sou · GRB324 · 2004-01-01 00:00:00 — utbetalades ett bidrag på från AB till för fördelning till de ungdoms- organisationer som var berättigade till grundbidrag. Pengarna skulle fördelas så att de gynnade den lokala verksamheten. Enligt regeringsbeslutet skulle den fördelningen grundas på organisa- tionernas inrapporterade antal medlemmar och lokalavdelningar. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet Idrottsföreningar kan också få stöd av kommuner och landsting. I betänkande Idrott och motion för livet (SOU 1998:76) beräknades landstingens stöd 1996 till , motsvarande en procent av idrottsrörelsens totala intäkter. Kommunernas kontantstöd uppgår till ca . Dessutom subventionerar många kommuner hyran för de lokaler där föreningarna bedriver sin verksamhet. Ett stöd som kan värderas till ca . Kriterierna för vilka föreningar och vilken typ av verksamhet som kommunerna stöder varierar. Jag har med hjälp av frågat samtliga kommuner om deras praxis när det gäller bidrag till kampidrotter, inom och utanför . Av 289 kommuner svarade 226 på enkäten. Svaren på frågorna visade att kommunerna i allmänhet ser tillhörigheten till riksförbund, dvs. medlemskap i , som det viktigaste kriteriet för att få en förening skall få bidrag från kom- munen. 197 kommuner svarar att de ger bidrag till kampidrotts- föreningar som är organiserade i . Av de kommuner som svarade angav ungefär en fjärdedel (52 stycken) att de också lämnar stöd till kampidrottsföreningar som inte tillhör . Ett tiotal av dessa kommuner anger att de enbart stöder föreningarna genom lokaler. 29 kommuner ger inget kontant stöd alls till kampidrottsföreningar men många av dessa anger att det inte finns några sådana föreningar i den egna kommunen. Jag är medveten om att det inte går att dra några helt säkra slutsatser av denna enskilda undersökning men dess resultat bekräftar mina egna erfarenheter från området. Undersökningen indikerar nämligen att kommunernas bedömning när det gäller stöd till idrottslig verksamhet i stor uträckning grundar sig på huruvida verksamheten är ansluten till eller inte. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet 7.2.1Möjligheterna att bli medlem i kan i många avseenden anses vara synonymt med svensk idrott. Med sina 67 medlemsförbund, 22 000 föreningar och 3,2 miljoner medlemmar företräder förbundet den svenska idrottsrörelsen. Bland kampidrotterna är bilden lite mer komplicerad. De förbund inom som bedriver kampidrott organiserar inte all kampidrottsverksamhet. Anslutna till är , , , och . Samtliga dessa, med undantag för , är homogena förbund i den meningen att förbunden organiserar endast en idrott. däremot har ett antal olika idrotter och grenar vars gemensamma nämnare är deras ursprung. Ett villkor för att en organisation skall få medlemskap i är enligt stadgarna att organisationen inte bedriver idrottslig verksamhet som är nära besläktad med verk- samhet som redan finns inom annat specialförbund inom . Undantag från denna regel är dock wushu och ju- jutsu som organiseras av två specialförbund, och . Bland de kampidrotter som befinner sig utanför finns ett stort antal idrotter med olika inriktning och ursprung. Utmärkande för dem är att de har relativt små variationer sinsemellan. Många av stilarna har dessutom likheter med idrotter som redan är med i något av de till anslutna specialförbunden. Eftersom kampidrotter ofta har en distinkt traditionell karaktär har det inneburit problem för i ny- etablerade kampidrotter, som har haft en annan traditionell bakgrund än de i tidigare etablerade idrotterna, att kunna komma med i dessa förbund trots att stilarna ibland har stora likheter. Detta förhållande och de nya kampidrotternas likhet med be- fintliga kampidrotter inom innebär också att det är svårt för nya kampidrotter att få inträde där som fristående specialförbund. Detta även om de uppfyller övriga krav för med- lemskap, som t.ex. medlemsantal och organisation. