sou · GRB356d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Remploy är sålunda huvudarbetsgivare, betalar lön och ansvarar för anställningsförhållanden, medan samarbets- partnern/kunden betalar ersättning för det arbete som utförs. Denna verksamhet ligger i nära linje med principerna för New- Deal-politiken och den har blivit ett allt tydligare mål inte bara för Remploy, utan även för de mindre kommunala och privata företag som existerar vid sidan av Remploy. Enskilda eller gruppvisa placeringar hos andra arbetsgivare (supported placements) är en affärsidé, som utvecklas framgångsrikt exem- pelvis av ett företag som . För att få arbete hos Remploy eller andra huvudmän förutsätts att arbetsförmedlingen har bedömt att den arbetshandikappade har behov av ett särskilt organiserat arbetstillfälle. Beslutet om anställ- ning tas sedan av respektive huvudman och sålunda inte av arbets- förmedlingen. De anställda inom Remploy har formellt en tillsvida- reanställning och får lön för sitt arbete, vilken motsvarar av lönerna i motsvarande arbetsuppgifter i det reguljära arbetslivet. Såväl Remploy som andra huvudmän får statligt och/eller kommu- Storleken av stödet avgörs i årliga avtal med departe- mentet. Remploy utvecklar och driver en rad verksamhe- ter i direkt anslutning till de program för aktivering av funktions- hindrade, som finns i , (Workstep, New for Disabled People och Work Preparation) program som i olika stadier förbereder för arbete på den ordinarie marknaden eller i mer eller mindre skyddade miljöer. En marknad för arbetsmarknads- tjänster, påminnande om det som gäller i , har öppnats och det statliga Remploy har snabbt etablerat sig som den mest fram- gångsrika aktören. tas ett nytt initiativ, när Remploy öppnar regionala lärcentra, som erbjuder såväl grundläg- gande som yrkesinriktade utbildningar, för anställda inom Remploy men även för personer som arbetsförmedlingen upphandlar platser för. Vid dessa lärcentra skräddarsys kvalificerande utbildningar för de arbeten som kan finnas tillgängliga för personer med funktions- hinder. 2.6.3Norge – från skyddade arbeten till rehabiliteringsföretag I , liksom i , är frånvaron från arbete bland den yrkes- aktiva befolkningen ett allvarligt problem, som kan komma att förstärkas av den demografiska utvecklingen. Att höja närvaron i arbete och få fler i arbete är därför centrala mål för den norska välfärdspolitiken. En bättre samordning mellan socialpolitiken och sysselsättningspolitiken ses som en strategisk insats. Den norska välfärdsadministrationen kommer därför, enligt regeringens för- slag, att omorganiseras. Det skall runt om i landets kommuner ska- pas ett kontor og en rådgiver for arbeid, sosialhjepl og trygd. Det nuvarande (A-etat) och de delar av (Trygde-etat) som ansvarar för inkomst- bortfallen för den yrkesaktiva befolkningen slås samman till en ny myndighet och de delar som berör sådana allmänna för- säkringar som pensioner, barnbidrag etc., bildar en annan ny myn- dighet Pensions-etat. Tillsammans med i kommu- nerna skall de två nya myndigheterna erbjuda medborgarna en gemensam ingång – en felles förstelinje – till alla de rutinmässiga tjänster, som finns tillgängliga. Ved å opprette en felles förstelinje skal icke brukerne lenger bli kastballer mellan etatene, som det sägs i regeringens motivering. För medborgare med mera sammansatta problem kommer en andrelinje att finnas. En personlig rådgivare skall där finnas till hands för kartläggning och vägledning till lösning av de problem som den enskilde kan ha. Myndigheternas nuvarande specialist- funktioner kommer där att samordnas, som exempelvis yrkesväg- ledning och rehabiliteringstjänster. Genom att de enskilda medborgarna sätts i centrum för väl- färdstjänsterna på ett samordnat, men individuellt vis, är förhoppningen stor att många av dem som ställs utanför arbets- livet kan återgå till arbete och egen försörjning. Det gäller i synner- het människor med funktionshinder. I , liksom i , gäller arbetslinjen