sou · GRB3122d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Öppna strålkällor i form av lösningar, gaser eller pulver m.m. används i nukleärmedicin, i laboratorieverksamhet, vid spårämnes- undersökningar, i form av fasta eller flytande provtester i process- industri och i forskning i fält. Ofta har de använda radionukliderna kort halveringstid och ger upphov till avfall som huvudsakligen ligger under friklassningsnivåerna enligt SSI:s (Statens strål- skyddsinstitut) föreskrift SSI FS 1983:7. Föreskriften anger hur stora mängder av olika nuklider som får släppas ut i avlopp eller som får läggas på deponi. En mindre mängd kvarstår som oförbrukade rester av koncentrerade lösningar vilka måste tas om hand som radioaktivt avfall. sker det uteslutande vid Studsvik AB:s anläggning. Det genereras uppskattningsvis några tiotals kilo avfall av radioaktiva kemikalier med aktiviteter som bedöms ligga i intervallet 10–80 000 kBq/kg. Från avfallssyn- punkt utgör dock dessa ett mindre problem. Inom sjukvården används de övervägande största aktivitets- mängderna av öppna strålkällor för diagnostik och behandling. Teknetium, Tc-99 m, som används i de flesta nukleärmedicinska undersökningarna, avklingar med en halveringstid och ger inget avfallsproblem. Andra radionuklider kräver både instruk- tioner och regler för omhändertagandet av patienten efter det att aktiviteten tillförts. Ett exempel är radioaktiv jod, I-131 (T½ = ), som används både för diagnostik och för behandling. Vid behandlingar med I-131 kan upp till 6–7 GBq tillföras en patient vilket sedan utsöndras sjukhusets avlopp i enlighet med föreskrifterna i SSI FS 1983:7. För att inte bestråla anhöriga och allmänheten behålls patienten av strålskyddsskäl på sjukhuset tills aktivitetsinnehållet i kroppen är omkring . Då tillåts patienter att resa hem och resterande aktivitet utsöndras normalt i det kommunala avloppssystemet. I forskningsverksamhet används ibland betydligt mer långlivade nuklider som t.ex. tritium, H-3, och kol, C-14, men ofta med låg aktivitet. Även i dessa fall kan omhändertagande av avfallet av bli aktuellt. Den kemiska sammansättningen i använda lösningar kan leda till att avfallshanteringen försvåras om det även finns toxiska risker att ta hänsyn till. Slutna radioaktiva strålkällor används inom sjukvård, forskning och industri i många olika tillämpningar. I sjukvården används slutna radioaktiva strålkällor med hög aktivitet främst inom cancerterapi med strålbehandling. För extern strålbehandling har användningen av strålkällor med kobolt, Co-60 (ca 200 TBq), praktiskt taget upphört och ersatts av linjäraccelera- torer. De gamla koboltkällorna används i stället numera ofta för forskning eller som kalibreringskällor. Behandlingar där strålkällor förs in i eller placeras på kroppen, s.k. brachybehandlingar, utförs oftast med iridium, Ir-192, som har en kort halveringstid (74 d). Detta medför att strålkällan behöver bytas ofta (ca ) med många transporter och omladdningar av utrustningen som följd. Inom sjukvården används också blodbestrålningsapparater innehållande strålkällor av cesium, Cs-137, med hög aktivitet (50– 70 TBq). Andra tillämpningar finns för diagnostik som t.ex. med strålkällor av americium, Am-241, och kalifornium, Cf-252, med medelhög aktivitet och därutöver en mängd test- och kalibrerings- källor med lägre aktivitet. I forskning och industriverksamhet används slutna strålkällor i många fler tillämpningar och med många fler radionuklider. Den bestrålningsanläggning som innehöll överlägset mest aktivitet i landet innehöll 8 PBq av Co-60. Anläggningen användes för att med mycket höga stråldoser sterilisera kemiska och tekniska artiklar. I forskningsverksamhet används bestrålningsutrustningar med högaktiva, starka, strålkällor med främst Cs-137 och Co-60- källor för biologisk, teknisk och fysikalisk forskning. Därutöver tillkommer en mängd udda strålkällor för diverse tillämpningar inom forskningen som neutronstrålkällor (innehållande