sou · GRB346d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta är viktigt att ha klart för sig; vi kom- mer inte att kunna skapa ett samhälle där vi håller hundar men inte har några hundbettskador. Det finns en mängd olika faktorer som har betydelse för vilket beteende en hund visar i en given situation. Som exempel på sådana faktorer kan nämnas kön, storlek, ägare, rang, hälsostatus, grad av socialisering till människor och andra hundar, jaktinstinkt, rädsla, erfarenheter och så vidare. En hund kan däremot aldrig själv påverka hur farlig den är. Med lite god vilja kan dessa faktorer hänföras till någon av kategorierna ärftliga egenskaper, förvärvade egenskaper eller hållande. Med ärftliga egenskaper avses mentala och fysiska egenskaper som hunden fått i arv, med för- värvade egenskaper sådant som den lärt sig/drabbats av/erfarit under sin levnad och med hållande vilken miljö hunden lever i och vilken inställning hundens ägare har till hunden och omgivningen. Beteendeegenskaper är genetiskt sett kvantitativa, vilket innebär att många gener tillsammans med miljöeffekter avgör hur egenskapen manifesteras hos den enskilda individen. Detta i sin tur betyder att det inte är möjligt att tydligt skilja till exempel aggressiva och icke aggressiva hundar åt; hunden är mer eller mindre aggressiv i olika situationer. Samma sak gäller för rädslor, dominansbeteenden och så vidare. Det betyder också att man egentligen inte kan dela upp Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar tänkbara orsaker till varför hundar är farliga i en genetisk kompo- nent respektive en miljökomponent. De tre kategorierna – ärftliga och förvärvade egenskaper samt hållande – beror alltså av och på- verkar varandra på olika sätt. Det är därför inte möjligt att betrakta dem som skilda storheter, men i avsikt att göra det fortsatta reso- nemanget tydligt behandlas de inledningsvis under var sin rubrik. Det är människan som, genom det sätt hon bedriver avel, i mycket stor utsträckning bestämmer hur våra hundar fungerar. Vi kan inte förändra hunden hur mycket som helst, men vi kan påtagligt för- stärka eller försvaga olika beteendemönster. Vare sig det handlar om vallhunden med dess utpräglade förmåga att samla ihop och hålla samman till exempel en flock får, herdehunden som försvarar samma flock mot rovdjur eller kamphunden som slåss i timmar med en annan hund, så finns de egenskaper som gör detta möjligt även hos andra hundtyper och hos hundens anfader vargen. Skill- naden är att man genom selektiv avel förändrat hur frekvent och med vilken intensitet olika beteendemönster förekommer i olika situationer. Men inget helt nytt har lagts till, lika lite som något helt tagits bort. En förändring i en hundpopulation av hundarnas ärftliga egenskaper kan antingen vara en medveten strategi av upp- födarna, eller så kan den bero på att man i aveln inte tar hänsyn till egenskaperna i fråga (alternativt inte klarar av att motverka en för- ändring). Det anses att olika typer av rädslor är av stor betydelse för en hunds genetiskt betingade farlighet. Ju osäkrare och räddare en hund är till sin läggning, desto oftare riskerar den att hamna i situa- tioner som den inte kan hantera på ett balanserat sätt. Om den då har en benägenhet, ärftlig eller inlärd, att lösa sådana som den upp- fattar besvärliga situationer med aggressivitet, ökar risken för att den kommer att orsaka skador. I princip alla hundar är beredda att ta till aggressivitet i extrema situationer, men detta utgör inget pro- blem så länge de inte uppfattar fel situationer som extrema. Även en stor benägenhet att bli aggressiv i situationer där rädsla inte behöver vara den utlösande faktorn innebär naturligtvis att hunden kan vara farlig. Exempel på faktorer som kan utlösa ett aggressivt beteende är smärta, försvar av en för hunden viktig resurs, Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar till exempel matskålen, soffan eller en leksak, att hunden upplever ett hot eller oklara