som princip även för personer med funktionshinder och utbudet av arbetsmarknads- politiska program är likartat. har sär- skilda arbetstillfällen för funktionshindrade organiserats i olika slags skyddade företag. De har från början varit tänkta som en sort mellanstationer på vägen till ordinarie arbete, men i praktiken fick de mera karaktären av slutstationer. Efter ett omfattande utredningsarbete och omorganiserades de skyddade företagen till att bli rehabiliter- ingsföretag och dess primära målsättning omformulerades genom en ny lagstiftning och ett nytt finansieringssystem till att bli att- föring gjenom arbeidstrening og kvalifisering med sikte på formidling til ordinaert arbeid eller utdanning. finns särskilda arbetstillfällen för personer med funktions- hinder inom ramen för 100 Arbeidsmarkedsbedrifter (AMB) numera benämnda Attføringsbedrifter och 170 Arbeidssamvirken (ASV). Båda verksamheterna drivs i aktiebolagsform med i huvudsak kommunerna som ägare och har ca 5 000 respektive 4 000 funktionshindrade anställda. AMB bedriver yrkesinriktad rehabilitering och ger arbete för personer med arbetshandikapp, medan ASV erbjuder mera varaktigt arbete/sysselsättning för enskilda som inte bedöms kunna tillgodogöra sig insatserna inom AMB. Rekryteringen till båda verksamheterna svarar arbetsför- medlingen för och det träffas årliga avtal med arbetsförmedlingen om verksamheternas inriktning och antal anställda etc. I korthet innebär detta att det primära målet för AMB är genom- strömning, medan de skyddande verksamheterna inom ASV utvecklas för dem som behöver ett arbete i trygghet. 2.7Den norska modellen – en framtidsvision för Den norska modellen utmärks av en tydlig systematik och ett fas- vist arbetssätt. För att klargöra den enskildes förutsättningar och rikta insatserna korrekt går alla som anställs inom AMB igenom tre faser. Fas 1 är en avklarings- og rekrutteringsfase, som till sitt inne- håll påminner om det som i kallas vägledning och arbets- prövning. Denna fas kan pågå upp till (högst ), men den genomsnittliga tiden är . AMB betalar ingen lön utan den anställde har rehabi- literingspeng, utbetald av arbetsförmedlingen. Ett statligt stöd utgår till AMB i form av attföringstillskott (rehabiliteringsersätt- ning ) om ca 100 000 Nkr/anställd och år. Fas 2 är en attföringsfase – dvs. en arbets- och rehabiliterings- fas, men också en kvalificeringsarena där den anställde ges en praktisk arbetsträning och/eller en formell kvalificering till ett lärlingskontrakt, ett fagbrev, vilket är ett slags certifiering av yrkeskunnandet. Kvalificeringen till ett fagbrev är uppbyggt modulvis och det är möjligt för den enskilde att klättra i en trappa upp mot det formella lärlingskontraktet. Vanligtvis befinner sig de anställda i denna fas, men tiden kan utsträckas för dem som är i färd med att fullfölja utbildningen/kvalificeringen till ett fagbrev. De anställda är visstidsanställda om högst och har en i stort sett marknadsanpassad lön. AMB får statligt stöd i form av rehabiliteringsersättning (ca 75 000 Nkr/an- ställd och år) och ett lönetillskott (ca 150 000 Nkr per anställd och år, motsvarande 60–av de totala lönekostnaderna). Målsättningen för fas 2 är att av de anställda som lämnar denna fas skall gå över till arbete på den reguljära arbetsmarknaden eller till reguljär utbildning. Fas 3 är varigt tilrettelagt arbejde, vilket innebär att de som har små möjligheter att lyckas i en övergång erbjuds ett arbete, lön och en tillsvidareanställning inom AMB, men där möjligheterna till en övergång skall värderas och prövas. En regel säger att AMB-enheterna aldrig får ha av de anställda i fas 3. Det har inneburit att andelen övergångar successivt har ökat även från fas 3. Under denna fas får AMB statligt stöd i form av en klart lägre rehabiliteringsersättning (ca 24 000 Nkr/anställd och år) men med ett bibehållet lönetillskott som i fas 2. För att underlätta över- gångar kan arbetsgivare på den reguljära arbetsmarknaden erhålla en form av