americium- beryllium) och kalifornium (Cf-252), tritium/uran-ugnar osv. För radiografering, avbildande teknisk röntgen, används både i industri och forskning strålkällor innehållande Co-60 (0,4 TBq) och Ir-192 (1 TBq). Radiografering med radioaktiva strålkällor förekommer främst på platser där man inte kan använda röntgenut- rustning med hög elektrisk spänning, som t.ex. i petrokemisk industri. Den ambulerande verksamheten med denna typ av utrustning medför i sin tur en ökad risk för att strålkällor kommer på drift. I processindustrin används många typer av fast installerade utrustningar för analys och övervakning. Nivåvakter, ytviktsmätare och densitetsmätare med strålkällor ger robusta mätmetoder i hårda industrimiljöer. De används t.ex. för att larma när en oljetank är på väg att bli tom (nivåmätning, typisk strålkälla är Co-60, ), när papperet på tillverkningsbandet är för tunt (ytvikts- kontroll, typisk strålkälla är Kr-85, 40 GBq) eller när luten i ett transportrör vid papperstillverkning ändrar densitet (typisk strålkälla är Cs-137, ca 20 GBq). Många små strålkällor i portabla utrustningar används därutöver i industrin för att t.ex. med röntgenfluorescensteknik skilja ut värdefull metall på skrotgårdar, eliminera statisk elektricitet vid lackering och vid noggrann vägning samt analysera ämnens kemiska sammansättning med elektrokemiska s.k. EC-detektorer. Mindre strålkällor används för kalibrering och annan mätteknisk verksamhet. Flertalet slutna strålkällor används i utrustningar som innehåller elektronik eller elektriska komponenter. Strålkällor i ambulerande utrustningar, främst inom industrin, kan dock vara helt mekaniska, liksom små strålkällor för kalibrering etc. Inom försvaret används slutna strålkällor för kalibrering av instrument och för övningsändamål. Där finns även ett stort antal produkter med tritium som mörkerhjälpmedel i form av lysande skyltar och belysta instrumentskalor etc. Vid Försvarets forsk- ningsinstitut och Försvarsmakten finns därutöver sammanlagt ett dussin starka slutna strålkällor för övnings- och utvecklingsända- mål. Konsumentartiklar innehållande radioaktiva strålkällor ingår också i verksamhet med strålning som kräver tillstånd. Produkterna till- ståndsprövas enligt strålskyddslagen, varvid SSI gör en bedömning av om användningen är berättigad, om utformningen av produkten är säker och om lämpligt kassationssätt finns att tillgå. Vid ett godkännande krävs tillstånd för tillverkning, införsel och för- säljning i första ledet. Däremot görs undantag från tillståndsplikt för konsumentens användning av produkten. En anvisning om hur konsumenten ska hantera den uttjänta produkten ska medfölja vid inköpet. Nya förhållanden som t.ex. förändrade rutiner för avfalls- hantering kan ändra tidigare ställningstaganden, vilket har inträffat för brandvarnare. Detta diskuteras ingående i ett eget avsnitt om brandvarnare och rökdetektorer nedan. Nuvarande hantering av avfall från tillståndsbunden verksamhet SSI:s nuvarande föreskrift om icke kärnenergianknutet radioaktivt avfall, SSI FS 1983:7, handlar om kvittblivning av . Häri ges begränsningar av hur stora mängder av olika nuklider som får släppas ut i avlopp eller läggas på deponi. Detta system fungerar väl vid sjukhus och laboratorier som an- vänder öppna strålkällor och ett fåtal slutna strålkällor. Det avfall från öppna strålkällor som inte får släppas ut i avlopp eller läggas på deponi skickas till . Där kan det förbrännas tillsam- mans med andra sopor som kan vara nedsmutsade med radioaktiva ämnen från laborativ verksamhet. För slutna strålkällor är radionuklidernas halveringstider i all- mänhet så långa och strålkällans aktivitet så hög att de när de ska skrotas måste tas om hand som radioaktivt avfall av en anläggning som är godkänd för hantering av radioaktivt avfall () eller sändas tillbaka till leverantören, inom landet eller utomlands. Innehavaren får då ett intyg på överlåtelsen, som skickas till SSI varefter innehavarens tillstånd kan avskrivas. I