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet Vid sin senaste stämma beslutade att förbundet genom beslut av stämman skall kunna ta in nya kampidrotter. har det angivits i stadgarna vilka sporter som skall tillhöra förbundet. Framtiden får utvisa huruvida detta beslut kommer att innebära förändrade förutsättningar för utanförstående kampidrotter. En första indikation på utvecklingen kommer vid . Problemen för de idrotter som tvingas stå utanför inskränker sig inte endast till möjligheterna att få statliga och kommunala bidrag utan även möjligheterna att bekämpa dopning. har byggt upp en mycket seriös och omfattande satsning för att motverka dop- ning inom idrotten. Stora belopp reserveras inom statsan- slaget för detta ändamål. Målet är att genomföra 3 500 dopnings- kontroller . testverksamhet gäller endast de egna idrotterna. Flera av de kampidrotter utanför , som jag varit i kontakt med under utredningen, har betonat vikten av att bekämpa dopning i sin idrott. Organisationernas regler om dopning är klara och ansluter ofta till den internationella listan över förbjudna substanser. Dopningstester är emellertid kostsamma varför många av organisationerna tvingas avstå från att göra tester på grund av att de inte har råd att genomföra sådana. Det är naturligtvis bekymmersamt att de kampidrotter som står utanför i praktiken saknar möjlighet att bekämpa eventuell dopning. Detta förhållande försvårar dessutom för sporterna när det gäller trovärdigheten gentemot sponsorer och försäkringsbolag. Att ge stöd till föreningslivet är enligt min mening väl använda pengar. Samhället får, genom det värde som föreningarnas verk- samhet har för den enskildes välbefinnande och deltagande i samhällslivet, tillbaka flerfaldigt mer än de pengar som betalas ut. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet Jag menar att kommunerna har en viktig roll att spela när det gäller att stödja föreningslivet. Som framgått ovan varierar kom- munernas praxis när det gäller stöd till kampidrotter utanför . Jag är naturligtvis medveten om att det måste ankomma på varje enskild kommun att bestämma sin egen praxis när det gäller vilka idrotter som skall få bidrag. Jag vill ändå framhålla att det är olyckligt om kommunerna vid sin prövning av om bidrag skall utgå till en idrottsförening enbart grundar sitt beslut på huruvida föreningen är med i eller inte. Ett medlemskap i kan naturligtvis ses som en form av kvalitetsstämpel. Som framgått tidigare i detta kapitel kan det emellertid finnas olika anledningar till varför idrottsorganisationer inte är medlemmar i . Idrotten kan t.ex. ha för få utövare, ha en för liten geografisk spridning eller helt enkelt vara för lik en idrott som redan är med i förbundet. Likväl kan föreningens verksamhet ha ett stort värde för invånarna i kommunen. Jag menar att alla kommuner förutsättningslöst bör pröva om de idrottsföreningar som finns i kommunen skall få del av kommunala bidrag. Det bör vara verksamhetens värde som skall vara det av- görande kriteriet vid den bedömningen. Det är min förhoppning att den beskrivning av olika kampidrotter som jag redovisar i detta betänkande kan bli ett viktigt underlag för denna prövning. Jag har från i fått reda på att den har en fastställd process när det gäller bidrag till alla nya föreningar, således även de kampidrotter som inte tillhör . Jag menar att det finns anledning att i detta sammanhang lyfta fram den policy som kommun tillämpar på nystartade för- eningar. Policyn kan sammanfattas enligt följande. En nystartad organisation som vill söka bidrag m.m. måste först ha haft verksamhet . Efter första verksamhetsåret skall föreningen redovisa en förenings- respektive organisationsrapport tillsammans med verksamhetsberättelse, resultat- och balansräkning, revisions- berättelse, verksamhetsplan och årsmötesprotokoll. besöker en ansvarig tjänsteman från fri- tidsförvaltningen föreningen, där man då tillsammans disku- terar upplägg, verksamhet, förväntningar, rättigheter och skyl- digheter m.m. