sou · GRB372d1 · 2004-01-01 00:00:00 — skall i möjligaste mån bearbetas sent eller för att minska frigöringen av markens stora förråd av natur- ligt kväve. I har arealen vårbearbetning ökat kraftigt som ett resultat av EU:s miljöersättningsprogram. Den faktiska arealen som vårbearbetas är drygt 90 000 ha och minskningen av kväveutsläppet blir därmed knappt två gånger större än väntat. För att det framgångsrika arbetet med vårbearbet- ning ska bli bestående är det avgörande att miljöersättningen inom EU:s jordbrukspolitik består kommande programperioder. Tillförsel av kväve vid odling får inte överskrida växternas behov. Vissa lantbrukare använder mindre gödsel än de statliga riktlinjerna och vissa använder mer. Miljörådgivning pågår för att minska göds- ling över grödans behov men om inte denna lyckas skall någon form av styrning av kvävetillförsel införas som omfattar alla former av tillförsel. Potentialen i denna åtgärd är ca kväve/år. En nationell marin strategi Spridning av flytgödsel från djur till höstsäd skall minskas. skall arealen höstsäd som tillförs stallgödsel ha minskat . inte målet bör föreskrifter införas som reglerar spridningen av stallgödsel. Potentialen i denna åtgärd är maximalt kväve. Fast träda skall införas. Modellberäkningar visar att fastliggande träda enligt MTR (Halv- tidsöversynen av EU:s jordbrukspolitik, ) kan leda till en minskning av utlakningen jämfört med nuvarande blandning av ettårig och flerårig träda. Bestämmelserna för hur trädan ska komma i växtföljden ändras för att få en fast träda istället för en rörlig med återkommande trädesbrott. Potentialen i denna åtgärd är ca kväve. 12 000 ha våtmarker skall anläggas. I där behovet av våtmarker som kvävefälla är störst krävs cirka 1 ha våtmark per 100 ha för att nå arealmålet om 12 000 ha . har 2 500–3 000 ha anlagts , vilket minskat kväveutsläppen med 300–/år. För att nå arealmålet behöver anläggningstakten öka generellt. Mer speci- fikt skall anläggning av våtmarker kopplas till vattendirektivets avrinningsområdesförvaltning, där ett beting skall läggas fast för varje avrinningsområde. Därmed kan lämpligaste placering avgöras lokalt. En generell ökning av anläggningen av våtmarker kan åstad- kommas genom att öka den nuvarande budgeten för projektstöd och genom en informationskampanj till markägare. Informations- kampanjen bör genomföras av i samarbete med och länsstyrelserna. Det är dock inte arealen våtmarksyta i sig som är målet, utan våtmarkernas funktion. En förbättrad funktion kan uppnås med mindre areal genom strategisk placering, dvs. var i landet respektive i landskapet våtmarken placeras. Våtmarken bör utformas så att den ger en optimal kväverening. utreder, på regering- ens uppdrag, kvalitetskriterier för våtmarker för att skapa förbätt- rade anläggningsvillkor. Potentialen i denna åtgärd är ca kväve/år. En nationell marin strategi Deltagandet i miljöutbildningar skall vara obligatoriskt för lant- brukare. Den största begränsningen i åtgärdsarbetet är brist på kunskap. Detta gäller på systemnivå, men även hos den enskilda människan som ska göra jobbet. I en ny undersökning svarar av lantbrukarna att brist på kunskap om vilka åtgärder som är effektiva är det största hindret för att åtgärda växtnäringsläckage. Detta är ett tydligt bevis på att kunskapsförsörjningen till lantbru- ket om miljövänliga odlingsmetoder brister. I ett första steg skall det vara obligatoriskt för lantbrukare med mer än och mer än 25 djurenheter (och som inte tidigare deltagit i någon form av miljöutbildningar) att delta i utbildning eller rådgivning. Utbildning och rådgivning genomförs i , i de sex kustnära länen i . Parallellt bör lantbruksnäringen och gemensamt utreda potentialen i ytterligare obligatorisk utbildning om växt- näringsförluster. Utredningen bör ta tillvara och beakta de olika utbildningsinitiativ som pågår inom lantbruksnäringens miljö- och kvalitetsprogram. Utbildning och rådgivning i dessa frågor behöver förstärkas och bli