SSI:s tillståndsregister finns alla utrustningar innehållande slutna strålkällor med en aktivitet över registrerade. För slutna strålkällor med en aktivitet som understiger utfärdar SSI generella tillstånd med krav på att inne- havaren ska föra ett eget register över sina strålkällor. Det gäller särskilt inom forskning och sjukvård, men förekommer även inom industrin, t.ex. för eliminatorer för statisk elektricitet. Avfallsvolymer för slutna strålkällor exklusive brandvarnare och rök- detektorer Antalet slutna strålkällor och deras aktivitet är de storheter som ger en uppfattning av de årliga och totala mängder som måste hanteras och tas omhand för slutförvar. Den fysiska volymen av dessa strål- källor är ingen relevant storhet för att bedöma av behovet av slut- förvar. De slutna strålkällorna har förhållandevis liten volym, sär- skilt utan sin strålskärmning. (Se tabell 5.1). SSI får in rapporter om utrustningar som skrotats vid och som därför ska avföras från tillståndsregistret. var det drygt 200 utrustningar som skrotades. Denna siffra visar dock inte det totala antalet skrotade starka strålkällor , eftersom registret är baserat på utrustningar för dessa utan hänsyn till hur många enskilda strålkällor som utrustningen härbärgerat utrustningen varit i drift. Utrustningar för strålkällor med en halveringstid på mindre än laddas nämligen om med en ny strålkälla efter en till två halveringstider och den utbytta strålkällan går numera vanligen tillbaka till leverantören (för att kanske placeras i en annan utrustning) eller lämnas till avfallsom- händertagande hos . Det är således fler än 200 strålkällor som omsätts . Med ovan angivna antaganden kan en mycket grov uppskattning av hur många strålkällor som behöver omhändertas som avfall göras: ca 200 avskrivna utrustningar innehållande starka strål- källor med varierande halveringstid som tas om hand av , ca 100 utbytesstrålkällor med en halveringstid på mellan och , varav några går tillbaka till utlandet och några går till och ca 300 utbytesstrålkällor med en halveringstid på under (främst Ir-192 och Po-210), varav merparten går tillbaka till utlandet. Beroende på radionuklidens halveringstid ställs olika krav på om- händertagandet och behovet av slutförvar. syns inga tendenser till minskning i antalet nya tillstånd som skulle medföra ett minskat behov av omhän- dertagande av uttjänta strålkällor som avfall. Antalet tillstånd för slutna radioaktiva strålkällor i SSI:s tillståndsregister, utdrag . I har vi två termer för vad man i EU:s WEEE-direktiv betecknar som smoke detectors. Rökdetektorer kallar vi de utrust- ningar som används sammanlänkade i ett nätverk med en gemensam larmcentral, medan batteridrivna fristående enheter för konsu- mentbruk kallas för brandvarnare. Varken brandvarnare eller rök- detektorer tillverkas i . Joniserande rökdetektorer avsedda för automatiska brandlarms- anläggningar har funnits på den svenska marknaden sedan 1950- talet. innehöll detektorerna en strålkälla av radium, Ra-226, ca 700 kBq. Dessa detektorer finns kvar på marknaden, men ända var fortfarande några i bruk, bl.a. på äldre vårdinrättningar och vid industrier. Den långa livslängden på detektorn berodde på ett omsorgsfullt under- hållsarbete. introducerades americium, Am-241. För att uppnå en tillfredsställande funktion behövdes ca 2 700 kBq. Dessa detektorer finns fortfarande i bruk i mindre omfattning. Aktiviteten har senare kunnat minskas med nyare elektronik utan att äventyra en säker funktion, och får de, enligt SSI:s föreskrifter för rökdetektorer som innehåller något radioaktivt ämne (SSI FS 1994:3), inte innehålla mer än 200 kBq. Livslängden har uppskattats till minst 10–, främst genom ett regelbundet underhåll. Det säljs ca 130 000 rökdetektorer . har totalt runt en miljon joniserande rökdetektorer sålts i och tendensen har varit vikande fram , med undantag för en förmodat tillfällig uppgång . En övergång till optisk teknik blir allt vanligare i dessa tillämpningar och