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet Efter besöket beslutar fritidsförvaltningen om föreningen skall få bidrag från kommunen eller inte. 7.3System för statligt stöd till barn- och ungdoms- verksamhet utanför Statens stöd till idrotten utreddes så sent som av . I sitt betänkande Idrott & motion för livet – Statens stöd till idrottsrörelsen och friluftslivets organisationer (SOU 1998:76) presenterade utredningen förslag om hur statens stöd till idrotten skulle se ut. Utredningens slutsatser låg sedan till grund för den ordning som gäller . Som jag uppfattat mitt uppdrag skall jag lämna förslag till hur samhället kan stödja barn- och ungdomsverksamhet inom kamp- idrotter som inte är anslutna till . Den enklaste lösningen på problemet med bidrag till föreningar utanför vore naturligtvis att dessa idrotter blev anslutna till förbundet. Den självständighet som den svenska idrottsrörelsen har är det naturligtvis viktigt att även i fortsätt- ningen slå vakt om. Det är därför inte rimligt att staten föreskriver vilka idrotter som skall få vara med i . Detta måste också framöver vara en uppgift för idrottsrörelsen själv. Jag anser emellertid att det är värdefullt om och dess olika specialförbund har en öppen attityd till nya idrotter. Med den viktiga roll som samhället har givit när det gäller fördelning av statliga medel till idrotten följer ett stort ansvar. Ett ansvar som enligt min mening bör bestå i att inte utestänga organisationer vars verksamhet uppfyller de kriterier som finns i förordningen (1999:1177) om statsbidrag till idrottsverksamhet för att en organisation skall få ta del av det statliga idrottsanslaget. Regeringen har i budgetpropositionen för föreslagit att ett bidrag på ytterligare anslås till idrottens barn- och ungdomsverksamhet under förutsättning att idrotts- rörelsen tar på sig att öppna dörrarna för fler, hålla tillbaka avgifterna, satsa mer på flickidrotten, delta i kampen mot droger och intensifiera samarbetet med skolorna. Detta förslag, som godkänt, menar jag talar för att även sådan barn- och ungdomsverksamhet som bedrivs av demokratiskt uppbyggda idrottsorganisationer utanför bör komma i Offentligt stöd till idrottslig verksamhet fråga för att få offentligt stöd i form av liknande bidrag som de som finns inom . beslutade att utforma ett vinstdelningssystem baserat på det totala överskottet från AB . Avsikten med detta system är att säkerställa föreningslivets ställning och även möjliggöra att kretsen förmånstagare kan breddas. Jag menar därför att alla ideellt baserade idrottsorganisationer som bedriver barn- och ungdomsverksamhet, oavsett medlemskap i , bör kunna få del av detta överskott. Jag kan tänka mig tre olika vägar för att tillskjuta medel till idrottsorganisationer som står utanför . 1.Staten ger ett särskilt bidrag till fördela till specialförbund inom som tar in nya idrotter, 2.Staten ger ett särskilt bidrag direkt till de specialförbund som tar in nya idrotter, 3.Riksidrottsförbundet får till uppgift att även fördela medel till idrottsorganisationer som står utanför . Gemensamt för de tre alternativen är att organisationernas möjlig- heter att få bidrag, såväl statliga som kommunala, skulle öka och därigenom också möjligheterna att motverka dopning. Alternativen 1 och 2 kan uppfattas som orättvisa gentemot andra förbund som tidigare tagit in nya idrotter utan ersättning. Alter- nativ 2 skulle dessutom innebära ett avsteg från Riksidrotts- förbundets myndighetsroll när det gäller fördelningen av medel till specialförbunden. En lösning enligt alternativ 3 skulle innebära att återfår en roll som det tidigare haft t.ex. när det gällde bidrag till friluftsorganisationer. Detta vore praktiskt genomförbart eftersom de administrativa rutiner som krävs redan finns inom . Även om redan enligt dagens bestäm- melser om bidrag till idrotten har getts vissa myndighetsuppgifter skulle denna roll bli ännu tydligare om den uppgiften