lönebidrag. Det gäller vid övergångar från alla tre faserna. Det bör noteras att AMB-verksamheterna, vid sidan om exem- pelvis administrativ personal och arbetsledare, kan ha direktan- ställda som arbetar i produktionen, dvs. personer som inte har ett funktionshinder. Det ses om ett bidrag till det integrerande arbets- sättet. Verksamheterna är i huvudsak inriktade på industriell pro- duktion men serviceverksamheter utvecklas i ökad utsträckning. Det finns exempelvis ett växande antal s.k. servicegrupper, som åtar sig uppdrag utanför AMB. AMB kan få stöd för omstruktureringar från arbetsmarknadsmyndigheterna om verksamhetens inriktning inte passar den aktuella målgruppen. Av naturliga skäl vänder sig ASV-verksamheterna till grupper med svårare funktionshinder, i huvudsak intellektuellt och psykiskt funktionshindrade. Verksamheterna är i allmänhet mycket småska- liga med en arbetsledare på fem funktionshindrade anställda. ASV kan ses som ett mellanting av dagcenter och skyddade arbeten. De anställda har pension men kan få en sorts flitpeng som lön för arbete. ASV erhåller såväl statligt som kommunalt stöd. Den stat- liga ersättningen är fast och uppgår till ca 85 000 Nkr/anställd och år, medan den kommunala ersättningen varierar något. Arbeidsforskningsinstituttet har i två utvärderande rapporter Foregår det noe attföring her, da? (1995) och På rett kurs (2000) följt det norska skiftet från skyddade verksamheter till rehabiliterings- företag och kan konstatera kvaliteten och resultaten av rehabiliter- ingen stadigt förbättras. Övergångarna är relativt sett höga. Av den senast tillgängliga årsredovisningen för framgår att från fas 1 fick direkt aktiva lösningar och från fas 2 gick till ordinarie arbete och gick vidare till reguljär utbildning eller fick andra aktiva insatser, vid sidan av AMB. Från fas 3 för- medlas till andra sysselsättningar än inom AMB. Fram- gången för AMB har bl.a. resulterat i nya regler, som tillåter företa- gen att sälja sina tjänster även till andra än arbetsförmedlingarna, som exempelvis privata företag eller offentliga förvaltningar. refererar i Det goda arbetet inom – en framtids- vision (2002) till den norska modellen och i ett senare dokument Funktionshindrades rätt till arbete – , framtidsvision () sägs det uttryckligen: För att stärka individperspektivet har för avsikt att utveckla en modell som bygger på de tre delarna kartläggning – genomströmning – arbetstrygghet. kan i så fall dra lärdomar av de norska erfarenheterna, bland vilka möjligen den allra viktigaste är att modellbygget är en process som måste få ta tid innan det fungerar i den praktiska verk- ligheten för dem det mest berör, funktionshindrade som vill finna arbete och egen försörjning. 3 Utgångspunkter och reflektioner Resultat och förslag i en utredning styrs förhoppningsvis främst av de fakta och den analys som presenteras. Som särskild utredare har jag haft förmånen att arbeta tillsammans med ett mycket kompe- tent utredningssekretariat. Under utredningens olika faser har möten med experter och sakkunniga bidragit till att faktaunderlag och analyser fördjupats. Det slutliga resultatet beror dock också på de utgångspunkter jag har haft och de frågor jag ställt. I detta avsnitt vill jag därför presentera mina utgångspunkter och mina reflektioner. 3.1Ett engagerat lokalt arbete Under utredningsarbetet har jag haft kontakter med såväl ledning som representanter för fackliga organisationer i och jag har besökt olika arbetsplatser i företaget. Min ambition har varit att bedriva arbetet under stor öppenhet och jag har haft en stor glädje av att vid seminarier och i samband med anföranden få ta del av många synpunkter från anställda i . Jag har genom- gående slagits av att både arbetsledare och övrig personal har arbe- tat med stort engagemang och kunnande. På lokal nivå lever en Samhallanda som enklast kan uttryckas så att man ser som ett rehabiliteringsföretag. På lokal nivå finns också mycket kreativitet och idéer. har många uttryckt en