts . De ansvariga har oftast motiverat ökningen med att man vill göra brottsbekämpningen effektivare. Den tekniska utvecklingen ökar möjligheterna att blicka in i medbor- garnas privatliv. Utvecklingen går i små steg som vart och ett kan förefalla oskyldiga. Sammantagna innebär de emellertid ett växande hot mot den enskildes integritet. För har skyddet för den personliga integriteten alltid varit en viktig fråga. Jag anser att utvecklingen är otillfredsställande. Dagens lagstiftning innehåller brister i skyddet för den personliga integriteten. Dels är lagstift- ningen inte enhetlig utan den är uppdelad mellan ett antal olika lagar, dels är den inte teknikoberoende, vilket är en nackdel med beaktande av den snabba tekniska utvecklingen. Jag menar att det finns behov av att se över gällande lagstiftning och utreda behovet av en generell integritetslagstiftning och införandet av en personrätt. Många menar att ett stärkt integritetsskydd kommer att påverka offentlighetsprincipen och att därmed skulle bli mindre öppet. Jag anser för min del inte att ett stärkt skydd för den personliga integriteten står i motsatsförhållande till insyn i och kontroll av myndighetsutövningen. Reservation av ledamoten () Utlämnande av uppgift på grund av allmänintresset av insyn Utredningens majoritet föreslår att det skall införas en möjlighet till intresseavvägning med innebörden att en annars sekretessbelagd uppgift skall få lämnas ut till enskild om den utlämnande myndigheten finner det uppenbart att allmänintresset av insyn är större än det intresse som sekretessen skall skydda. Bestämmelsen skulle kunna komma till användning i situationer där ett starkt informationsbehov uppstår, som exempel har framförts tillsynsverksamhet eller verksamhet där sekretess gäller med hänsyn till skyddet för ekonomiska förhållanden eller i en nedlagd förundersökning. Regeringen har en generell dispensmöjlighet enligt 14 kap 8 § sekretesslagen. Utöver denna generella dispensmöjlighet har regeringen dessutom rätt att enligt särskilda bestämmelser häva sekretessen. Till detta kan läggas att offentliganställda tjänstemän genom meddelarfriheten tillförsäkras en generell möjlighet till undantag från tystnadsplikten, dock inte handlingssekretessen, till den som kan offentliggöra uppgifterna i media. Dessutom menar jag att det är ytterst tveksamt om utredningens förslag är förenligt med tryckfrihetsförordningen. Det är inte tillåtet enligt 2 kap 2 § att låta någon annan myndighet än regeringen medge att viss handling lämnas ut. Den föreslagna möjligheten till prövning av om en uppgift skall lämnas ut lämnar stor frihet till den tillämpande myndigheten. Jag anser att detta utlämnande skall regleras i lag eller, i vissa begränsade fall, genom förordning av regeringen. Särskilt yttrande av experten Kommittén har undersökt om sekretessen breder ut sig och – även om det från fall till fall kan diskuteras vad som i realiteten är en utvidgning av sekretessen – funnit att så har skett vid åtminstone 17 av 89 ändringar – . Det är en oroande utveckling och det är därför ytterst angeläget att kommitténs förslag om olika insatser för att säkerställa balansen mellan offentlighet och sekretess genomförs. Det gäller särskilt förslaget om en kommission eller stående beredning som kan följa utvecklingen på området liksom förslaget om en skyldighet för regeringen att till redovisa ändringar i sekretess- lagen och regeringsarbetet i övrigt vad gäller öppenhet och sekretess. Kommittén har, med några undantag, inte haft möjlighet att i sak pröva och värdera den avvägning mellan offentlighet och sekretess som kommer till uttryck i befintliga sekretessbestämmelser. Enligt min mening är det därför angeläget att, inom ramen för en even- tuell kommission, inte bara säkerställa balanserande överväganden mellan offentlighet och sekretess för framtiden. Det krävs också en analys av hur balansen kan behöva återställas mot bakgrund av den ovan angivna utvidgningen av sekretessen som redan ägt rum. Särskilt yttrande av