sou · GRB3112d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Historien är alltså inte något som är borta utan i högsta grad närvarande. Människan hör hemma i historien. Här skiljer sig Gadamer från . Metodologin kan inte stå utanför historien. Idéer om metod har också en historia. Det går inte att stiga ut ur historien. Varje förståelse är färgad av historiens effekter. Det går därför heller inte att komma fram till några allmänt och evigt giltiga regler för tolkning. Det är en nöd- vändighet att vi har fördomar för att vi alls skall få upp ögonen för verkligheten. Fördomen ger tanken en riktning, den ger verklig- heten en struktur.110 Gadamer har en liknande syn på språket. Språket är inte i första hand något uttrycksmedel. Det är inte så att vi först tänker en tanke och därefter vänder oss till språket. Istället är varje tanke något som redan sker inom språket. Språket är människans sätt att göra verklighet. Först genom språket ser vi världen och kan börja tänka över den. Allt vi uppfattar av verklighet tar vägen över språk- et. Det finns inga språkligt neutrala observationer.111 Det Gadamer kallar för förförståelsehorisont är utgångspunkten vid varje försök att tolka och förstå. Den skiljer ut vad vi förstår från det som är främmande, vilket är nödvändigt för att medvet- andet skall få ett inre sammanhang. 109Hans-Georg Gadamer, Truth and method (2nd revised edition; W. Glen-Doepel, transl., translation revised by and . ). : Shed and , 1993. 110Andersson, Hermeneutikens två traditioner: Om skillnaden mellan och . 111Hans-Georg Gadamer, Förnuftet i vetenskapens tidsålder. Det som inte går att förstå inom en individs förståelsehorisont kommer att lämnas med tystnad. Förståelse innebär därför att något nytt fått en plats innanför den gräns som utgörs av vår förståelsehorisont. Det okända blir känt först när det sätts i rela- tion till det kända. Förståelseformer är aldrig något statiskt. Vi är aldrig fullärda eller avslutade. Individen är den som, genom sin dialog med andra, sätter språket och historien i rörelse. Att alls förstå är att förstå annorlunda. Det äkta frågandet, är en vilja att ompröva sina egna ståndpunkter och lära sig något nytt. Kunskap är något man deltar i, en process av öppenhet och deltagande. Metodiken kan enligt Gadamer inte avslöja nya sanningar, den blottlägger endast de sanningar som förutsätts i den. har den hermeneutiska traditionen utvecklats av en rad olika forskare och filosofer. Den mest namnkunnige av dessa är nestorn i fransk filosofi , som har strävat efter att utveckla en metodologisk hermeneutik som bygger på att författarens intention och textens innebörd upphör att sammanfalla i en skriven text. Vad texten säger blir alltid något mer än vad författaren avsett. Därför är det texten som skall tolkas och inte författarens avsikter. Mänskliga handlingar kan också ses som texter. En handling blir åtskild från det handlande subjektet och utvecklar sina egna följder, handlingen är autonom på samma sätt som texten. Våra handlingar undflyr oss och får resultat som vi inte räknat med.112 Ricoeur menar att den hermeneutiska tolkningen skall inrymma två komponenter, den ena är inlevelse och förståelse, den andra att man riktar en misstanke mot det som skall studeras. Det gäller att ha tilltro till texten. Lyssna efter uttryck om hur livet faktiskt är. Texten får betydelse för mig som läser genom att jag gör den till min egen, tillägnar mig texten, låter texten komma till mig, men det gäller också att vara kritisk och misstänksam. Ricoeur menar, liksom före honom, att man måste vara misstänksam mot psykets uttryck, de täcker över förträngningar och förskjutningar i det omedvetna. Han menar dock att misstänksamheten inte skall drivas för långt, man måste också vilja 112 , Från text till handling. något med denna misstänksamhet. En mer avbalanserad läsning uppstår just p.g.a. att man också lyssnar till texten. Detta pekar mot att det är frågan om att skapa en form för växelverkan i själva