stor frustration och en besvi- kelse över de senaste årens utveckling. Man har uppfattat att lön- samhets- och produktionsaspekter tagit över rehabiliteringsaspek- ter. Centralisering och produktion i större serier har minskat möj- ligheten för lokal anpassning och också minskat möjligheterna för lokala initiativ att skapa arbete för den lokala marknaden. Samma uppfattning har jag stött på i möten med lokala politiker. Mot den bakgrunden finns det också en stor förväntan om att nya möjlig- heter skall öppnas för att bli ett rehabiliterande företag. Min utgångspunkt för de förslag som presenteras är också att skall få möjlighet att i högre grad än vara ett rehabiliteringsföretag. Det räcker inte att bara ge sysselsättning åt personer med arbetshandikapp. Även personer med arbetshandi- kapp har rätt att kräva både meningsfull sysselsättning och ett arbete som utvecklar och därigenom ger möjlighet också till andra arbeten utanför . Mina förslag avser att göra det möjligt för att utvecklas och innebär inte nedläggning eller avveckling. Detta förutsätter dock att inom ramen för ett sam- manhållet företag ger utrymme för lokalt engagemang och lokala initiativ. Detta blir särskilt nödvändigt när skall leva och utvecklas i en miljö som tillåter också andra lokala alternativ. Det är företagets eget val av strategier som avgör omfattningen av verksamheten. 3.2Den arbetsmarknadspolitiska insatsen och Det stod mycket tidigt klart för mig att en översyn av inte kunde göras om inte roll och relation till den övriga arbetsmarknadspolitiken värderades. I själva verket kan det förhålla sig så att ofullkomligheter i bäst borde lösas genom förändringar i den yttre ramen. Arbetsförmedlingens uppgifter och arbetssätt påverkar i hög grad resultaten i och arbets- förmedlingen är i sin tur en del av länsarbetsnämndens och i sista hand organisation i vilken Arbetsmarknads- styrelsen (AMS) är chefsmyndighet. Styrningen av arbetsmarknads- politiken är slutligen en fråga för riksdag och regering. Anvisning av personer med arbetshandikapp till skyddat arbete hos , som den officiella termen lyder, är en arbetsmark- nadspolitisk insats. Enligt den modell som byggts upp i skall en sådan anvisning ske från arbetsförmedlingen som en sista åtgärd efter att alla andra arbetsmarknadspolitiska program och insatser prövats. En översyn av , som är utredningens uppdrag, måste därför enligt min uppfattning inklu- dera både en översyn av den arbetsmarknadspolitiska insatsen och företaget . Begreppen funktionsnedsättning, funktionshinder och arbetshandi- kapp återkommer ofta vid en diskussion om de arbetsmarknads- politiska insatserna. Det finns anledning att något reflektera över hur dessa begrepp används och hur de förhåller sig till varandra. En person med funktionsnedsättning kan ha vissa begränsningar av personlig art. Det kan röra sig om fysiska, intellektuella eller men- tala funktionshinder. Ett funktionshinder avspeglar konsekven- serna av en funktionsnedsättning med avseende på begränsningar i individens dagliga aktiviteter. Individer med funktionshinder skall få allt det stöd som erfordras så att hindret kan minskas eller kom- penseras. Om funktionshindret är ett arbetshandikapp beror i sin tur på ytterligare omständigheter. Vissa funktionshinder medför arbetshandikapp i vissa arbetssituationer. I andra är funktionshind- ret inte något arbetshandikapp alls. Det vore mer adekvat att tala om personer med funktionshinder och handikappande miljöer. I denna utredning har min utgångspunkt varit att så långt som möj- ligt utgå från att hinder skall utbytas mot möjligheter och att utmönstra kodning och begrepp som kategoriserar och låser in människor i handikappade och icke handikappade. Under arbetet har det visat sig att de lagar och förordningar som reglerar de arbetsmarknadspolitiska systemen konsekvent använder sig av ute- stängande, inlåsande och passiviserande begrepp. En genomgång av denna begreppsapparat har inte varit denna utrednings uppdrag och av tidsskäl