betydligt mer systematisk och uthållig än för att åstadkomma förändring, och för att nå fler lantbrukare. Det är svårt att kvantifiera värdet av utbildning då det inte handlar om en enskild åtgärd, utan om flera små och stora åtgärder. I praktiken kommer ökad kunskap att leda till åtgärder mot såväl kväveutsläpp som fosfor- och ammoniakkväveförluster. En utredning om geografisk fördelning av lantbrukets djur skall genomföras. har framhållits att stora miljövinster kan göras om växt- och animalieproduktionen var mer sammanhållen. Förslagets potential, för att minska den vattenburna nettobelast- ningen av kväve på olika svenska havsområden och konsekvenserna för jordbruksnäringen, har dock inte belysts tillräckligt. Därför bör effekterna av en annorlunda fördelning av lantbrukets djur, med hänsyn till de svenska kustområdenas olika känslighet för kvävebe- lastning, utredas. Det måste dock påpekas att en sådan förändring medför stora strukturförändringar inom jordbruket. Det är därmed en mycket En nationell marin strategi kostsam åtgärd att genomföra och har redan strängaste regler gällande antal tillåtna djur per hektar . En sådan åtgärd kan genomföras såväl inom ekologiska som konventionella produktionsformer varför båda dessa odlingsformer bör ingå i utredningen. Med hjälp av TRK-systemet (TRK = Transport, Retention och Källfördelning) kan modellberäkningar av potentiell minskning av kvävetillförseln till havet utföras. För att klara detta behöver dock TRK-systemet förbättras med avseende på hanteringen av ekologiska jordbrukssystem, vilket också är angeläget då andelen ekologiskt jordbruk i landet växer. Kvävereningen skall utökas i vissa reningsverk. Det finns betydande möjligheter att ytterligare minska tillförseln av kväve från reningsverk genom att optimera befintlig teknik eller att nyttja för ny teknik. Flera års erfarenheter från Him- merfjärdsverket, som mottar avloppsvatten från sydvästra stor- , visar att 85–kvävreduktionen kan uppnås i s.k. fluidiserande bäddar. Enligt EU:s avloppsvattendirektiv (artikel 5.4, 91/271/EEG) behöver det generella kravet på kväverening inte tillämpas om det kan visas att den sammanlagda belastningen som tillförs renings- verken genom avloppsvatten från tätbebyggelse (>2 000 personek- vivalenter, pe) reduceras med avseende total- kväve. Detta mål skulle kunna uppnås för hela om renings- verk med >10 000 pe från kommun och söderut uppnår reduktion och att retention får inräknas. Därigenom koncentreras åtgärderna till reningsverk med utsläpp till kväve- känsliga kust- och havsområden. Om retention inte får räknas in måste troligen ytterligare åtgärder vidtas, t.ex. viss kvävereduktion även i mindre reningsverk (<10 000 pe) och/eller i reningsverk norr om kommun, för att uppfylla direktivets krav. I det senare fallet bör reningsverk med utsläpp till södra eller till områden där ökad kväverening bedöms medföra bättre vattenkvalitet prioriteras då detta till en del kan avlasta egentliga . Med ny teknik beräknas nettoutsläppen till havet kunna minska med ca kväve/år. Eftersom kraftigt minskad kvävetillförsel i vissa recipienter kan leda till ökad förekomst av kvävefixerande cyanobakterier (blå- gröna alger) bör även förhållandena i enskilda kust- och inlandsre- cipienter bedömas. En sådan bedömning ingår naturligt i en adaptiv En nationell marin strategi förvaltning och är av generellt intresse i arbetet med att nå miljö- målet Ingen övergödning. Reningsgraden i enskilda avlopp skall förbättras. Enskilda avlopp bidrar till övergödningen. Av cirka 1 mil- jon enskilda avlopp finns de flesta i glesbygds- och skärgårdsområ- den. Behov av åtgärder finns generellt då avloppen i glesbebyggelse svarar för en mycket stor tillförsel av fosfor till sjöar och vatten- drag. Utsläpp från enskilda avlopp kan även förväntas bli ett ökat problem i vissa områden, eftersom fritidsbebyggelsen börjat övergå från fritidsutnyttjande till permanent boende, särskilt i storstadsområdena. Denna bebyggelse