sou · GRB384d1 · 2004-01-01 00:00:00 — I de allra flesta fallen kommer bolagen endast att skapa interna modeller för de delar av verksamheten där tillsynsmyndighetens standardmodell passar mindre bra för bolaget. Standardmodellen är en RBC-modell som – för livförsäkring – fångar in följande risker: Risken i försäkringsåtaganden inklusive garantier och optioner i kontrakten. Finansiella risken i tillgångarna, kredit- diversifierings- och värderingsrisker. Graden av matchning mellan åtaganden och tillgångar och tillgångarnas systematiska risk. Till skillnad från modellen för livförsäkring tar standardmodellen för skadeförsäkringsbolagen inte hänsyn till graden av matchning. Däremot beaktar modellen risken att bolaget råkar ut för en s.k. katastrofskada. Kapitalkravet för denna risk är lika med försäkrings- bolagets maximala åtagande (självbehåll) efter avgiven återförsäkring. Beräkningsmetoden av de risker som är gemensamma för skade- och livförsäkring är densamma i respektive standardmodell. Försäk- ringsrisken bestäms liksom i utifrån premierisken och risken i 14 Mer information om det australiensiska systemet finns på hemsidan för den myndighet som ansvarar för tillsynen . Solvensregleringens utveckling i och några andra länder att avsättningarna för utestående skador inte är tillräckliga. Även beräkningen av den finansiella risken liknar det tillvägagångssätt som används i genom att riskexponeringen i olika tillgångs- grupper får olika riskvikter. Uppdelningen av olika tillgångsslag är dock mindre detaljerad än i . För livförsäkringsbolagen finns det i standardmodellen två olika kapitalkravnivåer. Den ena nivån är ett krav på att kapitalet skall vara tillräckligt för att bolaget skall klara sina åtaganden i en s.k. run-off-situation (om bolaget hamnar under avveckling). Denna nivå är att beteckna som ett minimikapitalkrav som syftar till att indikera för tillsynsmyn- digheten att ett ingripande krävs. Resultatet av hur bolaget upp- fyller denna nivå skall publiceras i årsredovisningen. Den andra nivån är ett krav på att bolaget skall ha kapital så att det klarar sina åtaganden om verksamheten fortlever i nuvarande omfattning. Denna kapitalkravnivå är generellt sett högre än avvecklingskravet (får inte vara mindre) och syftar till att signalera att bolaget inte har tillräckligt med kapital för att fortsätta bedriva verksamheten i nuvarande omfattning (målkapital). Resultatet av denna solvensberäkning publiceras däremot inte i årsredovisningen. I har man ett riskkänsligt solvenssystem utöver de krav som ges av EG-regleringen. Även den finska modellen kan beskrivas som en RBC-modell. Medan de amerikanska och australiensiska modellerna använder olika vikter för schablonmässigt klassificera olika risker använder den finska modellen sig direkt av sannolik- hetsberäkningar utifrån observerade varianser i skadeutfall. Kapitalkravet beräknas med en s.k. framåtblickande sannolik- hetsmodell med parametrar som satts utifrån observerade volatiliteter i olika försäkringsklasser. Modellen tar också hänsyn till årliga fluktua- tioner och långsiktiga cykler. Systemet påminner mer om avan- cerade modeller men kan ändå beskrivas som en RBC-modell eftersom exponeringen beräknas enligt fastställda parametrar som är lika för alla bolag. Solvenskravet för finska försäkringsbolag beräknas i två steg och kravet uppgår till av summan av exponering mot försäkringsrisk och exponering mot finansiell risk. Solvensregleringens utveckling i och några andra länder Exponering mot försäkringsrisk beräknas som 99 procents sannolikhet för att bolaget är solvent givet en viss avkastning på tillgångarna. Dessutom tas hänsyn till katastrofrisk i beräkningen. Exponering mot finansiell risk beräknas genom att det fastställs vilka tillgångar som behövs för att täcka de försäkringstekniska avsättningarna (bolagens garanterade åtagande). Tillvägagångssättet går ut på att fastställa att tillgångarna med 99 procents sannolikhet kommer att täcka