dominansförhållanden. Hundar kan också bitas utan att vara vare sig aggressiva eller rädda. Det kan till exempel handla om en hund hos vilken jakt- beteendet utlöses av en katt, ett lekande barn eller en annan hund. Vilka fysiska egenskaper som har störst betydelse för en hunds förmåga att orsaka skador säger sig egentligen självt. Ju större, muskulösare och uthålligare en hund är, desto större förmåga har den att orsaka skador. var det inte ovanligt att pitbull tillskrevs en mycket originell egenskap som skulle göra den extra farlig, nämligen att käkarna hade en anatomisk konstruktion som gjorde att de gick i baklås då hunden bitit sig fast i något. kunde man för övrigt få höra samma sak om boxer och säkert har även andra raser omgetts av denna myt. Detta är nämligen inte sant. Utan tvekan kan olika raser, och olika individer inom en ras, bita olika hårt och vara mer eller mindre benägna att släppa taget om något de bitit fast i. Men detta beror förutom på storlek och styrka på mentala egenskaper, inte på att käken fastnar i slutet läge. Människan kan, genom hur hon påverkar en från början ofarlig hund, på olika sätt göra den farlig; ett farligt beteendemönster kan läras in, antingen medvetet eller omedvetet. Praktiskt taget alla hundar som är tillräckligt stora kan bli farliga. Omvänt kan många av de hundar som besitter mentala egenskaper som gör dem far- liga utvecklas till relativt ofarliga djur om de tas om hand av an- svarsfulla och kunniga ägare. Givetvis kan även en hund som lärts att vara farlig ofta läras att bli ofarlig igen. Olika sätt att med- vetet bygga upp farliga egenskaper hos en hund kan vara skydds- (till exempel polishundar) och vakthundsträning. Så länge detta görs av kunniga och ansvarstagande ägare behöver det på intet sätt resul- tera i problem, men om en skydds- eller vaktutbildad hund hamnar i orätta händer kan det bli farligt. Då ett farligt beteende omedvetet lärs in handlar det ofta om att hunden i olika situationer testar med ett beteende som ägaren genom att antingen inte göra något alls, alternativt agera aktivt men fel, indirekt eller direkt uppmun- trar. Det kan handla om hunden som prövar att använda aggressivi- tet för att slippa lämna soffan, eller hunden som tycker att mötande Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar hundar på rastrundan är otäcka och därför försöker skrämma dem. Om inte föraren träder in i sådana situationer och agerar på ett riktigt sätt är risken uppenbar att en inlärning sker av att aggressi- vitet löser situationen. Nästa gång en liknande händelse inträffar tar hunden förmodligen till detta beteende snabbare och med större intensitet än tidigare och så vidare. Dessutom ökar risken för att hunden skall prova detta agerande även i helt andra situationer. För att en hund i sitt framtida liv skall fungera väl i samhället är det viktigt att den av sitt liv sociali- seras till människor och hundar. Det är inte så att en bristfälligt socialiserad hund per automatik är farlig, men under förutsättningen allt annat lika är den sannolikt farligare än den hade varit om den socialiserats på ett tillfredsställande sätt. En hunds hälsostatus kan påverka hur gärna den går till angrepp. En vanligtvis snäll hund kanske biter matte när hon skall göra rent hundens öron, trots att detta aldrig varit några problem tidigare; orsaken kan vara att hunden har ont i öronen på grund av en öron- inflammation. Hundar som utvecklar psykiska störningar, eller har sådana medfött, anses vara mycket ovanligt. Men i de fall det ändå förekommer kan det naturligtvis yttra sig som att hunden blir exempelvis opålitlig eller onormalt aggressiv. Hur hunden hålls av sin ägare är av avgörande betydelse för hur farlig den är. Nyckelorden är kunskap, såväl om hundar som om samhällets krav till exempel i form av lagstiftning, och ansvar, dels gentemot hunden och dess behov och dels gentemot omgivningen. Oavsett om och varför en hund har egenskaper som gör den mer eller mindre farlig, blir den enskilda hunden inte farlig för omgiv- ningen förrän tillsynen över den eftersätts. Bristande ansvar och kunskap om hundar och deras behov kan yttra sig genom att hunden bibringas mindre lyckade lärdomar och erfarenheter enligt tidigare resonemang. Det kan givetvis också bli problem om hunden inte får lära sig vissa saker. Tillsynen över en hund kan vara mer eller mindre dålig. Dels finns det hundägare, som på grund av okunskap och/eller bristande hän- syn inte har tillräcklig kontroll över sin hund men som ändå inte har för avsikt att hunden skall orsaka besvär för omgivningen. Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar finns det de som fullt medvetet låter sina hundar skrämma eller skada andra människor eller djur. Ett vanligt hundhållningsproblem är att föraren inte besitter ett ledarskap över sin hund. En förutsättning för att en stor hund, speciellt en sådan som har farliga mentala egenskaper enligt tidi- gare resonemang, skall kunna betraktas som ofarlig är att föraren har tillräcklig kontroll över den. Detta är viktigt för att förhindra att hunden beter sig på ett oönskat sätt och för att oönskade beteenden skall kunna brytas. Sådan kontroll kan uppnås genom att ägaren begränsar hundens rent fysiska möjligheter att orsaka pro- blem, till exempel genom att alltid hålla den kopplad. Precis som en osocialiserad hund är farligare än en socialiserad, är det icke desto mindre självfallet så, att om det inte är föraren som bestämmer i förhållande till sin hund så ökar risken för att hunden skall orsaka skador under förutsättningen allt annat lika. Ett annat fenomen, som inte bara kan läggas de enskilda hund- ägarna till last, är att dagens svenska samhälle i flera avseenden inte är anpassat till hundens grundläggande behov, något som kan leda till problem. Till exempel är hunden en mycket social varelse med ett stort behov av att leva tillsammans med sin flock, det vill säga ägaren med familj. Det är inte ovanligt att detta behov blir satt på undantag genom att hunden tvingas vara ensam långa perioder, ibland till och med hela arbetsdagar . Hunden är av allergi- och hygienskäl ofta inte välkommen i affärer, på restau- ranger och så vidare, vilket medför ytterligare isolering från flocken. Ett annat exempel är att det i är vanligt att hundar måste hållas kopplade; för många hundar medför det hinder och den styrning av deras interaktion med sin omgivning som kopplet utgör sannolikt en stor frustration. Vidare är hunden gjord för att jaga. Denna jaktlust kan och bör, för att hunden skall må bra, tillfreds- ställas genom att man på olika sätt låter den få såväl fysisk som mental stimulans. För en hund som ständigt är kopplad blir detta än viktigare. Problemet är att många hundägare helt enkelt inte hinner med detta. Det finns många fler exempel på hur hundens och samhällets behov krockar och resultatet blir att många hundar mår dåligt. Detta innebär dels ett djurskyddsproblem, dels att vissa hundar inte kan hantera sin livssituation vilket yttrar sig som problembeteenden av olika slag. Ett sådant problembeteende kan vara just att hunden bits. Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar 2.3.3Olika typer av farliga hundar och hundägare Hundar som används som vapen Det förekommer att hundar används som vapen, till exempel då ägaren hotar eller misshandlar någon, eller då ägaren använder sin hund för att störa arbetet för polisens hundar. Enligt flera poliser som jag varit i kontakt med är hundar som används som vapen en företeelse som har ökat i omfattning . Jag an- ser att det är allvarligt för det första att detta över huvud taget före- kommer, för det andra att det ökar i omfattning. Vid Hundansvars- utredningens konferens om problem med hundar kunde deltagande poliser meddela att det börjat ske en förändring av vilka raser som förekommer i kriminella sammanhang. var det framför allt hundar av kamphundsras som användes som vapen, men det har blivit allt vanligare med helt andra raser, till exempel rottweiler, eller