sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Särskilt intressant skulle det vara att konstatera om formuleringen det var bättre för honom (RW) om inte bråkade om denna sak, stämmer med utrikesministerns noteringar. Kollontajs uttalande återges ibland med tillägget att Han (dvs. RW) har gjort vissa dumheter, så att det var bättre för honom om/.../ osv. i intervju, odaterat klipp. Det har rests tvivel om dateringen av Kollontajs besök hos . Arbetsgruppen s. 179 tidsbestämmer det till . anser sig emellertid ha belägg för att besöket hos gjordes efter visit hos , alltså . Se hans bok . Fakta kring ett öde. 1970 s. 109. 68Enligt i Se nr. ledarsida med faksimilen av brev distribuerades till pressen före utgivningsdagen och togs upp som nyhet i flera tidningar. Betydelsen av brevets innehåll överdrevs starkt i detta sammanhang. Arbetaren skrev – i likhet med – att detta bevisade att , stick i stäv mot Vysjinskijs försäkran , levande befunnit sig i ryska händer. menade till och med att brevet tydde på att eller 1948 ännu befann sig i livet och i rysk fångenskap.69 Inte något av detta stämde. UD hade ju alltid hållit sig till den version som sovjetmyndigheterna hade lämnat , nämligen att de hade tagit hand om , vilket också bekräftades av Kollontajs meddelande till familjen månaden därpå, även om Vysjinskijs note 1947 försökte bortförklara detta som ett missförstånd. Men i pressen tolkades nu innehållet i brev som en stor nyhet. I sattes i svensk press en Wallenbergrubrik tvärs över hela förstasidan: rysk fånge! Sensationell uppgift av till exc. Kan blamagen [i UD] nu framkalla den opinionsstorm som förmår UD att äntligen göra sin plikt i fallet ?, frågade retoriskt. Stormen kom faktiskt. Allt fler tidningar ansåg i samband med denna sensationella nyhet att UD:s plikt var att ställa ett klart och direkt krav på om att skulle utlämnas till . I en hänvändelse till regeringen, som slogs upp i pressen i både , hävdade detsamma, nämligen att krav måste resas. På ett möte som anordnades av Liberala studentklubben i stödde samtliga politiska studentföreningar, utom den socialdemo- kratiska, kravet på att regeringen ofördröjligen i klara och otvety- diga ordalag av kräver omedelbara återsändande till . På grundval av en enkät med sju kända svenskar, de flesta riksdagsledamöter, formulerar domen: Fol- kets röst om : Till : HANDLA ELLER AVGÅ!70 Mitt i denna opinionsstorm, , framställde riksdagsledamoten () i 69Aftontidningen 9.02, Arbetaren 10.02., 15.02.1951. 70Författarinnan , redaktören och riksdagsledamoten , högerledaren , generaldirektören , professorn och riksdags- ledamoten , advokaten och rikdagsledamoten , riks- dagsledamoten . följande interpellation till utrikesministern: utrikesministern i tillfälle att lämna en fullständig redogörelse för hur efterforsk- ningen efter bedrivits och för vilka åtgärder, som vidtagits för att så effektivt och snabbt som möjligt söka rädda honom? Interpellationen kom upp till debatt . För tredje gången avkrävdes nu regeringen en offentlig redo- görelse för sin hantering av försvinnande. började sin interpellation med den oklarhet som föreföll råda när UD å ena sidan anklagas för att visa otillräcklig energi, och å andra sidan för att inte ha tillräcklig insikt i saken för att kunna visa energi. Tydligast framträder denna motstridighet i de underrättelser rörande , som enligt uppgift lämnats av , med vilkas förekomst Utrikes- departementet synes ha varit i oklarhet om. Dessa oklarheter gör att allmänhetens förtroende för de ansvariga myndigheterna lätt kan avtrubbas eller undergrävas, framhöll interpellanten.71 svarade med att lägga fram en stencilerad översikt över efterforskningarna, särskilt över den långa raden hänvändelser till de ryska myndigheterna som hade gjorts, och stödde sig därvid på Sjöborgs utredning.72 Telegram för telegram, brev för brev, note för note återger förbindelserna från till . Den enda punkt sprang märkligt snabbt förbi var påståenden om att UD inte hade varit underkunnigt om Kollontajs kontakter med . Hans tystnad kan i sammanhanget uppfattas som ett medgivande, inte minst därför att han snabbt svarade att förhållandet var betydelselöst, eftersom UD ju från andra källor hade fått information om att var i ryssarnas förvar. UD har, preciserade , arbetat med hypotesen, att kan vara i livet. Den omständig- heten att sändebudet utredning nu var avslutad innebär ingen avslutande fas utan endast ett avsnitt i departementets arbete med frågan. 