sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — 166Misstro och trovärdighet i fallet 30.07.1965. DN:s ledare dagen efter ger ett betingat stöd till författarens slutledning. Argumentet upprepades och fördjupades i paret bok , som utkom . Där gick de kritiskt igenom flera av vittnesmålen, bland annat . Boken väckte stor, men i sin grundstämning en något avvaktande, uppmärksamhet i pressen. Ingen seriös recension kunde undvika att erkänna att det låg mycket i författarnas resonemang – att sannolikt dog , att alla senare bevis, inklusive pro- fessor , hade bedömts för milt, samt att de svenska rättsliga myndigheterna, som hade förklarat regeringens bevismaterial som juridiskt hållbart, hade överskridit sin kompetens. Men påpekade recensenterna att mycket fortfarande var för oklart för att en ensidig källkritisk bedömning skulle kunna ligga till grund för så drastiskt omvärderade slutsatser som dem som författarna lanserade. Socialdemokraten och historikern menade för sin del att författarna driver en tes som för en politiker varit omöjlig i . De borde ha tagit hänsyn till att kunskapen om ärendet den gången var mer begrän- sad, som det politiska trycket för att skulle vara i livet, var en realitet som ingen kunde bortse från.167 UD:s pressavdelning samlade en diger mapp med reaktioner på boken, bland annat energiska ripostering Jag tog inte fel!, statsminister kritik av ett enda dateringsfel i boken, som tillmätte den vikten att det smular sönder bevisningen, samt upprörda avvisande av hela boken som pro- sovjetisk.168 Nästan varenda större tidning hade ledarartiklar om boken, de flesta med den slutsatsen att även om författarna kunde ha något rätt, så var absolut inte allt sagt med detta.169 I denna kör fanns en avvikande röst. , f.d. chefredaktör, gick i sitt gamla organ fullt och helt in för och källkritiska resonemang (paret har gett lös- ningen), kombinerat med en besk betraktelse över svenska mediers mångåriga upphaussing av helgonlegenden . gav till och med uttryck för den insinuationen att eftersom boken var så märkvärdigt svår att få tag i hos bok- handlarna i , måste det ha att göra med det otillåtligaste i en 167Stig , Gåtan är ännu olöst, 29.01.1966. 168Expressen 28.01, 31.01.,1.02,1966, 29.01. o 31.01.1966. 169UD, , Nr.7 1966 Affären , Nr. 8 1966 Fallet under ny analys. Utöver den öppna kritiken av bok, utsattes Fallet för en mer förtäckt kampanj som förfäktade att författarna var ryska medlöpare eller rent av betalades av . Se , Varför ryssarna tog . 1991 s. 202 n.1. välstyrd välfärdsstat är att peta på helgonlegender – ett angrepp på egen linje i fallet, som chefredaktör bestämt tillbakavisade i samma tidning. , sa , hade under alla år drivit Wallenbergaffären med engagemang och lidelse . Det skulle tidningen fortsätta med.170 Nya röster, nya aktörer (1967–74) är affären i det närmaste avskriven, anmärkte i sin recension av bok 1966. Den omfattande debatten kunde kanske tyda på att detta inte gällde mediernas och allmänhetens latenta engagemang i saken. Men för myndigheterna var ärendet i praktiken bordlagt. och debatten i utrikes- nämnden blev därmed, som skrev inför tjugofemårsminnet av försvinnande, en slutpunkt i regeringen strävanden att skapa full klar- het.171 Också när det gäller händelser och nyheter som kunde driva saken framåt, uppstod det en lång paus, närmast en utmattning, efter debatten om Fallet . Visserligen fortsatte nya vittnen att träda fram i offentligheten. Dansken anmälde sig med budskapet att var i livet 1950. En anonym Parisbaserad man sa ungefär detsamma . I oktober året därefter berättade att hade omkommit i , medan två ungerska vittnen rapporterade att de hade sett honom respektive 1955.172 Och flera vittnesberättelser följde . letade fram (eller Jefim) Moshinski i , en f.d. KGB-man som hade sett på eller 1962. vittnade om samma sak 1977.173 Genom alla dessa år dök således rubriker som lever, är i livet!, Jag såg honom, upp i svensk press. Men bekräftelser var det ont om. [har det] inte framkommit något som kunnat föranleda den att göra en framställning 172Svenska 27.09.1965. ibid. 14.10.1966. 