tolkningsprocessen. Med hjälp av denna tänjer Ricoeur på motsätt- ningen så långt det går utan att släppa den helt och hållet. Genom att fasthålla språkets dualism strävar han efter att skapa ett dynam- iskt spel med skillnader i texten.113 Ett bra exempel på en misstankens hermeneutik är, enligt Ricoeur, drömtydningen inom psykoanalysen. Drömmen kan betraktas som en text, vars dolda innebörder psykoanalytikern försöker klargöra med hjälp av ett särskilt tolkningssystem. Tolkningen efterliknar och omskapar drömmen genom att med egna erfarenheter skapa en ny ordning, en ny text. Här tydliggörs hur Ricoeur fasthåller dual- ismen, mellan medvetet och omedvetet. De uppfattas som två skilda världar där psykoanalytikerns självmedvetande utifrån rätt tolkningssystem kan göra det omedvetna synligt. På liknande sätt föreställer han sig konsten som något som efterliknar och omskapar. Genom denna mimesis skapas det verklighet. Det finns alltid redan en förgestaltning som är förutsättningen för tolk- ningen. Denna efterlikning tas upp av det språk som konstnären använder sig av och ges på så sätt en gestaltning, en nyordning. I nästa moment är det läsarens/betraktarens tolkning av det konst- närliga avtrycket/texten som ger en nygestaltning av läsarens liv. Ett exempel på hur Ricoeurs tänkande slagit igenom inom svensk utbildnings- och folkbildningsforskning är diskussionerna kring begreppet bildning. uppstod det i ett allt större intresse för begreppet bildning. Ett läroplansförslag med titeln bildning publicerades , som Folkbildningsproposi- tionen förklarade begreppet folkbildning som ledande för folk- högskolornas och studieförbundens utveckling. Båda hänför bild- ning till en tradition, antingen i form av ett nyhumanistiskt bildningsideal eller en folkbildande tradition. 113 ger i sin , en omfattande presentation av Ricoeurs författarskap. Här tydliggörs hur Ricouer tänjer på dualismens motpoler, så långt att de nästan brister. Idéhistorikern gör i följande analys av varför bildningsbegreppet kommit tillbaka i den pedagogiska debatten. Det har länge funnits två dominerande uppfattningar om kunskap och skola. Enligt den ena, som kallats den progressiva, måste varje kunskap sättas i samband med den enskilda eleven och dennes erfarenhet och intresse. Den subjektiva komponenten betonas. Enligt den motsatta uppfattningen skall kunskap betraktas som objektiva storheter, vilka elever och studenter oavsett bakgrund och motivation skall tillägna sig. Renodlade synes dessa båda uppfattningar ohållbara. Då framstå själva bildningsbegreppet med sin sinnrika kombination av objektiva och subjektiva inslag som en möjlig väg.114 Till en början är bildningsbegreppet en kombination av subjektivt och objektivt som en möjlig utväg för en av vår tids mest centrala problemställningar. Ett problem som består i att subjekt och objekt ofta hålls isär i kunskapsprocesser, vilket gör att den ena motpolen ofta sätts framför den andra. Men frågan är om bildningsbegreppet når tillräckligt långt när det gäller att lösa detta problem?115 , idéhistoriker och pedagog, har i sin avhand- ling Bildningens väg utgått från bildningsbegreppet.116 Han har undersökt bildningstänkandet hos ledande gestalter i den svenska arbetarbildningens tradition –1930. strävar efter att ta sig ut ur en förenklade dualismen mellan upplys- ningstradition å ena sidan och nyhumanismen och romantiken å den andra sidan och tar i stället sin utgångspunkt i ett bildnings- begrepp som uppstår i gränslandet mellan upplysning och roman- tik. Ett bildningsbegrepp som kortfattat kan sammanfattas i tre motsättningar; process och mål, jämlikhet och elitism, sammanhang och specialisering.117 Bildning uttrycks bäst när dessa begreppspars två sidor hålls samman och tjänar som en enhet. Då utvecklas bildningsverksamheten mest kraftfullt och dynamiskt.118 I texter utmynnar detta i ett sökande efter sammanhang, överblick och integrering. Vilket i sin tur leder till att han förespråkar en praktisk visdom (fronesis) i efter- följd, en kunskap som vet vad som är ett lämpligt sätt att handla på i konkreta och praktiska situationer och som där utgår från ett 114Sven-Erik , Bildning i band I. 115Kaj har kallat subjekt-objekt problematiken för vår tids rotmetafor. Se och dess överskridande i Sociologisk Forskning, nr 2 1984. 