har ofta en undermålig avloppsreningskapacitet som inte är anpassad till åretruntboende. De flesta enskilda avlopp har bara slamavskiljning. Det behövs därför en uppgradering av alla vattenburna avlopp till sådana med både fosfor- och kväverening. har antagit en förordning om behandling av hus- hållsavloppsvatten utanför vattenverkens avloppsnät, som träder i kraft . Där beräknas fosforbelastningen från cirka en miljon människor med enskilda avlopp vara större än från de fyra miljoner invånare som är anslutna till de kommunala reningsverken. Svenska beräkningar är osäkra men i t.ex. beräknas fosforutsläppen från enskilda hushåll vara större än från de kommunala reningsverken. Enligt nuvarande beräkningar, som dock är osäkra och som behöver utvärderas, står enskilda avlopp för en betydande del av tillförseln av fosfor till havet. Även om tillförseln skulle vara mindre finns skäl att minska utsläppen från enskilda avlopp, särskilt i områden med tät bebyg- gelse nära vattendrag eller kust. Nya tekniska lösningar visar att det går att reducera fosfor . Ny teknik för enskilda avloppsanläggningar ger även effektivare kvävereduktion och en 40-procentig minskning bör vara möjlig . föreslår att nya allmänna krav på behandlingen av avloppsvatten från enskilda hushåll, liknande dem i , införs med anpassning till svensk miljölagstiftning. Den belastning som avloppsvatten utgör i miljön skall i fråga om orga- niskt material (BOD7) minskas med , för total- fosfor med och för kväve med , jämfört med belastningen från obehandlat avloppsvatten. Ett stort genomförandeunderskott snarare än kunskapsbrist är den främsta anledningen till bristerna i dagens förvaltning av havet, men detta utesluter inte att det finns viktiga kunskapsluckor att fylla. pågår mycket forskning som kommer att bli nyttig för en framtida förvaltning, inte minst har satsat på två omfattande forskningprogram om marin miljö, ett mer inriktat på biodiversitet och ett annat med fokus på effekter av introduce- rade arter (i programmet omfattas även sötvatten). Forskningsrå- det för miljö, areella näringar och samhällsbyggande (FORMAS) prioritering av marin miljöforskning kommer också att ge kunskaper till gagn för en framtida havsförvaltning. Likaså finansieras en pågående satsning på marin forskning inom inrikt- ningen ekologi, biodiversitet och hållbart nyttjande av FORMAS, och Artdatabanken. Ytterligare ett viktigt initiativ är det forskningprogram för att utveckla en miljövänlig båtbotten- färg som drivs av (), samt forskningsprogrammet som inte- grerar samhällsekonomiska aspekter med naturvetenskap inom ramen för kustzonsförvaltning. vill som ett komplement till dessa och liknande satsningar lyfta fram några områden där kommissionen antingen ser att betydande forskning saknas helt eller där pågående eller planerad forskning behöver för- stärkas. Listan ska inte betraktas som fullständig, utan mer ge exempel på inriktningar som behövs för att stödja Havsmiljökom- missionens åtgärdsförslag. Det behövs en sektorsövergripande och tvärvetenskaplig forskning för att ge ett bättre underlag för beslutsfattare. Det saknas forsk- ning som kombinerar naturvetenskap med samhällsvetenskap för att kunna hantera komplexa miljöproblem och argumentera för att prioritera biologiska värden. Eftersom flera typer av mänsklig påverkan samverkar och rum vid uppkomsten av miljöpro- blem, är forskning som bara baseras på insamlad data eller är fokuserad på ett område otillräcklig. Retrospektiva och/eller tvärvetenskapliga studier kan bidra till att klargöra orsakerna till dagens miljötillstånd och tydliggöra vilka åtgärder som behöver prioriteras för att uppnå miljömålen. Principer och metoder för en effektiv adaptiv förvaltning behöver utvecklas och nya kunskaper tas fram för hur arbetet med zonering av kustområdet ska genom- föras. Problemet med buller och andra störningar från fartygs- och små- båtstrafik är uppmärksammat i miljömålsarbetet men effekterna av buller på organismer är