10.08.1967, 15.08.1967. 173Vår Kyrka 1974/14. 23.09 o 6.11.1977. till den , sa utrikesminister hös- ten 1974.174 Men exakt 1974 sväller UD:s klippmaterial på nytt. Förutom de sporadiskt uppdykande vittnena fick en ny, offentlig debatt om Wallenbergfallet. Karakteristiskt nog berodde den på televisio- nen. sände TV1 serien Vad hände ? i tre delar. Journalfilm och intervjuer hade här klippts samman med dramatiserade avsnitt med skådespelaren i rollen som huvudpersonen. Hela ärendet skulle gås igenom en gång till. Pressen väntade sig på förhand frän kritik av UD, inspirerad av producenten , som förklarade att svenska myndigheter agerat trögt och smusslat med fakta.175 Det visade sig att det i synnerhet var behandlingen av som han syf- tade på. Hennes vittnesmål presenterades i den tredje delen av fil- men som sanning utom alla tvivel och regeringen fick motsva- rande kritik för att ha negligerat det. Över huvud taget fylldes för- handskommentarerna och recensionerna av den nya TV-serien i samma grad av välkända poänger från pressens mångåriga och nya missförstånd som vaknade till liv under en ny jour- nalistgeneration – som att det skulle ha funnits 1 miljon under- skrifter på petitionen till 1947, eller att blev cyniskt offrad av sina överordnade i 1945.176 Men först och främst visar uttalandena om TV-serien att kritiken mot UD nu hade nått en grad av självklarhet som gjorde att den framstod som en sanning som alla kände till. Ingen bestrider väl längre att den dåvarande svenska statsledningen var oursäktligt passiv under det första, avgörande skedet, skrev redaktör . Alla vet redan att de makthavande i gjorde ytterst lite för att få klarhet i vad som hänt , instämde Per lite senare.177 I debattörernas retorik hade statsled- ningens försummelser blivit en locus communis som inte längre krävde motivering eller belägg. Men också mer kvalificerad kritik nådde fram. historiska expert, docent vid , hade som bakgrund till serien gjort grundliga efterforskningar i internationella arkiv, och kunde i del tre av serien lägga fram en 176Svenska 11.03.1974, 11.03.1974. 177Dagens Nyheter, odaterat utklipp febr. 1974 UD arkiv. teori om varför ryssarna arresterade och sedan hemlighöll att de hade i sitt förvar. Det berodde på att de misstänkte att han förhandlade med tyskarna i och var involverad i pla- ner på att få till stånd ett avtal mellan de allierade och tyskarna, kanske en separatfred, riktad mot . Utifrån detta per- spektiv gick det att förklara varför betraktade som en mycket farlig man, som det fanns all anledning att ta i för- var. I recensionerna av serien påpekades det att detta innebar ett visst ursäktande av agerande, som stred mot programmets grundläggande vinkling: indignation över omänsk- liga metoder. Historikerna komplicerade alltså bilden, i stället för att förklara och förenkla den.178 fick lättare genomslag i pressen då han gick ut och kritiserade UD direkt för att de inte för- stod det ryska handlingssättet. UD borde haft möjlig- het att inse att ryssarna såg som en bricka i det stor- politiska spelet, sa han. I så fall skulle man ha kunnat agera mer adekvat. tolkade hans expertkommentar som frän kritik av UD för att samtidshistorisk expertis inte hade använts i hanteringen av fallet.179 All kritik i samband med TV-serien 1974 ledde till en samlad slutsats: kravet på att alla akter i Wallenbergfallet skulle offentlig- göras. Detta krav bottnade i antagandet att UD hade ett jättestort, hemligt arkiv som man av en eller annan anledning inte ville öppna. Man får lätt intrycket att UD har något att dölja, konsta- terade i seriens andra del som bar titeln lighetsmakeri och ovisshet.180 Vad är det UD vill dölja, undrade GT.181 Kravet på att sekretessen skulle hävas och arkiven öppnas för full och fri granskning löpte nu som en röd tråd genom debat- ten. Detta krav framfördes också i . framställdes inte mindre än sex interpellationer och motioner i frå- gan om öppnande – fyra av () och två av (). hade ärendet behandlats i med så täta mellanrum (se nedan). Jämfört med tidigare perioders förståelse för vad som trots allt kunde betraktas som rimlig diplomatisk sekretess, var 1970-talets krav på öppenhet absolut och orubbligt. 