71RD 1951 Nr.8 s. 72RD 1951 Nr 20 s. 115–120. Denna stencilerade redogörelse var inte den första upp- ställningen som lämnats till med anledning av ärendet. hade 1949 (?) fått sig förelagt en ingående redogörelse för allt, som från regeringens sida vidtagits. i RD 1951 Nr 20 s. 134. och representanterna () och (), som med en rad inlägg stödde henne i debat- ten, var emellertid av den meningen att UD inte hade gjort tillräck- ligt. Interpellanten själv uppträdde mycket offensivt. Hon godtog inte Undéns anmärkning om att hennes interpellation inordnade sig i Wallenbergaktionens lite speciella och ampra kritik. Tvärtom var den resultatet av en bred opinionsrörelse, av det fak- tum att hela svenska folket [...] vägrar att acceptera tanken att försvunnit. Det finns en utbredd uppfattning och tro att han ännu befinner sig i livet, framhöll , och det var detta folkliga engagemang som motiverade henne att ta upp saken.73 Substansen i hennes kritik byggde följaktligen mer på de expressiva sidorna av saken, att regeringen verbalt inte tillfreds- ställde folkets önskemål utan bara undersökte förhållandena och ställde frågor till sovjetmyndigheterna. I stället borde regeringen ända sedan det första meddelandet ha begärt att skulle skickas hem och därefter ständigt ha framställt allt kraftfullare krav på detta, eventuellt i samband med förhandlingarna om handelsavtalet. Jag kan inte förstå [...] varför inte utlämnande begärdes. I stället för att efter Vysjinskijs meddelande 1947 falla i tystnad och paralyseras, borde man ha ställt sig upp och tillkännagivit samma sak som Wallenbergaktionens den gången gjorde – att man helt enkelt inte trodde på det. Men I stället för att démarcherna skulle bli, såsom man kunde vänta, kraftigare och kraftigare i tonen, så blevo de allt svagare för att upphöra.74 begärde en granskning, genom inrät- tandet av en parlamentarisk eller eventuellt en utomparlamentarisk kommission. svarade ingående på anklagelsen om att man inte hade begärt utlämnad utan bara bett om upplysningar om var han befann sig. Var och en som känner till de diplomatiska vill- koren vet att man måste ha sådana upplysningar innan man kan be att få honom tillbaka, framhöll han. Kritiken på denna punkt, sa , är en spetsfundighet, som har uppfunnits och lagts till grund för åstadkommande av en omfattande folk- opinion i . Men för att komma vidare, särskilt efter Vysjinskijs meddelanden, måste man ha nya fakta som ger den nya ledtrådar genom iakttagelser vi gjort. var spelet: måste kunna peka på bestämda fakta som tyder på att finns i livet där och då, och konfrontera sovjet- myndigheterna med dem. Att som interpellanten påstå att den sovjetiska regeringen far med lögn och att Vysjinskijs note var baserad på ren och skär osanning, är både oansvarigt och kontra- produktivt. Man får ha lite ansvar för vad man säger här i riksda- gen.75 För övrigt fortsätter UD:s arbete. Det är fullständigt grundlöst [...] att all aktivitet från sida har upphört efter det ryska svaret 1947.76 I den fortsatta debatten anklagade redaktör för uppgivelse och defaitism. Han påpekade att andra länder i en lång rad fall hade lyckats få hem egna medborgare genom utväxling, och gav många exempel på sådana fall från , , , och . Det gällde bara att formulera sina noter lika skickligt och effektivt som andra länder hade gjort.77 Debatten varade i . måste ta ordet fyra gånger för att försvara regeringen. Oppositionens sju väl för- beredda och offensivt framförda inlägg möttes endast av ett kort och försiktigt