utsträcktes också till andra idrotter. Det är mycket tveksamt om är berett att ta på sig en sådan uppgift. En uppgift som riskerar att förändra den svenska idrottsrörelsens karaktär från en självständig sammanslutning av ideella föreningar till en del av den offentliga myndighetsstrukturen. Offentligt stöd till idrottslig verksamhet De problem som många kampidrotter har att få inträde i medför konsekvenser för deras möjligheter att utvecklas och växa. Det finns därför ett behov av förändringar. Ytterligare en möjlighet att ge stöd till dessa organisationer kan vara att på nationell nivå utforma ett system för bidrag, i likhet med särskilda bidrag (se avsnitt 7.1.1) och kommuns modell för prövning av nya organisationer (se avsnitt 7.2.3). Mitt uppdrag avser endast att utreda förhållandena för kamp- idrotter men jag kan tänka mig att det även finns andra idrotter som har motsvarande problem. En ny ordning för ekonomiskt stöd bör därför också omfatta dessa. Enligt kommittéförordningen (1998:1474) skall kommittéer genom- föra konsekvensanalyser i skilda hänseenden beträffande de förslag som läggs fram. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostna- derna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda skall dessa konsekvenser redovisas i betänkandet (14 §). Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt, skall dessa redovisas. När det gäller kostnadsökningar och intäktsminskningar för staten, kommuner eller landsting, skall finansiering föreslås. Om förslagen har betydelse för den kom- munala självstyrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet anges i betänkandet (15 §). Detsamma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för syssel- sättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrations- politiska målen. I betänkandet föreslås att det införs en ordning med tillståndskrav för offentliga tillställningar med tävling eller uppvisning i kamp- idrotter där det ingår slag och sparkar riktade mot deltagares huvud. Prövningen föreslås ankomma på polismyndigheten. Prövningar av tillstånd till offentliga tillställningar görs vid polismyndigheterna. Förslaget innebär emellertid att det kommer att bli en viss ökning av antalet ärenden och de kommer att kräva en prövning från andra utgångspunkter än dagens till- ståndsärenden. I samband med genomförandet av förslaget kommer Riks- polisstyrelsen att få merarbete dels för att utfärda föreskrifter och dels när ett antal idrottsorganisationer och arrangörer kommer att begära undantag från kravet på att ansöka om tillstånd. Jag bedömer att denna uppgift kommer att ta ungefär en person i anspråk. Man kan anta att den övervägande majoriteten av idrotter som omfattas av tillståndskravet kommer att bli undantagna. Där- efter torde antalet ansökningar om tillstånd till enskilda evenemang bli mycket lågt. Den föreslagna ordningen kan också leda till att de allmänna förvaltningsdomstolarna får ett antal mål om överklagade till- ståndsbeslut. Som anförts kan man anta att det blir tal om ett mycket begränsat antal ärenden som kommer att bli föremål för domstolsprövning. De kostnader som kommer att belasta det allmänna kan därför bedömas bli så begränsade att de kan rymmas inom nuvarande anslag till polisväsendet och de allmänna förvaltningsdomstolarna. De ökade kostnaderna för det allmänna motsvaras också av att polismyndigheten tar ut en avgift av den som ansöker om tillstånd till att anordna en offentlig tillställning. 8.2.2Ökat arbete p.g.a. överträdelser av tillståndskravet Förslaget innebär att den som anordnar en offentlig tillställning innehållande kampidrotter med slag eller sparkar riktade mot deltagares huvud utan tillstånd från polismyndigheten gör sig skyldig till brott. Detta innebär kriminalisering av en ny gärning. Det finns emellertid inte skäl att befara att det skulle bli ett särskilt stort antal fall av brott mot de föreslagna bestämmelserna. Något betydande merarbete för polis eller allmänna domstolar i detta sammanhang är därför inte sannolikt. Förslaget bör därför inte leda till kostnadsökningar för polisväsendet eller domstolsväsendet som inte ryms inom nuvarande anslag. 