med korsningar mellan exempelvis kamphunds- och vakthundsraser. Orsaken till att hundar används som vapen kan inte förklaras på annat sätt än att det finns människor vars avsikt är att utnyttja sina hundar på ett kriminellt sätt. Självfallet har den enskilda hundens storlek och mentala egenskaper betydelse för hur farlig den blir i händerna på en sådan ägare, men dessa faktorer måste ändå i dessa situationer anses vara av underordnad betydelse. Kamphundar och hundar av kamphundsras En stor del av debatten rörande farliga hundar har kommit att fokuseras på så kallade kamphundar i allmänhet och på pitbull i synnerhet. Det är därför motiverat att beskriva dessa företeelser förhållandevis noggrant. Kamphundar beskrivs i detta stycke, pitbull under en egen rubrik. I detta betänkande tillämpar jag följande definitioner: En kamp- hund är en hund, oavsett ras, som har tränats eller tränas med syftet att den skall bli framgångsrik vid slagsmål med andra hundar. Med en hund av kamphundsras avses en hund tillhörande någon av de raser till vilka kamphundar historiskt hört. Exempel på sådana raser är bullterier, amerikansk staffordshire terrier, tosa inu, bull- dogg, amerikansk pitbullterrier (pitbull) och staffordshire bullterrier. har ett fenomen som vi tidigare varit förskonade från fått fäste i , nämligen organiserade hund- Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar De hundar som ägs av auktoriteterna inom denna verk- samhet, de renodlade kamphundarna, ställer sällan eller aldrig till med några problem för vanliga medborgare, men är däremot en del av ett allvarligt djurskyddsproblem. De problem som syns, och som vi kan läsa om i tidningarna, uppstår i stället bland personer som har dessa auktoriteter som förebilder eller bland personer som för att bättra på sin image eller för att de vill ha ett vapen skaffar en hund med rykte om sig att vara farlig. Ofta handlar det om en kombination av allt detta. Dessa personer skaffar alltså egna hundar, ofta pitbulliknande, och vissa av dem tränar sina hundar bland annat genom att hålla dem under medvetet bristfällig tillsyn, detta med avsikten att hundarna på egen hand skall lära sig slåss med andra hundar. Andra använder hundarna som vapen eller låter dem gå träningsmatcher, så kallade rullningar, mot andra hundar. Som en följd av denna utveckling har det rykte som skapades kring dessa hundar då de först började omtalas i media, med epitet som mördarhundar, tidsinställda bomber med mera, förstärkts ytter- ligare, vilket medfört att de blivit än mer attraktiva och så vidare. Omfattningen på den renodlade kamphundsverksamheten är svår att uppskatta eftersom verksamheten är mycket sluten och därmed svårspanad för polisen. Den allmänna meningen bland de poliser, djurskyddsinspektörer och andra som har intresserat sig för denna företeelse är ändå att omfattningen är ganska begränsad. Eftersom det är ett djurskyddsproblem faller det utanför de frågor som jag har regeringens uppdrag att utreda. Enligt två rapporter från polisen, den ena från polismyndigheten i (U 85–99) och den andra från polismyndigheten i (rapport 25:1999) karaktäriseras den grupp av olämpliga hundägare som orsakar problem genom att använda hundarna i samband med hot, rån, misshandel och genom att låta hundarna skada andra hundar, av att ägarna ofta är tungt kriminellt belastade yngre män. Även ett flertal bostadsföretag bekräftar detta. I grunden är det med andra ord ett socialt problem. Geogra- fiskt är problemen med hundar av kamphundsras framför allt kon- centrerade till socialt utsatta områden i storstadsregionerna. Problemen med hundar av kamphundsras uppstod i och eskalerade sedan under hela detta decennium. var problemen störst i , tätt följt av Stockholms- och . kunde man vid polismyndigheten i konstatera att ökningen avstannat; skedde 25 polisanmälningar som rörde fall där Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar hundar av kamphundsras angripit en människa eller ett annat djur, gjordes 69 