stödjande inlägg från prosten (), med påpekande om att regeringen egentligen hade gjort vad som kunde förväntas, samt en bredsida från kommunisten om att Wallenbergaktionen bara var en antisovjetisk propagandaaktion – av alla de sovjetfientliga kampanjer som igångsätts har jag sällan sett någon, som varit så fullständigt renons på fakta som detta fall.78 Med denna debatt fick kritiken av UD:s handlingssätt ny inten- sitet jämfört med interpellationerna 1946 och 1947. Borta var de erkännande orden och det underliggande antagandet att ämbets- verket säkert gjorde vad det kunde. ljöd angreppen krasst polemiskt, laddade av partipolitik, men också underbyggda av både regeringens och oppositionens visshet om att ärendet på detta stadium hade nått ut i offentligheten och engagerat en bred, folklig opinion. Hänsynen till familj var inte längre kritikens tyngsta argument; den nämndes faktiskt inte i . I stället var det hänsynen till allmänhetens förtroende för de ansvariga myndigheterna, som gav saken dess underliggande ethos. Kritiken mot UD var till innehållet densamma som tidigare: att UD gjorde för få och för svaga framstötar mot sovjetmyndig- heterna, och att särskilt sändebudet hade varit för passiv. Dessutom framfördes enskilda, mer preciserade punkter. De svenska noterna hade ett felaktigt innehåll, genom att de efter- frågade information och uppklarande snarare än krävde utlämning. Man borde ha gjort större ansträngningar för att få till stånd en utlämning genom utväxling, såsom andra länder hade gjort med framgång. Slutligen borde Wallenbergfallet ha kopplats till förhandlingarna om handelsavtal med . Det kan synas märkligt att utrikesministern ensam försvarade regeringen. Detta kan bero på sakens diplomatisk-tekniska art – och dess med tiden nästan ogenomträngliga detaljmängd. Men också den större politiska bilden kan ha spelat in. Vissa moment, såsom trovärdighet, kunde ju inte bli föremål för en öppen och polariserad debatt. Fallets utrikes- och säkerhetspoli- tiska implikationer kunde bara mötas med en försiktig appell om att visa ansvar. Ja, inte ens den uppenbara självmotsägelsen i oppo- sitionens argument, att den krävde både en mer expressiv metod och smidigare förhandlingsdiplomati med sikte på utlämning, kunde besvaras med full polemisk klarhet. var på ett vis bunden – bunden av att ärendet även fortsatt skulle hanteras efter utrikesförvaltningens skick och regler, men från och med nu under bevakning av en alltmer politiserad opinion. Framgång i samförstånd (1951 – 56) Interpellationsdebatten i 1951 förfaller ha varslat om en starkare partipolitisk polarisering av opinionen i Wallenbergfallet. Man kunde kanske förvänta sig att partierna och partipressen nu skulle ställa sig på varsin sida och driva saken utifrån motsatta intressen. Men i realiteten var det inte detta som kom att ske som följde. I stället för en opinionsbildning konfigurerad kring regering–opposition, fick man en bred och samlande upp- märksamhet, där opinionen syntes mindre präglad av partikonstel- lationen i press och riksdag, och mer av ett gemensamt intresse för saken och dess lösning. Pressen talade i nästan häpnadsväckande grad med en tunga i den ökande bevakningen av Wallenbergfallet, särskilt efter 1953–54; en bevakning som med besök i och det efterföljande offentliggörandet av UD:s andra vitbok nådde ett temporärt klimax. Ett talande uttryck för denna tendens är att till och med vänsterradikala och kommu- nistiska organ lade sin motvilja åt sidan. Ny Dag slutade således att publicera sovjetiska uttalanden och följde i stället en självständig kurs – som förespråkade ett uppklarande av Wallenbergfallet.79 Ändå sken partimönstret tydligt igenom i vissa hänseenden. Sär- skilt när det gällde kritiken av UD visade pressen en tydlig tendens att splittras mellan regeringstrogna och oppositionella organ. Moderata och liberala tidningar utnyttjade åtskilliga anledningar att framställa kritik mot , särskilt för att tjäns- temännen där förhöll sig tysta