inte heller möjlig att genomföra. I utredningen har jag därför tvingats använda mig av de hindrande och passiviserande begrepp som jag helst ville ersätta med andra. Jag vill därför under- stryka att regeringen omgående bör göra en genomgång av begreppsapparaten. Utgångspunkten skall vara att hinder ersätts med möjlighet, att anvisning ersätts med val och erbjudande etc. Arbetshandikappad, anvisning, skyddat arbete, handikappkodning, m.m. borde mönstras ut ur lagtexter, förordningar och föreskrifter. Individen måste stå i centrum och få möjlighet att välja och där- med bli delaktig. Allas rätt till meningsfullt arbete måste stå i för- grunden. , 2003, sysselsätts 24 400 personer inom den arbetsmarknads- politiska insatsen skyddat arbete hos . Denna volym är ingalunda konsekvensen av någon genomtänkt behovsanalys utan endast resultatet av ett historiskt faktum. När bildades fastställde staten ett visst belopp för att sysselsätta personer inom . Som utredningen visat har detta belopp i kronor räknat legat still – som försäljningsintäkterna vikit kraftigt, vilket innebär att volymen sysselsatta inom successivt sjunkit. Till en början stod den rent sysselsättningspoli- tiska utgångspunkten i förgrunden. Genom skyddat arbete hos skulle ett antal personer med arbetshandikapp få ett meningsfullt arbete och gå från arbetslöshet till arbete. På samma sätt är fördelningen i landet av arbetstillfällen i ett resultat av den fördelning som fanns från början. Antalet arbetstillfällen i olika län står inte i proportion till det behov som finns. AMS har inte heller – genom formella beslut – ändrat på denna fördelning. har den rehabiliterande insatsen, åtminstone i pro- gram och policies, kommit alltmer i förgrunden. Genom skyddat arbete hos skulle personer med arbetshandikapp få syssel- sättning och ett utvecklande arbete. Det utvecklande arbetet skulle medföra att den anställde kunde lämna och med eller utan stöd återgå till den öppna arbetsmarknaden. Målen var dock lågt satta. Till en början var målet för övergångar av de anställda med arbetshandikapp. Detta mål har sedan höjts till . Min utgångspunkt är att detta mål är så blygsamt tillta- get att det inte på något sätt kan leda till att i huvudsak skulle vara ett rehabiliterande företag. I huvudsak är fortfa- rande ett företag som sysselsätter personer med arbetshandikapp. av dem som är anställda med arbetshandikapp inom har varit där . Med oförändrade anslag i kronor är konsekvensen given. Nyrekryteringen till blir mycket liten. är antalet nya personer som kan tas emot i ca 1 000 . Dessa skall fördelas på landets 21 länsarbetsnämnder och därefter på 290 kommuner. Detta innebär att den arbetsmarknadspolitiska insatsen skyddat arbete hos på de allra flesta platser inte ens har en marginell betydelse som alternativ för arbetsförmedling eller kommuner när de skall söka utvecklingsarbetsplatser för personer med arbetshandikapp. Däremot har givetvis en stor och avgörande betydelse för de personer som finns på företaget. Utredningen redovisar olika underlag för att bedöma vilket behov som egentligen finns av arbetsplatser som ger ett menings- fullt och utvecklande arbete åt personer med arbetshandikapp. Enligt de bedömningar som gjorts borde åtminstone 25 000–30 000 personer ha behov av en trygghetsarbetsplats. Med trygghets- arbetsplats menar utredningen en arbetsplats där den enskilde känner att hon eller han hör hemma, där förväntad arbetsprestation är relaterad till arbetsförmågan och där osäkerheten om framtiden kan reduceras. Sådana arbetsplatser behövs för de människor som har det svårast på arbetsmarknaden. Flertalet av dessa har san- nolikt aldrig haft ett fast arbete. Av anställda med arbetshandikapp har, som ovan nämnts, varit anställda i företaget . De flesta av dem har efter denna långa tid i kommit att uppfatta anställningen i som en trygghetsanställning. Ju längre anställningen på varar desto mindre blir möjligheten att lämna . Anställningen på institutionali- seras. Särskilt