avsättningarna . Exponering mot försäkringsrisk beräknas genom att parametrar bestäms utifrån bolagsspecifik information om för egen räkning, genomsnittlig skadekvot, genomsnittligt antal skador och maximal skada för egen räkning. Information inhämtas från varje enskild försäkringsklass. Hänsyn kan tas även till information på branschnivå som t.ex. den genomsnittliga skadekostnaden och variansen för antal skadekostnad. Informationen på branschnivå kan i vissa fall bytas ut mot bolagens egna underlag. Exponering mot finansiell risk beräknas genom en indelning av risken i de olika tillgångsslagen; obligationer, korta penning- marknadsinstrument (statsskuldväxlar), aktier, fastigheter, lån och övriga investeringar. Beräkningen grundar sig på den genomsnittliga avkastningen, dess standardavvikelse och hur tillgångsslagen kor- relerar med varandra. Parametrarna är fastställda i den finska regleringen. När ett försäkringsbolag inte längre har tillräckligt med tillgångar för att fullgöra bolagets åtaganden gentemot försäkringstagarna måste åtgärder vidtas. Saknas möjligheter att förstärka kapitalet i bolaget måste verksamheten som en yttersta konsekvens avvecklas och kvar- varande tillgångar skiftas ut. I praktiken är det dock inte okom- plicerat att fastställa om ett försäkringsbolag har tillgångar i den mängd som krävs för att kunna fullgöra åtagandena mot försäkrings- tagarna. Både tillgångarna och åtagandena måste därför värderas på ett så tillförlitligt sätt som möjligt. Generellt är det enklare att värdera tillgångar än åtaganden. Till- gångarna är ofta marknadsnoterade vilket gör det möjligt att utgå från marknadens prissättning vid värderingen.1 Åtaganden är däremot inte prissatta på en marknad utan försäkringsbolagen måste själva göra en värdering av dessa. Avsaknaden av en från bolagen oberoende prissättning har dessutom nackdelen att värderingen av åtagandena blir subjektiv och beroende av för vem, i vilket syfte och vid vilket tillfälle värderingen görs. Beroende på situationen kan värderingen ske utifrån olika motiv. Vid avtalstillfället ger försäkringsbolagens vinstintresse incitament att värdera åtagandet till ett så högt belopp som möjligt i premieberäk- ningen. Försäkringsbolaget gör en värdering av risken för att betala ut skadeersättningar, vad det kostar att administrera försäkringen och eventuell skadehantering och avkastning på premien. Därtill kommer en risk- eller vinstmarginal som skall kompensera bolaget för risken att premien inte är tillräcklig. Hänsyn måste dock också tas till marknadssituationen. En förutsättning för att försäkringsavtalet 1 Ett undantag är fastigheter; en typ av tillgång som kan utgöra en väsentlig andel av placeringsportföljen. Det finns dock etablerade metoder att värdera fastigheter. Det finns även värderingsproblem i andra tillgångar som inte är marknadsnoterade men dessa utgör normalt en mindre del av försäkringsbolagens placeringsportföljer. skall kunna träffas är att försäkringstagaren är villig att acceptera villkoren i avtalet. Ett sätt för försäkringstagaren att bedöma avtalets innehåll är att jämföra det med motsvarande avtal som erbjuds av konkurrerande försäkringsbolag. Den slutgiltiga försäkrings- premien kommer således även att bestämmas av marknadsför- hållandena eftersom både försäkringsbolaget och försäkringstagarna beaktar prissättningen i andra bolag. Med försäkringsåtaganden skall förstås alla åtaganden gentemot försäkrings- tagare som följer av ingångna försäkringsavtal (i begreppet försäkrings- tagare innefattas även annan ersättningsberättigad på grund av samma försäkringsavtal). Försäkringsåtagandena kan antingen vara garanterade i försäkrings- avtal eller ha tillkommit som följd av ett ensidigt beslut från för- säkringsbolaget. Det senare betecknas återbäring. När åtagandet för återbäring väl uppkommit saknas skäl att skilja mellan dessa åtaganden. Både vad som har garanterats i avtal och återbäringen kan ges alternativa utformningar. Såväl