och vägrade att lämna kommentarer när nya spår och vittnen dök upp. Socialdemokratiska tidningar (med undantag av ) fäste däremot tilltro till utrikestjäns- tens arbete och kände sig försäkrade om att man på UD gjorde vad som kunde göras för att klara upp fallet. Socialdemokraterna kunde ibland skicka en pil mot motståndarna, som exempelvis: Ett sak- ligt resonemang utan propagandistiska bitoner kan kanske rädda . En hetsig propaganda, inmängd av beskyllningar och invektiv, låser däremot alla förhandlingsmöjligheter. Tidningspres- sen har på den punkten ett väsentligt ansvar.80 En viss polemik medierna emellan hindrade likväl inte att intresset verkade generellt samlande. Kännetecknande för perioden är också att Wallenbergaktionen efter 1951 samarbetade med på ett sätt som båda parter fann fruktbart. är sak hela svenska folkets. förs kampen för icke bara av en liten skara, utan hela folket med regeringen i spetsen står vid Wallenbergfamiljens sida, sa den man som varit regeringens bittraste angripare, menade själv att denna utveckling berodde på statsminister personliga ingripande. Det antogs att statsministern hade en annan inställning till saken än sin utrikesminister.82 Det är gene- rellt kännetecknande för tiden att i långt högre grad än talar i egenskap av myndighet. Detta beror huvud- sakligen på det uppsving i Wallenbergintresset som följde med 79Ny Dag 23.11.1956, ledare . 80Smålands 14.10.1955, ledare . 81Uttalande av RP för HT, cit. 82Rudolph , 1981, kap. efterforskningar, passim. statsministerns besök i –, och som naturligt ställde i centrum snarare än , som ju inte följde med på resan. stod för en samarbetslinje gentemot Wallenbergaktionen, som senhösten 1951 realiserades genom till- sättandet av som kabinettssekreterare. var ursprungligen journalist och valde att sam- arbeta med Wallenbergaktionen. i UD – fram – blev förbindelsen med så intim att denne ibland uppfattades som ledaren för , medan uppfattades som sekreterare. och sam- arbetade också tätt med kriminalöverkonstapel , en av säkerhetstjänstens skickligaste män, som fick ansvaret för de polisiära undersökningarna, företrädesvis på det sättet att och tillsammans genomförde förhör med de många vittnen som dök upp under denna period.83 roll var dock helt okänt för allmänheten. Men det som först och främst samlade opinionens intresse efter 1951, var den förändrade tillgången på information i ärendet. var man inte längre tvungen att basera Wallenberg- stoffet på gissningar om vad gjorde eller sa bakom stängda dörrar, eller på tjatig kritik av att intet skedde i Arvfurstens palats. kom ett rikt flöde av informationer från medierna. dök det upp nya vittnen och nya spår. Journalister skickades ut till många länder och kom hem med rikt detaljerade historier. De nästan svindlande implikationerna av dessa berättelser stimulerade den intensiva uppmärksamhet som det nu fanns grogrund för hemma i . Det anses ofta att det var förbundskansler besök i och det avtal han fick till stånd om utväxling av krigsfångar mellan och som satte i gång den pro- cess som ledde till att avgörande upplysningar om kom till kännedom. För allmänheten i framstod det inte så. För den intresserade publiken var det tydligt att ett nytt infor- mationsklimat var under utveckling . Förändringarna i efter död , den nya ledningens amnestier och inte minst dess erkännande av att anklagelserna i den avslutade läkarprocessen var fabricerade, skapade hopp om att även Wallenbergfallet skulle få sin lösning. Efter ryssarnas erkännande av det misstag de gjorde, då läkarna anklagades, bör det inte fresta 83 , 1955–60 1976 s. 295; , 1970 s. 56 o. passim; 1981 kap.35 års efterforskningar. på allt för mycket om de erkänner också det misstag som skedde då omhändertogs, hette det i en rätt typisk formulering i landsortspressen i april 1953.84 Pressen tryckte också utdrag ur Rudoph senaste artikel i , som menade att död öppnat en ny chans för och hans hemkomst.85 Under remissdebatten i såg högermannen anledning