för dem som varit länge på skapar återkom- mande omorganisationer och förändringar störningar och bidrar till otrygghet i stället för trygghet. Utredningen har också bedömt vilket behov som finns av arbetslivsinriktad rehabilitering. Bedömningen är att åtminstone 70 000 personer står i kö för en sådan insats. Ingalunda alla dessa behöver få ett utvecklingsarbete inom . Men alla skulle behöva få en individuell kartläggning och få hjälp att hitta relevanta och utvecklande alternativ. I uppger , dvs. ca 10 000 av de anställda att de skulle kunna och vilja få arbete utanför . Det gäller att ta tillvara dessa ambi- tioner och förhindra att dessa personer med vilja och ambition genom passivitet låses in i företaget och dess system. Annars riske- rar också de att med tiden bli föremål för trygghetsuppdraget. Min personliga utgångspunkt, med erfarenheter från mina utredningar om sjukförsäkring och förtidspension, är att än fler än de grupper som här nämnts skulle ha behov av att åtminstone få sina möjligheter kartlagda. står mer än 800 000 individer i arbetsför ålder utanför arbetsmarknaden. Det är bl.a. fråga om mer än 130 000 långtidssjukskrivna, 475 000 som uppbär sjuk- eller aktivitetsersättning, 37 000 som varit inskrivna vid arbetsförmed- lingen samt därtill ett icke ringa antal personer som Inte alla men säkert de allra flesta av dessa många utanförstående, av systemet utstötta och utestängda, skulle kunna utföra någon form av arbete om detta arbete kunde anpassas till vars och ens individuella förutsättningar. Därtill kommer ett stort antal individer, inte minst de med invand- rarbakgrund, som överhuvudtaget inte har kommit in på arbets- marknaden. En ordentlig kartläggning skulle ge just dem helt andra förutsättningar till arbete. Vid mina besök på olika Samhallanlägg- ningar, inte minst i storstadsområden, har jag noterat att där finns en stor representation av invandrare. I många fall förefaller deras arbetshandikapp mer vara ett språkhandikapp. Det är inte troligt att skyddat arbete hos är rätt åtgärd för dem. Den sammanlagda kostnaden i form av sjukpenning, sjuk- och aktivitetsersättning, arbetslöshetsersättning, olika arbetsmarknads- politiska program och försörjningsstöd uppgår till näs- tan . För såväl berörda individer som för sam- hället borde det vara rimligt att omvandla passiva och ofta passivi- serande ersättningssystem till aktiva och aktiverande program. Detta kan inte ske utan en ordentlig kartläggning av individens möjligheter. En sådan kartläggning måste utgå från att den enskilde själv får möjlighet att medverka och får hjälp av svara på den exis- tentiella frågan: Vad vill Du göra med resten av Ditt arbetsliv? Detta är något helt annat än att som få en anvisning till skyddat arbete hos . Det är mot denna bakgrund som utredningen föreslår ett nytt program för kartläggning och det är därför utredningen föreslår att för dem som behöver ett utvecklingsarbete skall en särskild insats utvecklas. En sådan insats skall ha som mål att ge individen förut- sättning att återgå till ordinarie arbete, med eller utan särskilda stöd i form av lönebidrag eller liknande. En sådan kartläggning gör det också möjligt att se till att ge dem som främst behöver en trygg anställning ett sådant arbete. Analys först – åtgärd sedan. Jag menar att en ordentlig kartläggning också i hög grad är en kostnadsbespa- rande åtgärd. Innan beslut fattas om ofta dyra program bör en indi- viduell kartläggning ske. Ett sådant system borde kunna tillämpas generellt också för beslut om lönebidrag eller andra åtgärder. Denna fråga får dock belysas närmare av Utredningen om översyn av lönebidrag m.m. (N 2002:05). 3.5Ett inkluderande program? har trenden i och internationellt varit att program och insatser för personer med arbetshandikapp skall vara inkluderande. Rehabilitering, anpassning och övriga insatser skall i så stor utsträckning som möjligt ske inom ramen för vanliga arbetsplatser. Skyddat arbete hos är inte en sådan inklude- rande insats.