anmälningar och 55 stycken (Under- rättelserapport 95-00). Vid om problem med hundar berättade deltagande poliser att man sett en fortsatt tydlig minskning av dessa problem. Vid en hearing som höll med företrädare för och i meddelades att motsvarande pro- blem i kulminerade . hade dittills varit mycket lugnt i detta avseende. Det finns farhågor om att även om problemen minskat runt storstäderna, så har de inte minskat totalt sett i landet, vilket alltså skulle innebära att de endast har flyttat. Det finns dock ingen statistik som vare sig stödjer eller motsäger dessa farhågor. Hundar av kamphundsras kan i sig själva inte utpekas som sär- skilt farliga. Nästan samtliga intresseorganisationer, myndigheter, hundexperter och privatpersoner som varit i kontakt med menar att det rykte hundar av kamphundsras, framför allt pitbull, fått istället beror på att de dragit till sig oläm- pliga ägare. Bland annat två rapporter från polisen, den ena från polismyndigheten i (U 85-99) och den andra från polismyndigheten i (rapport 25:1999), drar denna slutsats. Ett vanligt sätt att exemplifiera att det inte är hundarna i sig som är farliga, är genom att hänvisa till schäfern: hade denna ras rykte om sig att vara verkligt farlig. är det få som skulle ställa upp på detta omdöme. Detta beror inte på att rasen förändrats, utan på att de olämpliga hundägare som skaffade och satte skräck i sin omgivning inte håller denna ras i samma utsträckning. I detta sammanhang är det också viktigt att påpeka att precis som inte alla schäferägare var olämpliga är inte heller alla ägare till hundar av kamphundsras olämpliga . Avslutningsvis kan det vara på sin plats att reda ut begreppen något kring företeelsen kamphundar och egenskapen kamplust. Ordet kamp i kamphund syftar på att hundarna kämpar mot varan- dra. Det faktum att hundar som används i organiserade hundslags- mål kallas just kamphundar har medfört att egenskapen kamplust kommit att uppfattas som något negativt. Egenskapen kamplust delas in i social kamplust och jaktkamplust. En hunds sociala kamplust är, enkelt uttryckt, ett mått på hur gärna den utan inslag av aggressivitet ställer upp på lek av något slag och hur gärna den Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar engagerar sig i denna lek. Jaktkamplusten beskriver, även detta för- enklat uttryckt, hundens intresse av att springa efter och gripa ett litet byte (det vill säga ett föremål av något slag, till exempel en trasa) och sedan engagera sig i detta byte. Alla hundar har dessa egenskaper, och i många sammanhang vill man ha hundar med ganska stor kamplust. Till exempel då man dresserar en narkotika- hund är kamplusten en mycket viktig egenskap som dressören utnyttjar för att motivera hunden att söka. Att en hund har stor kamplust är alltså inte något negativt i sig. Dagens pitbull har utvecklats ur de hundar av bulldogg-typ som funnits i . Dessa användes ursprungligen i samband med jakt (catch dogs) och vid boskapsskötsel. Det man drog nytta av var hundens förmåga att bita sig fast och behålla sitt grepp för att på så vis kontrollera djuret. Tjurhetsning blev med tiden en folksport som dock förbjöds i . Tjurhets- ning ersattes då av andra tävlingar mellan hundar och andra djur. blev organiserade slagsmål mellan hundar mest populärt, men förbjöds även dessa i . Hundtypen avlades fortsättningsvis utifrån exteriöra egenskaper, och registreraders den av The i som staffordshire bullterrier. I däremot, dit denna typ av hundar kommit till- sammans med engelska och irländska immigranter under 1800- talet, förbjöds organiserade hundslagsmål än i . godkändes hunden som american pitbullterrier (pitbull) av United (UKC) i och man fortsatte att avla hunden med goda hundkampsegenskaper som främsta avelsmål. registrerade American (AKC) pitbull som staffordshire terrier, och denna gren avlades fortsättningsvis fram- för allt för utställningsändamål. ändrade American namnet på staffordshire terrier till american staffordshire terrier (amstaff). Amstaff