116Bernt , Bildningens väg. Fronesis blir på så sätt ett alternativ till ensidig vetenskaplig och instrumentell kunskap (techne, episteme).119 Vägen till denna praktiska visdom sägs vara dialektisk, vilket innebär att såväl progressivismen som förmedlingspedagogiken innefattas i ett och samma kunskapsbegrepp. Bilden för kunskaps- processen blir en pendel som rör sig fram och tillbaka mellan två enhetliga poler, det subjektiva och det objektiva. Resultatet av denna pendling är den dialektiska syntesen. När denna har nåtts så har kunskapen sammansmält och integrerats i subjektet.120 På liknande sätt som hos utgår bildningsbegreppet i terminologi ifrån att det finns en verklighet som kännetecknas av att den bygger på motsägelser. För människan gäller det därför att utveckla en förmåga som hanterar och gestaltar denna motsägelsefulla verklighet. Det gäller att skapa en individuell enhet som kan hålla ihop en yttre kaotisk verklighet, fylld av motsättningar. Strävan efter att gestalta en sådan individuell enhet leder till att både subjektet och språket förblir stängt. Den rörelse som man strävar efter att åstadkomma rör sig enbart fram och tillbaka mellan två poler. Det som glöms bort är bl.a. det ofullständiga som känne- tecknar all kommunikation, en ofullständighet som ger sig till känna som felsägningar, brott och detaljer. En kommunikation långt ifrån det rationella samförståndet. Bildningsbegreppet problematiserar helt enkelt inte subjektets och språkets grunder. Subjekt och objekt skall sättas i spel men skall det leda till verkliga förändringar måste det göras utifrån andra förutsättningar. Bildningsbegreppet kan ses som en teoretisk reflektion över en form för kunskapssträvanden som kännetecknat det moderna samhället. I vår tids senmoderna kunskapssamhälle är det otillräckligt för att reflektera över kunskaps- och individualitets- former.121 För att komma ett steg vidare har vi i tolkningen av levnads- berättelser arbetat med det som vanligen kallas för dekonstruktion. Här följer en kort presentation av denna forskningsinriktning. 120Ibid, s. 265. 121Bosse , Rösten och teckneti – nyckeln till det danska? att förstå dess historiska bakgrund ges här först en kort presenta- tion av övergången från strukturalism till poststrukturalism. Strukturalismen är mest känd under parollen det är språket som behärskar människan och inte omvänt. Dess rötter går tillbaka till schweizaren (1857–1913) och hans tankar om språket som ett teckensystem. Han bröt mot den tidigare lingvistiken, som forskat om ordens ursprung och utveckling, och förde istället fram tanken om en synkronisk (samtida) undersök- ning av den kollektiva medvetenhet som språket skapar i ett givet ögonblick.122 skrev ingen filosofisk strukturalism men hans tankar kom ändå att utgöra utgångspunkt för en strukturalism som senare kom att omfatta såväl filosofiska som vetenskapsteoretiska stånd- punkter. Det första avgörande steget mot en mera universell filosofi togs av den danske språkforskaren (1899– 1965). Hjelmslev såg att tankar om språket skulle kunna användas på flera andra områden. Alla ämnen skulle kunna belysas utifrån en språkteoretisk utgångspunkt. Teorin skulle inte enbart skapa kunskap om själva språksystemet utan också om människan och samhället bakom språket.123 Ungefär med att Hjelmslev utvecklade sina tankar träffades i den franske etnologen och lingvisten . Det var vid detta sammanträffande som fick idén om att överföra den strukturalistiska modellen till etnologin. Det skulle kunna göras genom att beskriva seder och myter som strukturella språksystem. Men det var först som (post)strukturalismen fick sitt verkliga genombrott och då framför allt i . skrev Les Mots et les choses (Orden och tingen) 1966 och andra som publicerade sig i samma anda var bl.a. psykoanalytikern , semiotikern och samhällsfilosofen Det gemensamma för dessa skriftställare var att de vände sig mot existentialism som var dominerande inom fransk filosofi, vars främste företrädare var . Efter och hade existentialismens tal om människans frihet varit i fokus. idéer om att människan var dömd till att vara fri och att denna frihet gjorde henne ansvarig 122Peter , Døden og maskinen, s. 51. 