experten Balansen mellan offentlighet och sekretess Kommittén har haft att göra en översyn av sekretesslagen. Enligt direktiven ska översynen ske med bibehållen balans mellan intresset av offentlighet och insyn å ena sidan och integritets- och andra skyddsintressen å den andra. Någon sådan översyn har kommittén inte gjort. En sådan borde naturligen ha tagit sin utgångspunkt i hur balansen mellan offent- lighet och sekretess gestaltade sig vid sekretesslagens tillkomst (1980), och kartlagt de många ändringar och tillägg som därefter beslutats. Ett sådant arbete hade kunnat ge svar på den väsentliga frågan: Breder sekretessen ut sig? Kommittén har för egen del endast gjort en mindre undersökning av förändringarna . Kommittén har därutöver kunnat dra nytta av en något mer omfattande undersök- ning som utförts av på uppdrag av , men även den täcker mindre än halva tidsperioden. Hur balansen mellan de motstående intressena har utvecklats över tiden går alltså inte att säga. Genom sitt agerande har kom- mittén i praktiken kommit att acceptera det läge som råder som utgångspunkt för balansresonemanget (trots att den större undersökningen pekar mot slutsatsen att sekretessen ökat). För framtiden är det viktigt att inte ånyo hamna i en liknande situation. Det är därför angeläget att genomföra något av förslagen under punkten 3.5.2 i betänkandet. I offentlighets- och sekretesskommitténs första delbetänkande (SOU 2001:3) diskuterades den risk för minskad insyn som ligger i sekretesslagens koppling till personuppgiftslagen, SekrL 7:16 (20:6 i kommitténs förslag). I föreliggande översyn av lagen har kommittén valt att inte föreslå annat än en språklig ändring av denna paragraf, en paragraf som allvarligt hotar att rubba balansen mellan offentlighet och sekretess. Särskilt yttrande av experterna Tystnadsplikten bör ha företräde framför meddelarfriheten för vissa uppgifter i ärenden om arbetarskydd Syftet med reglerna i 7 kap 8 § sekretesslagen är att få ett skydd för uppgifter om enskildas yrkessjukdomar och andra personliga för- hållanden som kan finnas hos myndigheter som handlägger frågor om arbetarskydd. Det kan vidare konstateras att syftet med insyns- rätten och därmed meddelarfriheten i arbetarskyddsärenden är att underlätta en offentlig debatt om arbetarskydd och om arbets- tagares och arbetsgivares förhållanden, dvs. den verksamhet som primärt är föremål för tillsyn. Också uppgifter om patienter och klienter (s.k. tredje man) i dessa ärenden omfattas av 7 kap 8 § sekretesslagen. Det kan emellertid inte vara rimligt att sådana uppgifter skall omfattas av meddelarfrihet. Det rör sig om uppgifter som inom och hälso- och sjukvården har starkt sekretesskydd (omvänt skade- rekvisit) och inte omfattas av meddelarfrihet om de finns i den verksamheten. För tillsynsverksamhet måste det bl.a. anses sakna intresse vad personerna heter som vistas på den plats som är föremål för inspektion. I den delen finns, enligt vår uppfattning, inte något insynsintresse. Däremot finns det givetvis ett behov av insyn i den delen som gäller den direkta tillsynsverksamheten. Det torde inte heller vålla några problem att särskilja uppgifter om tredje mans hälsotillstånd och andra personliga förhållanden från övriga uppgifter i ett ärende om arbetarskydd. Dessa personer är dessutom i sig inte föremål för arbetarskyddets tillsynsverksam- het. Vi delar inte utredningens uppfattning att det finns ett insyns- intresse när det gäller vilka de enskilda individerna är som befinner sig inom de inspekterade lokalerna, t.ex. vilka personer som ligger i sängarna i en korridor eller i en sjukhussal som är föremål för inspektion. Här väger integritetsaspekten lika tungt som inom socialtjänst- och hälso- och sjukvårdsverksamhet. Vi anser därför att meddelarfriheten måste inskränkas för uppgifter om tredje mans hälsotillstånd och andra personliga förhållanden i ärenden om arbetarskydd. Detta bör gälla oberoende av om uppgifterna kommer fram vid tillsyn av enskild eller offentlig verksamhet.