avtalsformuleringen som återbäringen kan relatera försäkringsersättningarna till exempelvis vissa belopp eller till avkastningen på vissa tillgångar. När avtalet väl är ingånget skall åtagandet värderas igen och då efter vilken utestående ansvarighet som avtalet gett upphov till; dvs. hur stor försäkringsteknisk avsättning som skall göras för åtagandet. Vid det tillfället ligger det i försäkringsbolagets intresse att värderingen inte blir för hög. Lägre avsättningar gör att bolaget kan redovisa en högre vinst och att den mängd skuldtäckningstillgångar som skall svara mot åtagandet minskar. De subjektiva bedömningar som bolagen gör och tillämpningen av betryggande antaganden inom livförsäkring leder till att ett försäkringsbolags intressenter får svårt att avgöra hur rättvisande värderingen av åtagandena är och därmed även om bolaget har tillräckliga tillgångar för att täcka åtagandena. Särskilt i en kris- situation kan ett försäkringsbolag medvetet sträva efter att värdera ned åtagandena för att förespegla en bättre situation än den verkliga. Det är viktigt att reglerna för hur värderingen skall gå till utformas så att dessa problem i möjligaste mån motverkas. Utredningens förslag: Den närmare indelningen av de försäkrings- tekniska avsättningarna utmönstras ur FRL. Regeln i 7 kap. 1 § FRL begränsas till att ange att ett försäkringsbolag skall göra de försäkringstekniska avsättningar som erfordras för att bolaget skall kunna uppfylla samtliga åtaganden med anledning av ingångna försäkringsavtal. Eftersom regeln delvis åsyftar beräkning av avsättningarna förs den samman med övriga beräkningsregler. Gällande rätt: Nuvarande regler om indelningen av försäkrings- tekniska avsättningar återfinns i 7 kap. 1 § FRL. Indelningen härrör i huvudsak från det s.k. försäkringsredovisningsdirektivet2 och mot- svaras av de bestämmelser om uppställningsform för balansräkningen som anges i 3 kap. 1 § ÅRFL samt i bilaga 1 till den lagen. Bestämmelsen inleds med den grundläggande regeln att avsätt- ningen skall vara så stor att bolaget skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal. Härefter specificeras följande situationer för vilka avsättningar skall göras: 1.Försäkringsfall, förvaltningskostnader och andra kostnader under resten av avtalsperioden för löpande försäkringar i skade- försäkringsrörelse (ej intjänade och kvardröjande risker) respektive livförsäkringsrörelse (livförsäkringsavsättning). 2.Inträffade oreglerade försäkringsfall, kostnader för reglering av dessa samt återbäring som förfallit till betalning men inte betalats ut (oreglerade skador). 3.Garanterad återbäring (livförsäkring), som inte omfattas av 1 eller 2. 4.Villkorad återbäring (livförsäkring). 5.Utjämningsavsättning (gäller endast för kreditförsäkring och syftar till förlustutjämning). 6.Fondförsäkringsåtaganden där försäkringstagaren bär placerings- risken (livförsäkring). Avsättningar skall alltså göras för beräknade skadekostnader och kostnader i samband med ersättning till de försäkrade. 2 Dir. 91/674/EEG art. 6. skall också göras för skador som ännu inte är reglerade. Ansvarar flera försäkringsbolag solidariskt för en försäkring skall endast den del av försäkringen som belöper på respektive bolag beaktas i av- sättningsberäkningen. Inom kreditförsäkring skall försäkringsbolagen göra särskilda avsättningar. Avsättningarna skall fungera som en extra buffert mot cykliska förluster som särskilt kan uppstå i konjunkturnedgångar. Det finns både undre och övre gränser för hur stor utjämnings- avsättning som får göras (se 12 kap 9 a § FRL). Skälen för förslaget: Försäkringsredovisningsdirektivet genom- fördes i svensk rätt i huvudsak genom ÅRFL. saknades annan lagstiftning om försäkringsbolags årsredovisning än den som återfanns i FRL, kompletterad av bokföringslagstiftningen. utmönstrades regeln i dåvarande 7 kap. 1 § FRL så att bestämmelsen inte längre uttryckligen angav att försäkringstekniska avsättningar skulle redovisas i balansräkningen. Detta