enligt branschens egna bedömningar kommer sannolikt inga radioaktiva produkter att saluföras i . Kasserade rökdetektorer ska enligt föreskriften SSI FS 1994:3 återsändas till leverantören och hanteras som radioaktivt avfall. De har sedan kunnat tas om hand av i väntan på ett slutförvar. Vissa leverantörer har skickat avfallet tillbaka till tillverkaren i utlandet. har slutat att ta emot rökdetektorer, vilket har lett till att de nu samlas bl.a. hos leverantörer i avvaktan på att någon instans i åter ska kunna ta emot och avfallshantera dessa. Joniserande brandvarnare med strålkällan americium, Am-241 har importerats till för konsumentbruk . SSI bestämde redan från början att aktiviteten inte fick överstiga 1 mikrocurie, med dagens mått översatt till 40 kBq. Även här har man successivt kunnat sänka aktivitetsmängden och dagens brand- varnare innehåller ca 4 kBq. har fler än sju miljoner brandvarnare sålts i och tendensen har gått mot ökad försäljning. Det är tveksamt om man i hushållen behåller en brandvarnare som är gammal, varför SSI har bedömt att det totala innehavet kan ligga runt sju miljoner. SSI har tidigare bedömt att det är acceptabelt från strålskydds- synpunkt att lämna kasserade brandvarnare från hushållen med hushållssopor som sedan hamnar på en avfallsdeponi eller förbränns i en avfallsanläggning. Denna regel har emellertid nu övergivits med hänsyn till dagens regler om sopsortering där elektronikavfall enligt gällande EU-direktiv ska samlas in och omhändertas separat. Detta ställer krav på införandet av ett nytt avfallshanteringssystem för brandvarnare som inte tidigare ansågs behövas. I avvaktan på ett sådant samlas nu kasserade brandvarnare i stora mängder och läggs i plåttunnor på kommunala återvinnings- stationer. En uppskattning av antalet insamlade brandvarnare i är att det överstiger en halv miljon. Följande tabell visar det historiska avfallet av brandvarnare och rökdetektorer med radioaktiv strålkälla , samt tendensen med en tydlig nedgång i antalet radioaktiva rökdetektorer . (Se tabell 5.2). Förteckning över antal importerade brandvarnare och rök- detektorer Anm.: Genomsnittligt aktivitetsinnehåll per brandvarnare är 30 kBq och per rökdetektor 100 kBq Gällande regler och ansvar Öppna strålkällor regleras med en föreskrift (SSI FS 1983:7) som fungerar väl . De mängder som överstiger nivåerna i före- skriften skickas till för omhändertagande. Föreskriften håller emellertid på att uppdateras med anledning av anpassningen till EU:s BSS (Grundläggande säkerhetsnormer 96/29EURATOM). Det är i huvudsak en tabell i denna BSS med olika nukliders gränsvärden för när undantag kan tillåtas som ska inarbetas i före- skriften. Det avfall som utgör problem gäller främst slutna strålkällor. Så länge som utrustningen, strålkällan, finns i drift eller läggs i förråd är ansvaret enligt strålskyddslagen tillståndshavarens, dvs. den som bedriver verksamheten. I § 13 strålskyddslagen framgår klart att ansvaret åvilar den som bedriver verksamheten fram till dess att strålkällan är slutligt omhändertagen. Detta har då tolkats av SSI som att tillståndshavarens ansvar upphör när strålkällan är överlämnad till en annan tillståndshavare, t.ex. mot ersättning kvittbliven till eller omhändertagen av leverantören vid byte av strålkälla. Vid en konkurs övergår ansvaret till konkursförvaltaren som ibland driver verksamheten vidare. Är däremot konkursboet tomt och verksamheten nedlagd är ansvaret för omhändertagandet inte klart, som inga medel för omhändertagandet av strål- källorna finns. Omhändertagandet kan kosta upp till många . I fallet med den tidigare omnämnda strålsterilise- ringsanläggningen rör det sig om . Herrelösa kallas strålkällor som saknar någon känd rättmätig inne- havare med ansvar för dess skrotning. är dock den som hittar en sådan vilsekommen källa även dess innehavare och därmed enligt strålskyddslagen ansvarig för omhändertagandet. Detta leder inte sällan till svårigheter t.ex. om upphittaren är ett barn. Vid ett