47–48. Existens och folkbildning SOU 2003:112 inför världen uppmanade den enskilda människan till engage- mang.125 Poststrukturalisterna pekade på att det finns strukturella gränser för människans frihet. Gränser som människan omedvetet bär med sig och som fungerar på ett sätt som gör att de bestämmer och skapar sociala regler som påverkar grunden för mänskliga aktiv- iteter i samhället. Man kan tänka sig att det finns en sådan given struktur för ett samhälles ordning . Denna struktur är så omedveten och tas så för given att alla är avhängiga av den. Först i ett senare historiskt skede kan den fullt ut medvet- andegöras.126 Men struktur är här inte det samma som form, det skall snarare ses som en logisk maskin, som ett system som materialiserar sig. Det är inte heller enbart en helhet, strukturen är något annat och mera än sina delar. Det är enligt strukturalisterna inte frågan om något statiskt utan om en dynamisk och föränderlig struktur. Den franske psykoanalytikern (1901–1981) använder sig av poststrukturella utgångspunkt när han skall förklara hur människan blir en människa. Lacan menar att människan helt enkelt genom födseln blir utkastad i världen och att hon på något sätt måste överbrygga klyftan mellan sig själv och omgivningen. Det nyfödda barnet lever ännu i ett helt och fullt universum men rätt snart kommer det att upptäcka att det handlar om en delad helhet. Den process som barnet nu måste genomleva ger upphov till den första traumatiska upplevelsen av att vara frånskild från om- världen. Dessa första upplevelser av en nödvändig åtskillnad kom- mer att leva kvar i en människas historia som ett grundläggande öde. Denna utgångspunkt kommer ständigt att upprepas i den enskilde människans liv och hon måste klara av att förhålla sig till detta öde för att upprätthålla sin position i tillvaron. Individuella och kultur- ella variationer kommer att ge processen olika innehåll men poängen är att dessa upplevelser kommer att leva kvar i en männi- skas historia som omedvetna erfarenheter.127 128 48–49. 126Michel använde begreppet epistemé för de former av ordning som man kan antaga finns . Med det han kallade en arkeologi kan man försöka syn- liggöra en bestämd kulturs epistemé. 127Jurgen Reeder, Tala/lyssna, s. 29. Barnet upplever ett begär efter att återskapa helheten, att betala tillbaka skulden. Men det som gått förlorat finns där inte längre. I dess ställe finns ett öde – en vara-brist – som barnet och senare den vuxna människan på olika sätt kommer att förhandla med. Barnet måste utveckla en psykologisk struktur som kommer att kunna fungera som en psykologisk behållare för dess vara och som kom- mer att kunna organisera dess kroppsupplevelser som en helhet. Denna process börjar enligt Lacan i sexmånadersåldern, vid ingången i den period i barnets liv som han kallar för spegelstadiet.129 Lacan använder en metaforisk bild för att föra fram sin tes. I spegeln upptäcker barnet sin egen spegelbild. Barnet jublar, i bilden av sin egen kropp kan det se sin gestalt som hel och integrerad. På så sätt grundlägger barnet sin förmåga att skapa en ordning för jaget, att knyta ihop och identifiera. Jaget upplevs som något avgränsat. Men spegelbilden är inte identisk med sig själv, det hela är och förblir ett universum av illusioner. För Lacan finns det stän- digt något som ligger utanför det psykiska fältet men som verkar som dess utgångspunkt och bas. Det är något mot vilket subjektet ständigt stöts och utgör den bakgrund som låter