till stor del okänt. Ljud transporte- ras lättare i vatten än i luft och alla fiskar utom hajar uppfattar ljud. Viss forskning av bullereffekter på tumlare och säl finns men i övrigt råder kunskapsbrist. Kunskapen är dålig om omfattningen av miljöförstöring vid kon- struktion av och annan mänsklig aktivitet (muddring, sön- dertrålade hårdbottnar), liksom igenväxning med trådalger och sva- velvätedrabbade grunda mjukbottnar. Betydelsen av sådan inverkan på ekosystemens struktur och funktion är bara till mindre del känt och otillräckligt sammanställt. Detta behöver utredas både kvalita- tivt och kvantitativt och integreras i ett GIS-baserat planeringsin- strument. Materialet kan även utgöra ett bra underlag för hantering av kustvatten inom EU:s vattendirektiv. Kunskapen om det komplexa system som omfattar fisken samt dess omvärld och exploatering genom fiske är ofullständig. De stora fiskarterna (torskfiskar, plattfisk, hajar och rockor) utgör emellertid nyckelarter i de ekosystemen. Utgångspunkten när försiktighetsprincipen tillämpas, måste vara att fiske i den omfattning som sker innebär en betydande ekologisk och mil- jömässig störning. Ökad kunskap om t.ex. olika fiskarters roll i olika delar av ekosystemen och om interaktioner mellan fiskarter och andra arter i näringsväven är avgörande för bra förvaltning och här behövs mycket ny kunskap. Dessutom bör ekologiska och samhällsekonomiska effekter av ett zoneringssystem där områden med totalt fiskeförbud ingår analyseras. Det är viktigt att några av våra universitet skapar goda förutsätt- ningar för forskning om havens fiskbestånd som del i ekosystemen. Både i och utomlands har det ofta varit ett problem att endast laboratorier som tillhör den statliga myndighet som ansvarar för förvaltningen av fiskbestånden har haft resurser för forskning om dessa bestånd, vilket undertryckt en vetenskaplig diskussion. Kvalificerad utbildning i fiskeribiologi saknas i stort sett vid svenska universitet. Dessutom har forskning relaterad till sport- och husbehovsfiske nedprioriterats vilket kan förklaras av fiskeri- verkets starka koppling till yrkesfisket. Kunskap om den faktiska fiskeridödligheten, dvs. det totala uttaget av fisk inklusive dumpning och svartfiske är bristfällig. Bristen på rapporteringsskyldighet för fritidsfiskare, enskilda vattenägare och fisketurismföretag innebär också stora mörkertal om fångstuttag. Kunskapen om vilka miljöeffekter trålfisket medför på produk- tionsbottnar, bottenfauna och andra stationära fiskbestånd är likaså dålig. Undersökningar av effekterna av olika typer av områdes- skydd är väsentliga. Ett första steg skulle kunna vara att utvärdera effekterna av trålfiskeförbudet i . Den biologiska kunskapen om kustfiskbestånden och åtskilliga andra arter som inte är reglerade av kvoter är bristfällig. Utökade undersökningar av beståndsstrukturen (genetisk och ekologisk) hos kommersiella arter är viktiga för att kunna förbättra den fram- tida förvaltningen, speciellt för att kunna bedöma värdet av skyd- dade områden och för att bedöma möjligheterna till lokal förvalt- ning av fiskresurser. Utsättningar av lax och ål påverkar bestånds- strukturen. Kunskapen om ålens fortplantning är fortfarande begränsad och nya rön tyder på att förstärkningsutsättningar med importerad glasål kan vara olämpliga. Vilka långsiktiga genetiska effekter som ett storskaligt fiske ger upphov till är dåligt känt. Om endast de allra största individerna fiskas så kan tillväxten i ett bestånd försämras genom riktad selektion på de anlag som gynnar långsam tillväxt och en sådan utveckling kan behöva stävjas med införandet av maximimått som ett komplement till minimimått. Forskning behövs för att utröna dessa och andra långsiktiga effekter som kan påverka fiskbestån- den, som t.ex. förändrade salthalter i kustvattnet som en följd av klimatförändringar. Forskning och utveckling behövs i ett samarbete mellan yrkesfis- kare, tekniker och forskare för att hitta redskap som är