178Heng i 11.03.1974. 179Göteborgs Tidning 11.03.1974, 4.02.1974. fortsatte sina granskningar efter TV-produktionen och utgav senare boken tog , 1991. Med undantag av arkivfrågan var debatten efter 1974-års TV- serie på många sätt en upprepning av det som sagts och hänt i ärendet. Det är svårt att tänka sig att opinionen i påverkades i nämnvärd grad av denna parad av återupprepningar. Men hände det någonting som pekade mot att fallet ställning i offentligheten skulle förändras. Det var vissheten om att ärendet i allt högre grad höll på att bli en inter- nationell angelägenhet. Wallenbergfallet vann nu på allvar fäste i internationella medier och internationell politik och detta med- förde betydliga förändringar i opinionsbildningen. Basen för åsiktsbildningen flyttades åtminstone delvis ut ur . Under loppet av 1979 stiftades i , , och Frankrike.182 Också den svenska aktionen över- gick till föreningsform under ledning av , som var pensionerat justitieråd. Den svenska kommittén inord- nades därmed i ett större, internationellt nätverk. Internationalise- ringen kändes så stark att 1981 publicerade ett särskilt, stort upplagt reportage om den: När världen upptäckte av anhöriga konstaterade 1982: Jag sätter större tro till den amerikanska opinionen [än den svenska]. Utan den skulle säkert saker och ting inte kommit så långt som de gjort i dag.184 Fallet internationalisering (1975–79) Man anser ofta att det var den människorättspolitik som , USAs president –81, bedrev som på allvar lyfte fram internationellt. engagerade sig starkt i och tog bland annat på eget initiativ upp den försvunna diplomatens öde under ett toppmöte med president . Det var också under presidentperiod som kongressledamoten – som själv var en av dem som hade räddat – började verka för att han skulle tilldelas den sällsynta utmärkelsen att bli hedersmedborgare i , vilket också skedde . För den svenska offentligheten var internationaliseringen av ärendet emellertid en sak som låg längre 183Expressen 16.01.1981, rep. 184Nina till 26.05.1982. tillbaka i tiden och som i första hand kopplades till den österrikiske människorättsaktivisten namn. Svenska medier hade sporadiskt rapporterat om utlandets intresse ända . meddelade i en enspaltare att i sitt sista nummer hade rap- porterat att högst sannolikt var död. fick tidningsläsarna veta att ett amerikanskt TV-bolag hade producerat ett program om deras landsman.185 Ännu en sväng- ning i internationell riktning följde i samband med Eichmann-pro- cessen i . Under processförberedelserna nämndes namn. Ett par svenska tidningar snappade upp det och kunde återigen berätta sin fantastiska histo- ria om förbindelsen mellan och i , en uppgift som offentliggjordes i hans bok från 1949.186 Där- med hade grunden för förståelsen av ärendets internationella sida lagts. Men det var först då direktören för det judiska dokumentations- centret i , , kom in i svensk debatt som denna förståelse började vinna insteg på allvar. Av UD:s klippmate- rial att döma skedde detta med att /serie visades i svensk TV . Journalister från Göteborgspressen (serien var en Göteborgsproduktion) sökte i detta sammanhang efter relevant stoff. Plötsligt framträdde den världsberömda nazistjägaren i svenska medier och berättade att han hade arbetat med fallet på uppdrag av . Och han var full av idéer om hur ären- det skulle drivas vidare. ville föreslå som kandidat till . Han ville också ta kontakt med , författaren till , som levde i exil i , för att höra efter om han i Lubjanka-fängelset hade sett till svensken.187 tog upp saken vid den så kallade Sacharovhearingen i Rom.188 Den amerikanska tidningen , och även västtyska , rapporterade före julen 1977 att var på väg till för att träffa ett vittne som hade sett – en otrolig upplysning, som lika fullt fann nödvändig att undersöka personligen. Detta var så uppseende- 185Dagens Nyheter 6.06.1956. Oidentifierat utklipp från 25.11.1956 i UD arkiv. 