framgår numera i stället av ÅRFL. Det sågs dock som nödvändigt att behålla en bestäm- melse i FRL om vilka försäkringstekniska avsättningar som ett försäkringsbolag skall göra. Som skäl anfördes bl.a. att redovisnings- direktivets bestämmelser inte i alla delar direkt rörde årsredovisnings- frågor. En sådan fråga var exempelvis till vilket belopp de för- säkringstekniska avsättningarna skall uppgå.3 Det finns skäl att skilja på solvensredovisning och ekonomisk redovisning eftersom de sker utifrån olika syften. Medan solvens- regleringen har som utgångspunkt att skydda försäkringstagaren är målet med den ekonomiska redovisningen att ge utomstående aktörer en rättvisande bild av bolagets finansiella ställning. Det kan därför finnas anledning att, som nämnda förarbetsuttalande pekar på, godta en särreglering utifrån dessa syften. Beträffande indelningen av försäkringstekniska avsättningar saknas dock skäl att göra en sådan särreglering i FRL. Vilka poster som skall tas upp i ett försäkringsbolags balansräkning framgår som nämnts redan av ÅRFL. FRL bör i denna del endast innehålla regler med anknytning till rörelsen, vilket i detta fall betyder att regleringen skall ta sikte på solvensperspektivet. Utifrån detta per- spektiv är det tillräckligt med en regel som anger att ett försäkrings- bolag skall göra de försäkringstekniska avsättningar som erfordras för att bolaget skall kunna uppfylla samtliga åtaganden med anledning av ingångna försäkringsavtal. 1995/96:10 del 4 s. 108. melsen bör även föras samman med reglerna för beräkning av avsätt- ningarna eftersom den inte bara åsyftar bolagens skyldighet att göra avsättningar utan även innebär en generell bestämmelse avseende hur stora avsättningarna skall vara. Utredningens förslag: De försäkringstekniska avsättningarna skall grunda sig på en realistisk värdering av åtagandena för samtliga försäkringsavtal och skall beräknas med en vedertagen försäkrings- matematisk metod. Ordningen med betryggande antaganden vid beräkning av livförsäkringsavsättning avskaffas. Vid avsättningsberäkningen skall dock samtliga rättigheter till handlande som försäkringstagaren har enligt avtalet (optioner) beaktas och avsättningen bestämmas utifrån det för försäkringsbolaget minst gynnsamma alternativet. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer (Finans- inspektionen) bemyndigas att meddela närmare föreskrifter avse- ende beräkningen av avsättningarna. för livförsäkring och lång skadeförsäkring skall bestäm- mas till vad som minst motsvarar värderingen av åtagandena i avsättningsberäkningen, om inte en avvikelse är försvarlig med hänsyn till bolagets ekonomiska situation. Gällande rätt: Beräkningsreglerna för avsättningarna återfinns delvis i 7 kap. 1 § FRL men främst i 7 kap. 2 § samma lag. Även dessa regler härrör från EG-rätten.4 Som ovan nämnts är den grundläggande regeln att avsättningen skall vara så stor att bolaget skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anled- ning av ingångna försäkringsavtal. Härefter specificeras beräknings- metoder för ett antal poster. Avsättningen för oreglerade skador skall som huvudregel beräknas med individuell metod. Det betyder att skadefallen skall värderas individuellt och sedan summeras. För skadeförsäkringsrörelse får dock statistiska metoder användas om det leder till en tillräcklig avsätt- ning. I en aspekt används betryggande antaganden vid denna typ av 4 Dir. 2002/83/EG art. 20, dir. 92/49/EEG art. 17 samt dir. 91/674/EEG art. 56–62. avsättning eftersom diskontering endast får ske under vissa angivna förutsättningar.5 Även avsättningen för ej intjänade (avser skadeförsäkring) samt livförsäkringsavsättning skall beräknas individuellt för varje avtal. En kollektiv metod får dock användas om beräkningen ger i stort sett samma resultat. Vidare skall det inom skadeförsäkring göras avsättningar för hela premien oavsett om den är intjänad eller inte, enligt en s.k. bruttometod. Livförsäkringsavsättning skall