antal tillfällen har polisen tagit emot strålkällor utan identifierad ägare. Det är inte heller ovanligt att strålkällans märkning blivit otydlig eller fallit bort, vilket avsevärt försvårar omhändertagandet. Frågan om vem som ska stå för kostnaden för omhändertagandet initierar då ett sökarbete i register och arkiv vid SSI för att hitta en tidigare ägare. I något fall har man kunnat göra troligt att strålkällan kommit från en specifik verksamhet och den sannolikt tidigare ägaren har då stått för kostnaden. Ett liknande fall som tagits upp till rättslig förundersökning ledde emellertid inte till åtal mot den misstänkte utpekade tidigare ägaren i brist på bindande bevis. Att en stark strålkälla uppenbarligen saknades hos en inne- havare var inte tillräcklig grund för åtal. Det har även hänt att upphittade strålkällor har överlämnats till och att upp- hittaren har fått stå för kostnaden. I vissa fall har polisen kunnat överlämna strålkällan till utan kostnad. Det är från strålskyddssynpunkt mycket otillfredsställande att lång utrednings- tid ska förflyta innan en strålkälla hamnar i ett avfallsförvar. Upp- hittade strålkällor anmäls till SSI . Höga kostnader för omhändertagande av avfall (och inköp av nya strålkällor) medför att strålkällor hamnar i förråd i stället för att skickas till ett avfallsanläggning, ibland med motiveringen att strålkällan kan komma att användas för något annat ändamål inom sjukvård eller forskning eller att man helt enkelt vill försöka avyttra den till en ny användare. Just förråds- ställda utrustningar har man utomlands konstaterat medför den största risken för strålkällor att komma på avvägar, vilket också hänt med katastrofala konsekvenser i några fall. Även i har detta hänt några enstaka gånger, men . Det har då rört sig om strålkällor med lägre aktivitet som kunnat spåras från kontaminerad göt i smältverk. Den uppkomna skadan har inte varit till men för någon individs hälsa, men är för smältverket eller skrotgården av en ekonomisk storlek som långt överskrider kostnaden för omhändertagandet av en uttjänt strålkälla. Det kan också ifrågasättas om inte höga kostnader för omhändertagandet kan fresta en användare att avyttra en strålkälla på olagligt sätt. Starka slutna strålkällor måste slutförvaras som radioaktivt avfall. För denna typ av avfall som kommer till har det endast funnits begränsat utrymme i slutförvar. har ett nytt problem iakttagits som försvårar tillståndshavarens överlämning av strålkällorna till avfallsanläggningen. Strålkällorna i utrustningar som hunnit bli åtskilligt mycket äldre än vad bestämmelserna för transport av farligt gods tillåter för ett enkelt transportförfarande medför att dispenser från reglerna behövs eller att säkrare transportbehållare behöver utformas. 5.1.2Radioaktivt avfall från verksamheter som inte kräver tillstånd Enligt strålskyddslagen SFS 1988:220 är det den person som bedriver eller har bedrivit verksamhet med strålning som är ansvarig för att det i verksamheten uppkomna radioaktiva avfallet hanteras, och, när det behövs, slutförvaras på ett från strålskydds- synpunkt tillfredsställande sätt. Detta gäller även icke tillstånds- bunden verksamhet. För dessa verksamheter saknas dock sam- ordning av avfallshanteringen eftersom verksamheterna är så väsenskilda och avfallet som uppstår varierar kraftigt både till mängd och till volym. Visst avfall i denna kategori har tidigare deponerats på kommunala deponier, men på grund av samhällets ökande krav på avfallshantering och avfallssortering lagras detta avfall numera på olika platser runt om i i avvaktan på riktlinjer för hur och var detta avfall ska omhändertas. Denna typ av radioaktivt avfall härstammar i stort från tre verk- samhetsområden: industriella komponenter och produkter, konsu- mentprodukter samt avfall från NORM (Normally Occuring Radioactive Material), TENORM (Technically Enchaned Normally Occuring Radioactive Material) m.m. Industriella komponenter och produkter innefattar avfall som antingen