186Expressen 19.03.1961, 20.04.1961. 188VG, , 28.11.1977. väckande att det också togs upp i Riksdag.189 berättade för att han samarbetade med och hoppades kunna presentera två pålitliga vittnen som kunde bevisa att var i livet efter 1947, en sak som utrikesminister bekräftade i riksdagen.190 Ett av vittnena var den österrikiske läkaren , som gjorde ett mycket seröst intryck, sa . Inte heller ville helt tillbakavisa denne Melzer. Problemet var bara att han hänvisade till ett fängelse i som inga andra vittnen hade uppgivit som aktuell vistelseort.191 Kort sagt, med och hans rastlösa energi blåstes nytt liv i ärendet – åtminstone för pressen. hade ständigt överraskande idéer. Under en vistelse i uppmanade han att dra sig ur de i , om inte ryssarna avslöjade hela sanningen om . Förslaget rapporterades utförligt, om än med viss skepsis, i svensk press.192 kunde också förklara varför så många opålitliga vittnen framträdde i denna sak: Det berodde på familjen rikedom, som gjorde att äventyrare från många länder försökte med en lögn för att slå mynt av sin historia – en poäng som hade framförts offentligen i Sverige.193 blev ärendet emellertid återigen föremål för hem- lighållna åtgärder. detonerade nyheten att den i största hemlighet hade förberett och avsänt en note i Wallenbergfallet, och att det där- efter hade kommit ett svar från . Noten, som var den första , var utformad som ett brev från statsminister till statsminister, och uppfattades som en markering från den nya folkpartistiska regeringens sida. De upplysningar som låg till grund för den nya hänvändelsen gällde vittnesmål som dittills hade varit helt okända för medierna. Medan uppmärksamheten hade fokuserat på Moshinski och Melzer, samt på mer eller minde tro- värdiga vittnen, hade UD arbetat även i andra riktningar. I kungö- relsen om noteväxlingen av hänvisade man till två RD 1977/78 nr. 83 s. 11 ff, fråga ställd av och besvarad av utrikesminister . – förlorade snart tilltron till detta vittne, berättade han för Arbetet 7.03.1978. 190RD 1977/1978 Nr. 83 s. 12. 191Vecko-Journalen 11.04 och 18.04 1978. 192Berlingske Tidende 28.08.1978, jfr. 193Intervju i 7.03.1978. nya vittnen, som pressen nu fick bråttom att förfölja. Dessa två vittnen presenterades som polacken och ryssen i utförliga intervjuer. Den förstnämnde lät sig intervjuas direkt medan den sistnämnde läm- nade sin historia genom dottern i . Båda hade träffat på – Kalinski i och ett par andra fängel- ser ett antal gånger , i Butyrka-fängel- set i . Kalinski var för sin del säker på att fortfarande var i livet. Men sovjetmyndigheterna hade inte kunnat verifiera deras vittnesmål. (tro det den som vill, ) kom det nedslående svaret till den att det inte finns och inte kan finnas något nytt i frågan om R. öde. I sin kungörelse försäkrade regeringen att den fortsatte att arbeta utifrån hypotesen att han kan vara i livet och att man ville fortsätta ansträngningarna att skapa full klarhet om hans öde. Men det hela lät ganska resignerat. I verkligheten betraktade man avslaget som definitivt – för den här gången.194 Likväl kunde man spåra en viss ljusning i svar. i kunde rapportera ingående om hur utrikesledningen bedömde formuleringen av svaret. Noten var inte avvisande. Jämfört med tidigare sovjetiska svar, som ofta bar prägeln av irritation eller oförskämdhet, var detta svar skyndsamt, artigt och opolemiskt. Det var tydligt att ryssarna reagerade med en aldrig visad empati för den problem i fallet . Svaret ledde på det hela taget till en öppning för fortsatt dialog med Moskva.195 Svensk press spekulerade inte över om nya ton var ett resultat av att man också i Kreml hade blivit klar över sakens inter- nationella utveckling. Men det måste ligga nära till hands att tänka sig ett samband mellan Carter-administrationens engagemang och tonen i det svar som inkom till . Ärendet var inte längre en enbart svensk angelägenhet – kanske inte ens i första hand svensk. 