att fastställa att de förändringar, som man tyckt sig spåra i , skulle öka chansen att få reda på hans öde, och han uttryckte förhopp- ningen att UD inte underlåter något i eftersökandet av Wallenberg.86 om någonsin torde de tekniska och formella betingelserna för klarhet över den förlorade svenskens öde kunna fås, hette det i en ledare distribuerad till en rad moderattidningar i januari 1954.87 var det känt att minst ett vittne hade lämnat nya upplysningar, efter att ha frisläppts och skickats hem från . Det var den italienska diplomaten , som förklarade sig villig att under ed berätta allt han visste från den tid han hade suttit i granncell i . De Mohrs historia offentliggjordes (anonymt) i strax före julen 1951,88 och ledde under efterföljande år till en av de mest resultatrika efterforskningarna som /genom- förde för UD:s räkning. Under publicerades de Mohrs egen historia som artikelserie i , stort uppslagen under fullständigt namn.89 Vid sidan av denna efterforskning, som pågick parallellt i UD och i medierna, odlade UD sina kontakter med . Vid i tog upp Wallenbergaffären med Vysjinskij. , reste han under föregivande av en semestervistelse till enkom för att prata med vice utrikesminister och vice statsminister förklarade sig vara villiga att ta upp 84 9.04.1953, jfr. även , , Barometern s.d. 86RD 1953 Nr.27 s. 139, med uppföljning i 9.11.1953. 87De ryska frigivningarna ger hopp om , ledart. i m.fl. 7.01.1954. 88Medfånge till : Vi var cellgrannar . Stockholms-Tidningen 15.12.1951 o.fl. art. i stockholmspressen s.d. Den anonyma italienarens vittnesmål fick starkt stöd av . 89Dagens Nyheters , av , inleddes 1.02.1953 och avslutades med ledaren öde 8.02.1953. Wallenbergärendet om kunde lägga nytt material på bordet. Men allmänheten fick inte kännedom om dessa händelser. Pressen fick inget veta vare sig om mötet med Vysjinskij 1952 eller resan . Inte heller offentliggjordes innehållet i de hänvändelser som UD därefter gjorde. Först berättade utrikes- ministern under en debatt i om resan till och om att han hade fått sovjetledarnas ord på att skulle få komma hem igen, om han hittades. Vi betraktar detta som ett löfte och kommer även i fortsättningen att påminna om det och kräva att mysteriet äntligen upp på det sätt som hela vårt folk hoppas och väntar, sa utrikesministern. Mer anser jag det inte lämpligt att säga. Den gamla nyheten om löfte slogs upp stort i pressen. Rubriken om att frige om han finns ledde till en optimistisk förväntan i medierna.91 fortsatte det sedan att strömma in vittnesmål i samband med den tysk-sovjetiska utväxlingen av fångar: I praktisk taget varje kontingent av de nu till från de ryska fånglägren hemvända tyskarna finns det någon som upp- ger sig ha träffat eller hört talas om den svenske diplomaten berättelser kom denna säsong att helt domi- nera nyhetsbilden i svensk press. Namnet knackades på fångarnas hemliga språk från cell till cell, berättade från Lefortovofängelset . var i livet 1953, starkt medtagen av TBC, i ett arbetsläger i , berättade . Med anledning av detta sän- des en hjärtlig hälsning till bankhuset från den svensk-baltiske arkitekten , Bornscheins källa. Fältmarskalken – en av överbefälhavare från östfronten – bekräftade att han hade hört talas om i Lubjanka. , diplomat från bulgariska representation, menade däremot att han hade varit cellgranne med honom i Lefortovo, och det . Samma sak sa diplomatkollegan , som i motsats till Pörzgen som ansåg att helt säkert var död menade att han var i livet. Jag är ganska över- tygad om att fortfarande lever. När vi talades vid, 91RD 1955 Nr 25 s. 85, svar till ibid. s. 27. "Sovjet-löfte": 3.11.1955. De följande citaten efter div. Argus-klipp i Wallenberg- aktionens arkiv, Riksakivet. befann han sig i god kondition, och han är också av den psykiska typ som kan stå ut utan att brytas ned.93 Även f.d. majoren i Wehrmacht, , fastställde fångenskap till Lefortovo. Andra vittnen som bekräf- tade detta, i alla fall , var och , medan italienaren menade