och pitbull är med andra ord i princip två varianter av samma ras, vilket innebär att det är mycket svårt även för experter att skilja dem åt. registrerar amstaff och staffordshire bullterrier (och bulldogg), men inte pitbull. Ett av skälen till att SKK inte registrerar pitbull uppges vara att den inte godkänns av Fédération Cynologique Internationale Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar (FCI), vilket gör det svårt för SKK, som är en FCI-ansluten orga- nisation, att göra det. Beträffande pitbullens mentala egenskaper, där farligheten ofta stått i fokus, hävdar förespråkare för rasen ofta att hunden i sig inte är farlig för människor, utan att det är ägaren som gör den farlig, det vill säga att det handlar om ett ägarproblem, inte ett hund- eller rasproblem. Detta är något som de flesta insatta bedömare håller med om. Erfarna mentalbeskrivare som testat ett antal pitbull upp- ger till exempel att dessa hundar i allmänhet är mycket stabila och trevliga. Alla hundraser har vissa rasspecifika egenskaper. Pitbull brukar förknippas med begreppet gameness, vilket betyder ungefär för- måga att inte ge upp, oavsett hur dåliga oddsen är. Hos pitbull har man i aveln starkt premierat hundar med mycket gameness. Detta är en egenskap som kan vara både bra och dålig, allt beroende på situationen. Hos alla arbetande hundar är de med stor gameness att föredra framför de med liten. Däremot används bland vanliga arbetande hundar inte detta begrepp för att beskriva denna egen- skap. Om en hund med stor gameness däremot utnyttjas i mindre lämpliga sammanhang, exempelvis hundslagsmål, innebär detta att den har förmåga att orsaka mer skada än en hund med liten gameness har. Vidare tycks pitbull skilja sig gentemot andra raser genom dess relativa okänslighet för smärta. Detta hänger förmod- ligen delvis samman med egenskapen gameness (det gör visserligen ont, men det bryr jag mig inte om, ungefär) men man kan även tänka sig andra bidragande orsaker, till exempel kraftiga endorfin- påslag i hetsiga situationer, något som skulle kunna ha en be- dövande effekt. Vissa experter menar att det finns en annan egen- skap som skulle göra pitbull speciell, nämligen att dess kommuni- kationsförmåga med andra hundar i viss mån är underutvecklad. En mycket viktig funktion för hundens signalsystem för kommunika- tion med artfränder, är att slagsmål skall kunna undvikas. Hunden är ett flockdjur, och om flocken skall fungera effektivt måste in- dividerna i densamma vara friska och starka; hög frekvens av slags- mål med skador som följd gynnar inte flockens eller individens överlevnadschanser. För att göra pitbull till en effektiv kamphund ska man därför genom selektiv avel ha strävat efter att försvaga dess kommunikativa förmåga, dels genom att avla på hundar som är mindre mottagliga för andra hundars signaler, dels genom att avla på hundar som själva är otydliga i sina signaler. Avgränsning av uppdraget och analys av problem med hundar menar att pitbull inte skiljer sig i sin kommunikativa förmåga jäm- fört med till exempel de flesta bruksraser. I motsats till vad många tror, är pitbull i allmänhet inte speciellt aggressiv, det vill säga den har en ganska liten benägenhet att bli arg. Faktum är att den är relativt beskedlig i detta avseende. Detta framgår dels vid traditionella mentaltester, men även då hunden slåss med andra hundar; då två pitbull slåss finns förvånansvärt lite ilska med i bilden. Det finns två skäl till att man velat begränsa pitbullens tendenser att bli arg. Det första är att en hund som slåss i ilska snabbt blir utmattad och därmed en enklare motståndare för den andra hunden. Det andra kommer sig av det sätt på vilket verk- samheten kring organiserade hundslagsmål sett ut: I piten, det vill säga ringen/gropen där hundarna slogs, handhades hundarna av för dem okända handlers. För att dessa skulle kunna bryta slags- målet, något som sker under en match, fick hundarna inte ha några tendenser till att bita människor.