194Svenska , , , 29.1.1979. 195Ny öppenhet om , 28.01.1979. På något sätt avslutat (1980 – 1982) Året efter noteväxlingen utgav UD de första sju delarna av det samlade Wallenbergmaterialet medan resterande fyrtio delar gavs ut . Därmed hade det jättestora, hemliga arkivet öppnats för var och en. Jag har en känsla av att Wallenbergfallet [] på något sätt är avslutat, skrev veteranen bland pressens Wallenbergreportrar, , i en kommentar till offentliggörandet.196 Det är tragiskt, skrev han också, att man troligen aldrig får veta sanningen – vilket faktiskt under alla år hade sagt var fullt möjligt. Den antydan till självkritik som låg i denna anmärkning går igen i många av pressens reaktioner på det väldiga materialet. Kommenta- rerna 1982 var dock långt mer positiva till myndigheterna, och sär- skilt UD, än vid lanseringarna av de tidigare vitböckerna. Det gällde i synnerhet i förhållande till 1980, då materialet från 1945 – 49 frisläpptes och alla anteckningar och brev ådagalades. blev domen i pressen hård med anklagelser om att UD svek : Trots ett enormt opinionstryck har den och utrikesförvaltningen i inledningsskedet – då utsikten att lyckas rimligen var störst – handlat inkonsekvent och kraftlöst.197 Det fanns ingen politisk vilja att verkligen ställa frågan om den saknade UD-tjänstemannen på sin spets. UD:s eget folk anpassade sig efter regeringens brist på kraftfulla initiativ.198 I kommentarerna , då hela materialet lagts fram, är tonen en annan. Man stöter ständigt på formuleringar som att har ansträngt sig mer än någon trodde för att få klarhet, eller att det har funnits ett brinnande svenskt intresse [] att söka lösa gåtan.199 Men även upprepades och framfördes kritik. Ett flertal, i synnerhet borgerliga, tidningar menade att myndigheterna uppträtt valhänt – det var det uttryck som helst användes – i alla fall i början av fallet. Uttrycket de förlorade åren gick också igen som en beteckning på den första perioden . Tid, viktig tid, hade gått förlorad . Men hur långt sträckte sig beteckningen de förlorade åren egentligen? Och hur hade UD rent konkret misskött sig 197Expressen, ledare 31.01.1980. 198Dagens Nyheter, ledare 1.02.1980. 199Sydsvenska 26.05.1982, ibid. genom att förlora tid och initiativ? Om detta var kritikerna nu ännu mindre eniga . ansåg att de förlorade åren sträckte sig , då hade försinkat en aktiv handlings- linje gentemot . Även satte en skiljelinje vid 1957, då Undéns långt drivna försiktighet gav plats åt energiska agerande.200 Stockholms-Tidningen fastställde däremot den förlorade tiden och det valhänta uppträdandet till Stalinepoken, alltså 1945–53. hävdade för sin del att 1951 var skiljeåret; åtminstone (och kanske tidigare) hade ärendet hanterats med oklanderlig energi. hade en ivrig UD-kritiker som Per begränsat perioden av otrolig nonchalans från myndigheternas sida till 1940–talet, dvs. Men det fanns också dem som tog i kraftigare. Tidningen metern menade att UD:s misstag och felbedömningar absolut inte hade upphört , utan att de fortsatte också . För del varade rege- ringens valhänthet genom hela och Palmes tid. På detta sätt fick begreppet de förlorade åren en ganska diffus innebörd. Exakt vilka möjligheter som hade gått förlorade var heller inte helt klart. Det kunde knappast röra sig om insamlingen och värde- ringen av vittnesmål, som departementet hade genomfört i konkur- rens med pressen. Det framgår av det offentliggjorda materialet, skrev TT, att den ende som lever som med absolut säkerhet träffat den svenska diplomaten i fångenskap i , var och hans vittnesmål gällde uteslutande perioden –1 mars 1945.202 Det var nog så viktigt, eftersom det bevi- sade att inte hade omkommit i , som man hade meddelat 1947. Men det hade ju också ryssarna själva erkänt var felaktigt – efter intensiva och ihärdiga svenska påtryckningar. Alla andra vittnen som hade framträtt i svensk press, med för- klaringar som tolkades som tillförlitliga och trovärdiga, hade alltså visat sig vara vilseledande blindspår. Man kunde kanske ha väntat sig att detta skulle ge upphov till reflektioner om pressens roll i opinionsbildningen. Så tycks inte ha varit fallet. Men en sak var helt klar: fallet . stod i en klass för sig som skyldig till den valhänta tiden och dess försum- 200Detta var ett missförstånd. tid i UD 1951–57 sammanföll med Undéns. 