det växa fram – det är det omöjliga eller det som alltid återkommer på samma ställe som Lacan säger, eller så här, det reala är den talande kroppens mysterium, det är det omedvetnas mysterium – det mänskliga subjektets mysterium.130 Det är därför inte fråga om att bota subjektet med djupsinniga utredningar av dess förflutna. Snarare upprätthålls samtalet i själva analysen med syfte på de ögonblick när någonting framträder som inte är tillgängligt för metodiskt resonemang. Ögonblick då man lyckas sätta ord på det som varit stumma och dolda upplevelser. Det är i dessa ögonblick som människan, sig själv ovetande, berör sitt begär och sin egen dolda sanning. 128Jurgen Reeder hänvisar till en undersökning av som visar att den grekiska människans upplevelsevärld inte har haft någon uppfattning om den mänskliga kroppen som en integrerad helhet. Det fanns vid tiden kring 900–inget ord för att beskriva en sådan helhet. En annan av Snells iakttagelser bygger på att den iliadiska människan inte haft någon uppfattning av att ha ett självständigt sinne eller av att vara ett subjekt som är upphov till egna handlingar, så som vi tänker oss. Dessa och liknande erfarenheter pekar på att den iliadiska människan har saknat ett jag-imago. Det finns inget biologiskt givet som säger att människan i alla tiden identifierat sin subjektivitet med ett jag. Snarare är det så att sociala och historiska omständigheter har medverkat till att skapa en sådan psykologisk rymd. (se , Tala/lyssna, s. 67 ff.) 129Jacques Lacan, Spegelstadiet som utformare av jagets funktion sådan den visar sig för oss i den psykoanalytiska erfarenheten i Écrits, 1989. 130Lacan , Écrits. pratandet har gått över i sant tal. Den mur som jaget har byggt upp faller samman. Vid sanningens inträdande, när man stöter emot en insikt om en ursprunglig förlust, upphör den oändliga rörelsen genom språket. Då träffar man på något utanför språkets betyd- elsekedja, det osägbara, det som Lacan också kallar för den hårda kärnan. Den hårda kärna som producerar celler som ständigt delar sig, språk som ständigt blir till dubbeltydigheter, motsättningar etc.131 Detta är möjligt eftersom denna håra kärna är en omedvetenhet som inte ligger under medvetandet utan istället något som är inflätat i talet och språket. Det är en diskontinuitet som inte går att rekonstruera med hjälp av en enkel självreflektion. Den analytiska tolkningen skall alltså enligt Lacan inte sträva efter någon sann för- utan skall ses som ett ingrepp i analysandens (patientens) tal. Detta ingrepp innebär i bästa fall en stöt som kastar av honom eller henne från den kända banan. För att lyckas med detta blir analytikerns insats att lyssna och att skapa avbrott. Spel med skillnader i texter Om Lacan på ett bra sätt har beskrivit subjektets utgångspunkter så har , en annan fransk poststrukturalistisk filosof, i större grad kommit att fokusera sig på språket. Själva utgångs- punkten för filosofiska reflektioner ligger i skriftbegrepp- et. I sin bok gör han upp med det privilegium som är reserverat åt ordet, det talande ordet. Detta privilegium har medfört alla de former av idealism som är så påtagliga.132 kopplar detta samman med den logocentrism, dvs. en ensidig centrering kring ordet och förnuftet, som kännetecknat den västerländska kulturen. Denna går ut på att i själva den filosofiska utgångspunkten och som en avgörande förutsättning för sannings- utsagan hävda närvaron av en mening i det talande ordet, som om den mänskliga rösten skulle ha ett bestämt samband med själen och som om logos eller förnuftet och rösten vore sanningens naturliga och egentliga bärare. Allt detta kommer att stå för en idealistisk kult av det inåtvända. 131Se bl.a. artikel Jag är där jag inte tänker i . 