utföras med en nettometod, dvs. avsättning skall göras för skillnaden mellan det förväntade kapital- värdet av bolagets framtida utgifter för försäkringsavtalet och det förväntade kapitalvärdet av framtida . Beräkningen sker därmed också enligt en s.k. prospektiv metod. En retrospektiv metod får dock användas om avsättningen enligt en sådan metod inte blir lägre eller om metoden inte är möjlig att tillämpa för försäkringsavtalet. För livförsäkringsavsättningar finns även ett tillägg om att avsätt- ningen skall ta hänsyn till kostnader om försäkringarna upphör . Vidare skall beräkningen av livförsäkringsavsättningar grundas på betryggande antaganden om dödlighet och andra riskmått, ränte- sats och driftskostnader. skall lämna närmare föreskrifter om beräkning av livförsäkringsavsättningar. har här lämnat före- skriften om maximiräntesats för beräkning av livförsäkringsavsättningar och vissa andra försäkringstekniska avsättningar.6 I föreskriften fast- ställs den s.k. högsta räntan. För s.k. villkorad återbäring inom livförsäkring, fondförsäkrings- åtaganden och åtaganden för framtida ansvarighet inom skadeför- säkring finns en direkt koppling mellan avsättningsberäkningen och premien. För dessa åtaganden beräknas avsättningarna i praktiken med en retrospektiv beräkningsmetod som utgår från premien och som i ett avseende är en betryggande beräkningsmetod. Om det realistiska värdet av framtida ansvarighet är större än den retrospektivt bestämda avsättningen görs en tilläggsavsättning motsvarande denna skillnad. I övrigt fastställer lagen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall fastställa närmare föreskrifter om de försäkringstekniska avsättningarnas innehåll och beräkning.7 Ett komplement till de angivna reglerna är 7 kap. 3 § FRL där det föreskrivs att försäkringsbolagen skall upprätta och följa försäkrings- 5FFFS 2002:21 4 kap. 18 §. tekniska riktlinjer utifrån ett försäkringstekniskt beräkningsunderlag. har gett ut allmänna råd för upprättandet av dessa riktlinjer och underlag.8 De försäkringstekniska riktlinjerna skall innehålla principerna för hur bolagen beräknar sina och avsättningar samt hur de hanterar återköp, belåning, återförsäkring och soliditet.9 Beräkningsunderlaget anger de antaganden som behövs för att beräkna , avsättningar, gränser för återförsäkring, för- delning av återbäring och soliditetsreserver. Utifrån de försäkringstekniska riktlinjerna och beräkningsunder- laget kan tillsynsmyndigheten kontrollera att bolagen beräknar sina avsättningar på ett tillfredsställande sätt. Vidare får myndigheten inblick i vilka antaganden som bolagen gör och hur de värderar sina åtaganden. Beträffande beräkningen av försäkringstekniska avsättningar i den ekonomiska redovisningen görs i 4 kap. 9 § ÅRFL en hänvisning till 7 kap. 1–2 §§ FRL. De nämnda reglerna ligger således till grund för beräkningen av avsättningarna både ur ett solvens- och ett redovisningsperspektiv. I 7 kap. 4 § finns en bestämmelse om premieberäkning för livförsäkring och lång skadeförsäkring. Här framgår att premien skall bestämmas på grundval av sådana betryggande antaganden som används vid avsättningsberäkningen, om inte en avvikelse är försvarlig med hänsyn till bolagets ekonomiska situation. Skälen för förslaget: Utredningens förslag är att de försäkrings- tekniska avsättningarna skall beräknas realistiskt för portföljen av försäkringsavtal. En sådan beräkningsmetod kommer att innebära förändringar för såväl skade-, liv- som fondförsäkring. Den största förändringen sker dock på livförsäkringsområdet eftersom den nu- varande metoden med betryggande antaganden i avsättningsberäk- ningen inte längre skall tillämpas. Förslaget syftar till att möjliggöra och stimulera till god risk- kontroll i bolagen samt att förbättra genomlysningen och jämför- barheten mellan bolagen. Med god riskkontroll menas att riskerna uppmärksammas och att åtgärder som diversifiering, matchning och återförsäkring används för att hantera riskerna. Genom