selektiva och förhindrar bifångster av småfisk, fåglar och däggdjur och andra arter. Speciellt för att hantera däggdjur och fåglar behö- ver troligen sofistikerade tekniker för passiva redskap utvecklas. Syftet med redskapen är både att rädda djuren och att förhindra förlust av fångster genom att t.ex. sälar och skarvar vittjar redska- pen. En viss utveckling har redan skett med bl.a. en sälsäker lax- fälla, men mycket mer återstår att göra. Det saknas ännu mycket kunskaper om kemiska ämnen, dess inne- boende egenskaper och dess effekter på hälsa och miljö. Arbetet med att riskbedöma enskilda ämnen har gått mycket trögt och lett till att mycket få beslut har kunnat fattas om begränsningar eller förbud mot skadliga kemikalier. En ny kemikaliestrategi håller därför på att utvecklas i EU. När det gäller kunskapsbristen handlar det t.ex. om okunskapen om kemikaliers hälso- och miljöeffekter, framför allt miljö- och hälsoeffekter som uppstår först . Det behövs t.ex. en bättre kunskap om sambandet mellan miljöföroreningar och män- niskors hälsa. Här kan också noteras att det till och med saknas grundläggande kunskap om de flesta ämnenas inneboende hälso- och miljöegenskaper. En särskilt vinkling på kemikalieproblematiken är den diffusa och mycket storskaliga spridningen av kemikalier i varor. Det är både ett stort problem och svårt att lösa. Utvecklingen har gått från ett antal enskilda ämnen där källorna är möjliga att urskilja till en utveckling där ett oerhört brett spektrum av ämnen används. Vart och ett av dessa ämnen kan redan i låg koncentration sammantaget ge upphov till ospecifika effekter som är mycket svåra eller helt omöjliga att koppla till någon viss exponering. De stora mängderna av kemiska ämnen i samhället som inte sällan hamnar i havet, den stora kunskapsbristen om kemiska ämnens hälso- och miljö- effekter, den storskaliga diffusa spridningen i kombination med svårigheterna att förstå komplexa biologiska samband gör att det finns mängder av kunskapsluckor att fylla – både sådant som forskningen eller myndigheterna bör ansvara för och sådant som företagen bör ha ansvaret för att ta fram kunskap om. Hur går vi från en konkret kontroll av en handfull ämnen till mer varierad kontroll av tusentals ämnen som kan befaras vara skadliga? Hur skall samhället klara av att kontrollera alla dessa tusentals ämnen när det stora flertalet saknar eller har mycket begränsad information om hälso- och miljöfarlighet? Försiktighetsprincipen måste vara ledstjärna i kemikaliesäker- hetsarbetet. Kemikaliepolitiken måste bygga på fakta från veten- skapen men innefatta värderingar och etik, såsom försik- tighetsprincipen och utbytesprincipen. Samhället bör ha tillräcklig grund för att förbjuda eller begränsa ett kemiskt ämne, men samti- digt måste förenklingar accepteras för att överhuvudtaget ha möj- lighet att komma vidare i kemikaliesäkerhetsarbetet. Ett generellt angreppssätt som innefattar utfasning av persistenta (långlivade) och bioackumulerbara ämnen är nödvändigt. Vi kan inte kräva liken på bordet innan åtgärder vidtas mot kemiska ämnen som misstänks ge upphov till långsiktiga effekter. Att bara vänta och låta bli att göra något är också ett beslut. Kunskapsbristen är stor om vilka kemikalier som ingår i pro- dukter eller bildas vid förbränning, varifrån kemikalier som trans- porteras långa sträckor härstammar och om dessa ämnens potenti- ella effekt på ekosystem. Utöver detta finns ofullständig kunskap om läckage vid hanteringen och slutförvaringen av aska och slagg från olika typer av förbränningsprocesser. Kunskap sak- nas även om läckage av gifter från förorenade mark- och sediment- områden. För att kunna vidta åtgärder som minskar halterna av PCB och dioxiner i fet fisk från och häva kostråden, krävs en omfattande kunskap om källorna till dessa miljögifter. Grund- läggande kunskap saknas om vilka källor bidrar med mest PCB och dioxiner och om hur snabbt dessa ämnen bryts ned och cirkulerar i ekosystemet. En ökad