132Jacques , Om grammatologi. Detta vill göra upp med. Hans språkteori bygger på denna förundran att det talade ordet nästan överallt, och särskilt i västvärlden, har fått ett erkänt företräde före skriften. Det skrivna anses vara en sekundär avspegling av det talande ordet. Han spårar denna tendens ända från sofisterna och , via och fram till och . Det gör är att han försöker undersöka förhållandet mellan rösten och förnuftet i den västerländska metafysiken. Han försöker visa att det endast går att rättfärdiga och förklara talets dominans över skriften genom att bygga på en åtskillnad mellan det inre (där tanken skulle hålla till) och det yttre (dit skriften skulle vara hänvisad). Det talade ordet skulle alltså stå närmast medvet- andet och därför ges företräde. kopplar närvarotemat samman med strukturbegrepp- et.133 Vanligtvis menar man att struktur bygger på ett betydelse- givande centrum eller en meningsgivande princip som strukturerar strukturens olika element. Den meningsstruktur som bildas utifrån detta centrum hänger samman som en struktur av betydelse- skillnader. Man kan då fråga sig hur detta centrum förhåller sig till sig självt? Ofta tänker man sig att det inte hör ihop med struk- turen. Det är inte en del av spelet, utan något som öppnar och skapar möjlighet för det. Men är det ju centrum i den struktur som det är centrum för. Om det själv skall kunna ha en bestämd mening måste det själv ingå i en struktur av betydelse- skillnader. En princip utanför spelet kan inte bestämmas av sig själv. När man skapar en sådan bestämning sätter man den i rela- tion till andra betydelseförekomster. Här uppstår det en paradox då den metafysiska traditionen kännetecknas av att man söker en yttersta princip som skall vara både utanför och innanför struk- turen.134 När påvisar denna paradox så öppnar det sig en annan möjlighet, den att tala om en struktur utan centrum. Här finns det inte någon mening bakom eller utanför strukturen eller detta spel av betydelseskillnader. En sådan mening eller betydelse kan enbart 133Derrida talar om närvarons metafysik och försöker på så sätt fånga in myten om ett rent självmedvetande som är obefläckat av språkliga kategorier. För strukturalisterna, men också för , finns inget sådant. 134Arne Grøn, Fransk filosofi i Vår tids filosofi, red. 389– 390, se också , Den okända texten, s. 65. skapas genom att själv ingå i spelet. Den kommer endast att vara vad den är till skillnad från andra betydelser.135 För är det sättet att skapa skillnader som är det viktiga. Han skiljer mellan en öppen struktur av skillnader och en sluten, avslutad struktur. Genom att använda strukturbegreppet på ett öppet sätt avgränsar sig mot strukturalismen.136 Han visar också att det finns en inre motsättning mellan en hermeneutisk tradition, som strävar efter att uppnå en övergripande menings- struktur med hjälp av en yttersta idé och en dekonstruktion som söker sig bortom sådana principer. Den hermeneutik som lans- erades av och vidareutvecklades av Dilthey är kvar i ett tänkande i två världar, där den ena världen får mening från en annan och sannare värld.137 Hur kan det då komma sig att texten kan skapa dessa spel av skillnader? En viktig utgångspunkt är att språket inte kan spegla omvärlden, ordet är något annat än tinget. Det finns en skillnad mellan ordet bord och det bord jag tar i med mina händer.138 Det finns också en skillnad inom språkets ordning. Som vi tidig- are har sett uppfattade språket som en struktur. Detta språksystem beskriver han som ett system bestående av tecken. Varje tecken består av två led, där det ena är tecknets uttryck och ljudföreställning (le signifiant) och det andra tecknets innehåll och mening (le signifié). Skillnaden mellan dessa två gör att det inte finns något naturligt samband som håller ihop tecknets mening. De enstaka tecknen har inte någon betydelse i sig själva utan enbart i förhållande till andra tecken.139 När det inte heller finns någon naturlig relation mellan tecknet och de saker och ting som det refererar till så får språket, enligt , uteslutande sin mening genom att språket är ett system, där alla termer ömsesidigt är bero- ende av varandra. Jag vet vad ett skrivbord är för att det skiljer sig från ett matbord, ett soffbord, osv.