att satt i detta fängelse . Finnen , som ursprungligen dömts för spionage men frigivits av sovjetmyndigheterna 1955, berättade däremot för pressen att han kunde intyga att 1953 satt i Vladimir-fängelset, utanför , och att han där- ifrån skickades vidare till det illa beryktade slavarbetslägret Ställd inför så många olika och delvis motstridiga vittnesmål skulle man kanske vänta sig en viss försiktighet från pressens sida vad gäller sanningshalten i varje enskilt uttalande, men journalisti- ken känner inga förbehåll i ett fall som detta. Historierna, som för de största tidningarnas vidkommande hade inhämtats av utskickade medarbetare i , återgavs undantagslöst direkt, utan några kritiska frågor. Alla vittnen fick tala ut och det betvivlades aldrig att de talade sanning. De redaktionella kommentarerna i samband med reportagen slog ofta fast att det är , lever eller att nu råder det inget tvivel om . Dess- utom citerade man ofta statsminister uttalande att de nya vittnesmålen måste tagas seriöst.95 Om en historia vid en senare prövning visade sig vara mindre sanningsenlig, återgavs de aktuella invändningarna på en mindre framträdande plats. Ett reportage i som slog upp nyheten om ett temporärt stopp för fång- tågen från öst under rubriken: Publicitet om oroar . Avbrott i fångutväxlingen – en rubrik som det inte fanns täckning för – som ett sista avsnitt, innehöll följande tillägg: Det kan tillfogas att arkitekt skulle ha sagt, att 1953 vistades i ett läger i . Denna uppgift strider mot den uppfattning man på diplomatiskt håll har om hur ryssarna behandlar personer som är att betrakta som vär- defulla. En dementi i förbigående som knappast modifierade de 93Dagens Nyheter 17.10.1955. 94Ny Tid 1.04.1956, jfr. 16.10.1955, ledare . Bilaga 4 SOU 2003:18 stora uppslag som tidigare publicerats om Bornscheien- Tamveliusspåret.96 Det fanns en röst som varnade allmänheten för att fästa tilltro till detta informationsflöde, nämligen . Mycket nonsens blandat med mycket litet sanning, var hans karakteristik av alla vittnesmål i pressen.97 Orsaken till hans varning var ett för- hållande som journalisterna ute på fältet knappast kunde berätta om som de lät vittnena berätta sina historier öppet: att det kunde vara sovjetiska agenter som planterats ut för att sprida desinformation till den svenska allmänheten och därigenom sprida ett generellt misstroende mot vittnesmålen om . De professionella utredarna genom- skådade självklart sådana agents provocateurs. gjorde det till sin egen uppgift att samla in data om sovjetisk desinformation. Pressen gjorde – eller ville – inte det. Tvärtom upplevde , vars uttalanden annars citerades så generöst och positivt, att hans kritiska kommentarer nu förtegs eller blev direkt motsagda. Ganska få tidningar var villiga att ge honom utrymme att berätta om desinformationen. De anmärkningar mot vittnesmålen, som sekreteraren i [sic], författaren , framställde, är knappast av [...] vägande art, skrev Syd- svenska när hade ställt sig kritisk till ett avslöjande i just den tidningen. slog fast att för dem som vill skapa klarhet i fallet går det inte att se bort från de tyska krigsfångarnas berättelser.98 Under denna intensiva publicitetsfas vann inte heller UD:s roll erkännande. Pressen fick avslag då den bad om kommentarer från Arvfurstens palats. UD lät helt enkelt bli att uttala sig om vart och ett av de många vittnen som tidningarna vaskade fram. Rubrikerna UD vill ej yttra sig, UD tyst, kom därför tidigt att prägla nyhetsbilden. De fick snart en negativ laddning. Har verkligen ingenting att säga? frågade liberala landsposten retoriskt. Med allvar efterlyste redaktören ett väg- ledande ord från detta håll, i det flöde av motstridiga informationer som hade brutit loss. Men UD avböjde att kommentera. 98Sydsvenska 16.10.1955, ledare ". förklarade sin varning om sovjetiska agenter bland vittnena och hotade med att utge en egen rödbok om dem i Stockholms-Tidningen 16.07.1956, samt i en icke identifierad veckotidning u.d.