8.3Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet Förslaget innebär en nykriminalisering och leder därför naturligen till fler möjligheter att begå brott. Det brott som blir aktuellt är dock ett brott som är svårt att dölja eftersom ett krav är att kampidrotten utövas vid en offentlig tillställning. Dessutom har polisen enligt 2 kap. 21 § ordningslagen (1993:1617) fritt tillträde till offentliga tillställningar. Det innebär att polisen har goda möjligheter att kontrollera om tillställningen är tillståndspliktig eller inte samt om tillställningen anordnas på det sätt som angavs i ansökan om tillstånd. Förslagen får därutöver inte några sådana konsekvenser som moti- verar särskild redovisning. Översyn av professionell boxning och andra Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare tillkallas för att förutsättningslöst analysera de frågor som hänger samman med professionell boxning och andra kampsporter. Frågorna skall belysas allsidigt med tonvikt på de medicinska aspekterna. Även sporternas sociala funktion och möjlig- heter att bidra till integration och anpassning i samhället är viktiga frågor som utredaren skall överväga. I uppdraget ingår att se över lagen (1969:612) om förbud mot professionell boxning och be- döma om den fyller sitt syfte eller om dess inriktning och om- fattning bör förändras i något avseende. Även frågan om det över- huvudtaget finns behov av ett fortsatt förbud mot professionell boxning skall analyseras. Förbudet mot professionell boxning Professionell boxning är förbjuden i . Enligt lagen (1969:612) om förbud mot professionell boxning döms den som i deltar i en tävlings-, uppvisnings- eller tränings- match i professionell boxning till böter eller fängelse . Samma straffansvar gäller för den som anordnar, ekono- miskt understödjer eller upplåter lokal för professionella boxnings- tävlingar samt för deltagande manager, domare eller sekond. Maj:ts proposition nr 1969 hade det anförts, mot bakgrund av genomförda utredningar och synpunkter från ett stort antal remissinstanser, att de medicinska skadeverkningarna av box- ning – främst hjärnskador av kronisk karaktär – var allvarligare än man tidigare hade haft anledning att räkna med. Dessa verkningar bedömdes vara av sådan art att boxning från medicinsk synpunkt inte längre kunde godtas som sportgren i sin dåvarande form. Vidare anfördes att samhället inte kan underlåta att ingripa för att förebygga de allvarliga, ibland livshotande skador som boxare kan drabbas av och som i sin tur kan leda till bl.a. arbetsoförmåga och sociala anpassningssvårigheter. Detta ansågs tala starkt för ett för- bud mot boxning och skälen bedömdes vara starkast i fråga om professionell boxning. I propositionen anfördes vidare att boxning även har andra ogynn- samma konsekvenser än hälsorisker. Förutom att boxning ibland har en förråande verkan anfördes att det är angeläget att stävja de osunda ekonomiska intressen som gör sig gällande inom yrkesbox- ningen. Det måste anses stötande att boxare och arrangörer kan göra sig betydande vinster på en verksamhet som är inriktad på att åstadkomma skador hos deltagarna. Även dessa förhållanden an- fördes som skäl för förbud och förbudsskälen bedömdes starkast i fråga om professionell boxning. Ett förbud mot amatörboxning ansågs därför inte aktuellt. tillsatte jordbruksministern en särskild utredare med uppgift att utreda frågan om boxningens skadeverkningar. Utredningen hade till uppgift att från medicinska utgångspunkter ge underlag för en bedömning av om amatörboxning utövad enligt gällande regler och med tillämpning av gällande föreskrifter skulle anses förenad med sådana risker att ett samhällsingripande i någon form vore påkallad. Däremot behandlade utredningen inte vad som kallas boxningens etiska