sopförbränning som resultat av ökande kon- sumtion i , och kan även bidra till att utsläppskällornas relativa storlek förändras. Fisket efter skarpsill i har ökat och med detta sannolikt även den indirekta konsumtionen av fet östersjöfisk i form av foder till fjäderfä. Vi saknar kunskap om hur dioxinerna från fiskmjöl transporteras via fjäderfä till människan. Ett forskningsprogram bör initieras för att utveckla kemiska kontrollprogram för mark och vatten. Ny kunskap behövs även för att utveckla reningstekniker som kan klara miljögifter i reningsver- ken. Övergödning i havet påverkas av markanvändning och fördröj- ningsmekanismer i naturen, åkerläckage och klimatförändringar. Mycket kunskap saknas om flera av dessa mekanismer. Föränd- ringar i brukningsmetoder för de areella näringarna är dåligt doku- menterade vilket gör det svårt att göra prognoser och följa upp effekterna av åtgärderna. En bättre statistik kring de areella näring- arna behövs, liksom en utökad mätning av effekterna i vattendra- gen. I bägge fallen krävs en högre rumslig upplösning. Vi har ännu alltför dåliga kunskaper om de mekanismer som reglerar omsättningen av näringsämnen i havet, för att kunna dra säkra slutsatser om orsakerna till kortvariga trender över decennier. Dock visar analyser dels att trender i ytskiktet inte behöver spegla vattenpelarens hela innehåll av näringsämnen, dels att stora och snabba förändringar i djupvattnets innehåll av näringsämnen sker när syresituationen ändras. Den kvantitativa betydelsen av denitrifikation (återföring av kväve till atmosfären) behöver uppskattas och de processer som påverkar denitrifikationen utredas i detalj. Vi behöver också mer kunskap om näringsämnenas transport och omvandling från kusten till utsjön, liksom utbytet mellan djupvatten och ytvattnet. I många kustområden är det inte lokal tillförsel som bestämmer vattenkvaliten utan förhållandena i utsjön. Hur stor påverkan blir är beroende av en mängd faktorer såsom vattenutbytet och varifrån vattnet härrör. Ett forskningsprogram om fosfor Beräkningarna för fosfor pekar på att har en lägre till- försel än , och att miljömålet vad gäller tillförseln redan nåtts. Reningsverken i har en så effektiv reduk- tion av fosfor att ytterligare rening inte kan anses motiverad. Bris- tande kunskap om den biogeokemiska omsättningen av fosfor i mark och vatten gör det svårt att föreslå åtgärder för att minska tillförseln och att beräkna den potentiella effekten av denna. Ökad kunskap om de faktorer som styr förlusten från mark och retentio- nen av fosfor är därför en viktig förutsättning för att kunna upp- skatta bakgrundsläckage och olika källors bidrag till transporten av fosfor till havet. För framtiden bör särskild uppmärksamhet ges åt minskad kvä- veutlakning och ökad kväverening i reningsverk. En förbättrad kväverening kan bl.a. komma att leda till ett fosforöverskott i sjöar och där öka förekomsten av kvävefixerande cyanobakterier. Reglerad dränering innebär att utflödet av dräneringsvatten från täckdikade åkrar hindras för att skapa syrefria för- hållanden och därigenom öka denitrifikationen. Metoden bedöms kunna användas på ca 100 000 ha i . Internationell forskning visar att metoden har god effekt men de få försök som genomförts i ger inget entydigt svar på om metoden är användbar under svenska förhållanden. Ett forskningsprojekt koordinerat av bör därför startas för att allsidigt belysa potentialen i reglerad dränering. Satsning på metodutveckling av miljövänliga odlingsformer Stora frågetecken återstår på vissa områden, inte minst om fosfor- förluster och hur de stora naturliga förråden av kväve i marken ska förvaltas för att inte frisättas. De miljörådgivare som ger råd till och utbildar lantbrukare måste försörjas med ny kunskap. Det handlar t.ex. om underlag för rekommendationer om odling som minskar läckaget av växtnäring. Detta kräver en förstärkt satsning på forskning om nya miljövänliga odlingsmetoder. Övergödingens påverkan på ekosystemet