201Alla tidningar citerade 25.02.1982. Per : RD 1975 Nr. 35 s. 169. 202Gustav – enda säkra vittnet. melser, oavsett hur långt den perioden sträckte sig eller vad den innebar. Dokumenten avslöjade nu att två gånger hade dödförklarat i utrikesnämnden, först och . Detta var den enskilda fråga som väckte störst uppmärksam- het, och den var föga hedrande för utrikesminister. var kritik av långt ifrån något nytt inslag i Wallenbergdebatten. Personen hade varit skottavla åtmin- stone . Kritiken mot honom fick överraskande ny näring 1979, efter hans död, då hans f.d. UD-medarbetare i sina memoarer riktade starka anklagelser mot sin chef och hans inställning till ärendet: Man fick nästan känslan att gärna godtog Vysjinskijs ord att ej fanns på ryskt område. Resultatet blev att offrades på neutralitetens altare , att kunde ha räddats av men att regeringen då svek, som det hette i recensionerna av bok i november 1979.203 Anger var inte ensam om sin kritik. gick en annan av UD:s f.d. ämbetsmän, – efterträdare som sändebud i – till pressen med minnesanteckningar om sin chefs han- tering av Wallenbergfallet. Även dessa svärtade ner honom kraf- tigt.204 De uppseendeväckande uttalandena från UD:s egna ämbets- män måste givit opinionen bilden av en utrikesminister som inte bara hade uppträtt motvilligt, utan som aktivt hade motsatt sig den lösning som kanhända var den enda som kunde ha givit resultat – utväxling, efter schweiziskt mönster. Med vitbok fick sedan allmänheten tillgång till vissa dokument som föreföll att underbygga detta, och med fullständiga offentliggörande kom definitiva fakta på bordet. hade dödförklarat därför att han hade ansett fallet vara kontra- produktivt för sin utrikespolitik. Det var en hård dom. Å andra sidan fick kritiken genom fokuse- ringen på en tydlig politisk och konstitutionell adress. Det var ju den ansvarige utrikesministern som fick klä skott. På detta sätt mynnar opinionsmaterialet från den svenska pressen 1945–82 203Per Anger, Med i . 1979, s. 139. Recensioner i 12.11.1979, 15.11.1979 204Gunnar , När öppnas. Det berättas här om en konferens med i , där ska ha motsatt sig ett förslag från om en kraftfull hänvändelse till . Egendomligt nog har glömt att en demarche med kraftfullt innehåll faktisk gjordes just i , se ovan s. 18. ut i en kritik som också åtföljdes av klara föreställningar om ansvar – även om den ansvarige inte längre var i stånd att försvara sig. Epilog: i (1975–95) efter 1945 behandlades fallet endast undantagsvis i , allt som allt 7–8 gånger. Viktiga debatter förekom förhållandevis sällan – som den efter Håstads första interpellation 1946, eller den efter 1951. Också Ohlins interpellation , före besök, bör uppmärksammas för vad den ger av referen- ser till opinionsbildningen. Utöver detta ger riksdagsprotokollen föga stoff. Detta förändras helt . tas frågan upp sammanlagt 23 gånger i form av motioner och frågor. Det betyder att Wallenbergfallet behandlades vid varje riks- dag, ofta , och med allt tätare mellanrum. Men efter 1989 blir det tyst. togs ärendet upp endast en gång (1995). starka parlamentariska fokusering har otvivelaktigt sin bakgrund i inrikespolitiska förhållanden. Ett regimskifte, som det som ägde rum i , med övergång till koalitionsregeringar, leder naturligt till ökad parlamentarisk aktivitet i ett ärende. Det kommer också att ställas flera frågor till statsråd än tidigare – dels som kritik, dels som avtalat samspel.