problem, dvs. tävlingsboxarens avsikt att slå motståndaren medvetslös. Utredaren fann inte skäl för ett ingripande med förbud mot svensk amatörboxning i dess dåvarande utformning och ansåg att det var boxningsförbundets sak att utforma regler och säkerhets- föreskrifter i samråd med medicinsk expertis. Frågor om professionell boxning har varit uppe till behandling i ett flertal gånger . och en klar riksdagsmajoritet har då ställt sig bakom ett fortsatt förbud. Sedan lagen (1969:612) om förbud mot professionell boxning trädde i kraft har stora förändringar skett i vårt samhälle och därmed även inom idrotten. En stor del av svenskarna har en annan kultu- rell och etnisk bakgrund än den traditionellt svenska. har våra normer och värderingar förändrats. Under har ett stort antal kampsporter in- troducerats i vårt land och utövas av många människor. hör , som organiserar 12 olika kampsporter, och . Andra kampsporter bedrivs i mer eller mindre organise- rad form. Bland dessa kan nämnas thaiboxning, kickboxning och Shootfighting som ger utövare av olika kampsporter möjlighet att tävla mot varandra. arrangerades ett kampsportsevenemang i som väckte uppmärksamhet bland annat genom att sparkar och strypgrepp tilläts. Till följd av detta gav regeringen () i uppdrag att göra en kartläggning av förekomsten av s.k. nya kampsporter samt en värdering av i vilken utsträckning dessa riskerar att skada de or- ganiserade kampsportsförbundens anseende. skulle vidare bedöma i vilken utsträckning förbudet mot proffsbox- ning är tillämpligt på dessa evenemang. Av Riksidrottsstyrelsens värdering av kartläggningen framgår att många av de studerade kampsporterna utanför RF tillåter slag och sparkar i en grad som inte tillåts inom de idrotter som finns orga- niserade inom RF. Enligt Riksidrottsstyrelsens mening måste all idrottslig verksamhet som är förenad med risker kringgärdas av tydliga regler och kraftfulla sanktioner som kan accepteras av sam- hällets rättsordning. Enligt RF kan det ifrågasättas om inte några av de praktiserade kampsporterna kan likställas med professionell boxning och därmed bör inrymmas under lagen om förbud mot professionell boxning. Enligt RF finns det därför skäl att utreda en eventuell utvidgning av lagen. RF:s kartläggning låg till grund för en offentlig utfrågning som anordnade och som olika kamp- sportsorganisationer bjöds in till. Vid utfrågningen framkom bl.a. att många av de organisationer som inte är anslutna till RF har regler och säkerhetsföreskrifter som minimerar skaderiskerna. Före- trädare för vissa av dessa organisationer förde även fram behovet av samverkan och önskade att man skulle få möjlighet att ansluta sig till RF. Företrädaren för pekade på att de utredningar som legat till grund för beslutet om förbud mot profes- sionell boxning i endast presenterat förslag till skärpta säkerhetsföreskrifter för boxning. Däremot hade man avstått från att föreslå förbud mot boxning. Förbudet innebär att det svenska förbundet helt saknar möjligheter att medicinskt undersöka svenska professionella boxare verksamma utomlands. Om förbudet upphävs skulle det bli möjligt att tillämpa samma säkerhetsföreskrifter för professionell boxning i som gäller för amatörboxning. Bland annat mot bakgrund av RF:s kartläggning har frågan aktua- liserats i om några av de praktiserade kampsporterna innehåller oönskade moment eller beteenden som kan föranleda att sporterna i likhet med professionell boxning borde förbjudas. har sett det som viktigt att få denna fråga belyst och anser att en expertutredning bör tillsättas. Utredningen bör enligt utskottet arbeta förutsättningslöst och omfatta såväl profes- sionell boxning som samtliga övriga kampsporter. Frågorna bör belysas allsidigt där givetvis de medicinska aspekterna träder i för- grunden men där även sporternas sociala funktion och möjligheter att bidra till integration och anpassning i samhället hör till några av de viktiga frågor som utredningen bör överväga.