att värderingsreglerna för försäkringsåtaganden i FRL används både i solvenssammanhang och i den ekonomiska redo- visningen kommer förändringar i värderingsreglerna i FRL att få konsekvenser dels för solvenssystemets funktion, dels för den 9Vad avser livförsäkringsbolag finns dessa publicerade bolagsvis på under rubriken branschinformation. externa genomlysningen av försäkringsbolag. En realistisk värde- ring kommer därför inte bara att innebära ett förbättrat skydd för försäkringstagarna utan åstadkommer även bättre förutsättningar för tillsynen och en ökad genomlysning gentemot andra marknads- aktörer. Därmed är förslaget i linje med det trepelarsystem som utgör grunden för diskussionerna inom solvens (se avsnitt 2.2). En realistisk värdering av åtagandena är en förutsättning för att bolagen skall kunna hantera den verkliga ekonomiska risken i verksamheten. För beräkningen av risken för värdeförändringar krävs i regel information om en realistisk uppskattning av värdet av åtagandena vid beräkningstidpunkten. Utan denna information är det inte möjligt att med olika matchningstekniker finna en önsk- värd portföljsammansättning av tillgångar och försäkringsåtag- anden utifrån hur värdet på tillgångar respektive åtaganden för- ändras vid olika händelser. Nackdelen med en realistisk värdering är att den kan vara svår att verifiera för en utomstående. Eftersom ingen marknadsprissättning finns för försäkringsavtal måste den realistiska värderingen av försäkringsåtagandena göras av bolaget. En sådan värdering är i hög grad beroende av flera subjektiva val. Däribland skall en okänd sannolikhetsfördelning för möjliga utfall fastställas med hjälp av antaganden om skadesannolikhet, skadekostnad, skadetillfälle, skade- regleringskostnad och diskonteringsränta. Ett alternativ skulle kunna vara att tillsynsmyndigheten föreskriver hur dessa val och antag- anden skall göras, men det är inte meningsfullt eller lämpligt efter- som försäkringsavtal inte är standardiserade och försäkringsbolagen kan ha helt olika försäkringsbestånd. Verifiering enligt andra typer av värderingsmetoder innefattar dock också svårigheter. En verifiering är normalt bara rimligt enkel att göra beträffande en värdering till (upplupen) anskaffningskostnad där en jämförelse kan göras med premieberäkningens antaganden (lång livförsäkring) eller resultat (kort skadeförsäkring) och där avsätt- ningarnas utveckling är mer förutsägbar. Förslaget om en realistisk värdering innebär visserligen att valet av antaganden kommer att vara subjektivt och svårt att verifiera men eftersom utredningen också väljer att förorda väntevärdet som lämpligt lägesmått (se avsnitt 3.3.1) blir det möjligt att utifrån antagandena verifiera beräkningarna individuellt eller kollektivt. Så är generellt inte fallet om värderingen i stället görs med uttryckliga säkerhetsmarginaler. Resultatet av en sådan metod är än svårare att genomlysa. Fördelarna med bättre riskkontroll och genomlysning överväger således nackdelarna med att även en realistisk värdering blir svår att verifiera. En realistisk värdering innebär också att tillsynsmyndig- heten och utomstående aktörer kommer att ställa krav på att bolagen kan verifiera värderingarna så långt möjligt. Utomstående aktörer som exempelvis analytiker och andra intressenter kommer också att kunna göra egna bedömningar av försäkringsbolagets åtaganden. En ständig utvärdering av tillämpade antaganden ger även upphov till goda processer för riskkontroll inom bolagen. En realistisk värdering av försäkringsåtagandena innebär inte att det EG-rättsliga kravet på försiktighet i beräkningen av livför- säkringsavsättningar10 förbises. För tydlighetens skull finns det skäl att understryka att de antaganden som är nödvändiga för att genomföra beräkningarna skall väljas försiktigt. Det är vanligt att det råder stor osäkerhet kring vilket antagande som är realistiskt. I de fallen skall de antaganden som ger den högsta beräknade avsättningen väljas.