har strålkällor som tillförts för att utgöra en funktionell komponent, eller som har naturligt förekommande radioaktiva ämnen som finns med på köpet i det material som används. Ett exempel på den första gruppen är känsliga laboratorievågar som kan ha en strålkälla för att ta bort statisk elektricitet innanför vågens hölje. Till den andra gruppen hör t.ex. zirkonsand som används inom gjuteriverksamhet. Den innehåller naturligt förekommande radioaktivt uran och torium. Konsumentprodukter som ger upphov till radioaktivt avfall omfattar dels varor som kunnat införskaffas och användas för vissa av SSI godkända verksamheter, exempelvis mörkerriktmedel för vapen med radioaktivt tritium som lyser, s.k. beta-lights, dels rester från verksamheter som upphört. Uranpulver (urandioxid) användes t.ex. tidigare för att ge lyster åt färg i konstverk och kakel etc. Till denna grupp kan även brandvarnare med radioaktivt americium räknas eftersom det inte krävs något tillstånd för innehav i konsumentledet. Avfall från NORM och TENORM m.m. Avfall från NORM och TENORM m.m. innefattar radioaktivt avfall som uppkommer som en oönskad biprodukt vid en verksam- het som inte bedriver verksamhet med strålning i strålskyddslagens mening. I detta fall kan avfallet delas in i två grupper. I den första är det naturligt förekommande radioaktiva ämnen (radium och torium) som anrikas i en teknisk process som t.ex. hanterar stora mängder vatten (t.ex. vattenfilter och värmeväxlare) eller råolja (vid oljeborrning). Till denna kategori räknas även slagghögar av rödfyr som är en restprodukt från förbränning av alunskiffer och som innehåller uran. Aska från kolförbränning innehåller likaså uran. I den andra gruppen rör det sig i stället om nedfall från luftspridda radioaktiva ämnen (främst cesium) som t.ex. anrikas i askan vid förbränning av biobränsle. Avfallet inom dessa grupper brukar betecknas NORM eller TENORM. För att ge lite fylligare information om vad för slags typer av avfall som ryms inom de olika grupperna redovisas i korthet en exposé av ärenden som hanterats av SSI . Exempel på industriella komponenter och produkter Följande komponenter och produkter har påträffats i olika sam- manhang bl.a. vid återvinning av metaller, varefter SSI tillfrågats om hur avfallet ska tas om hand. En högspänningsbrytare som innehöll ca radioaktiva keramiska plattor. Förmodligen rörde det sig om naturligt förekommande radioaktivitet i godset, men med relativt låg aktivitet. Mätning av strålningen gav 1 µSv/h vid ytkontakt och 0,2 µSv/h 0,5 m från föremålet. Lakbarheten för aktiviteten i detta material är förmod- ligen liten. Materialet packades i ett fat och deponerades på en deponi för riskavfall. Överspänningsavledare från elektronisk utrustning kan innehålla ett radioaktivt preparat för att säkerställa de elektriska egen- skaperna och därmed skyddsfunktionen. De tiotusentals avledare som fanns bl.a. vid och , har skickats till för omhändertagande och kvittblivning. De innehöll ca 50-100 kBq per styck av Pm-147, som är en lågenergetisk betastrålare med en halveringstid på ca . Varje komponent hade ett glashölje med en diameter och en längd . Överspännings- avledare stod för det största antalet industrikomponenter som genererade avfall med radioaktiva ämnen. Genom att nya avledare som tillverkas inte innehåller något radioaktivt preparat har detta avfallsproblem numera upphört. Enstaka transformatorer innehållande Ra-226, ca 300 kBq per styck. Mottagarskydd till radarsystem (tusentals) innehöll 25 kBq Co-60, 200 kBq Cs-137, 5 H-3 och 1 Pm-147. Laboratorievågar kan innehålla radium eller polonium vars alfastrålning utnyttjas för att eliminera statiska fält i vågutrymmet. En våg med radium gav larm hos en skrothandlare. Strålkällan har omhändertagits av . Vätskescintillationsräknare som innehöll en sluten Ra-226 kalibreringsstrålkälla för konstanskontroll saknade synlig märkning på räknarens hölje. Den blyskärmade strålkällan som var märkt kunde avlägsnas ur utrustningen.