sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — statsråd dagboksanteckning 27.06.1964: I vår djupa medkänsla med familjen kan vi överdriva reaktionen hos en allmän- het som /.../ säkert utgår – de flesta – från att W. är död. Det är jag själv benägen att tro. , Och regeringen satt kvar! Ur min politiska dagbok 1960–67. 1970 s. 231. boken 1965 och resten först i och med vitboken 1980.133 Det vikti- gaste spåret av alla var emellertid allmänt känt . Det var vittnesmålet från den amerikanske spionen , som arre- sterades i , och som menade att han hade kommunicerat med via dunkningar på sanitetsavdelningen i Vladimir- fängelset så sent som . Den Schweizfödde Brugger offentliggjorde sin historia i , efter det att han hade blivit frigiven. Historien rappor- terades av TT och publicerades i svenska tidningar den 22 novem- ber 1958. Dagen därpå innehöll en utförlig första- handsintervju med Brugger, som skildrades som en sympatisk man som gör ett förtroendegivande intryck. Läsaren fann ingen anledning att tvivla på uppgifterna, varken i eller i andra tid- ningar, tvärtom, trots att varje kritisk reporter under normala omständigheter nog skulle ha funnit egendomliga drag i den.134 före offentliggörandet hade UD informerats och satt igång med sina undersökningar, som fullföljdes i högt tempo. På basis av Bruggers och tre andra vittnens uttalanden (sistnämnda tre vitt- nen var okända för pressen) förbereddes nu en ny hänvändelse till . Men invigdes medierna inte i noteväxlingen. Först lät UD offentliggöra att en diplomatisk kom- munikation med följande innehåll hade ägt rum : hade överlämnat en note till sovjetiska UD om att enligt flera fristående vittnens uttalanden fanns i Vladimir-fängelset efter 1947. ombads att undersöka om vistas i Vladimir-fängslet. svarade att undersökningar hade gjorts, men att inga nya uppgifter hade framkommit och att den informationer inte hade bekräftats. Helt överraskande kallade oppositionstidningen det UD:s oväntade kommuniké. På åtskilliga håll torde det 133 : Dokumentsamling rörande efterforskningarna . 1965, 44 s. av 1980/1982 är en faksimilutgåva i 49 band (de blå banden). 134 Brugger var det enda vittnet som kände till namn innan han arresterades och han kan därför ha haft en mental beredskap. Han påstod vidare att han hade delat cell med general i , något som skulle ha varit mycket märkligt. Von dog , dvs. mellan den påstådda bankkontakten och Bruggers fri- släppning. Brugger påstod sig sedan ha varit CIA-agent, något som en reporter borde ha kontrollerat. komma att väcka förvåning och kritik att väntat med att meddela att den gjort en ny fram- stöt. Men det förefaller inte som om fler pressorgan anslöt sig till denna kritik. Även ledarskribenten på erkände att mycket kunde tala för diskretion som detta. Reaktionen är likväl intressant som uttryck, om än ett enstaka, för en förväntan från mediernas sida om att löpande hållas orienterade och då helst utan dröjsmål. En synpunkt var gemensam för samtliga kommentarer till kom- munikén: Att detta var en sak som regeringen måste ta upp med den sovjetiske stats- och partiledaren , som vän- tades på besök samma sommar, dvs. Det rådde ganska delade meningar om själva besöket. Högerpressen, följd av , var emot själva inbjudan. Svenska folkets undran [blir] större och större över att främsta representanten för den regering, som i alla dessa år gjort sitt bästa för att föra svenskarna bakom ljuset i Wallenbergaffären, ska bjudas hit som en ärad gäst, skrev . Vad som kommit i Wallenbergaffären gör ju besök än mer motbjudande, kommenterade höger- ledaren flertal tidningar gick dock med på besöket, förutsatt att just Wallenbergfrågan togs upp. Han är inte välkommen men han får komma. Välkommen är han endast, om han för hem död eller levande till det gamla fos- terlandet.136 Direkt därefter inställdes besök till de nordiska län- derna på grund av det starka motståndet i samtliga tre länder. Det bestämdes att besöket skulle göras . Men tanken på att ta upp Wallenbergfallet direkt med honom aktualise- rades på nytt för statsminister , då vitt- net med det märkligaste vittnesmålet av dem alla presenterade sig direkt för statsministern.137 135Expressen 29.05.1959, ledare , ibid. bör ha med sig. 136Ölandsbladet 2.06.1959, ledare present. 137Erlander, 1955-60 s. 314. Den följande framställningen efter detta verk samt , Och regeringen sitter kvar s. 62-65 och s.228-231. , , (1961 – 1966) Det var som den 70-åriga professorn vid , , en av landets mest välrenommerade medi- cinare, uppsökte och och berättade att en rysk kollega, som hon hade träffat i , hade anförtrott henne att var inlagd på ett mentalsjukhus i . Professor var i utgångsläget en ytterst trovärdig människa. Som den första kvinnliga professorn i innehade hon en rad offentliga uppdrag och hedersbevisningar. Hon och hennes make, professor , var ett känt par i det svenska etablisse- manget. Men var hennes historia oklar och förvirrande. Det framgick också att hon hade uppträtt inadekvat då hon fick det sensationella beskedet om från sin kollega. Normalt skulle man ha väntat sig att även en person med hennes status underkastades en omfattande kriminalteknisk och vittnespsykolo- gisk analys i en situation som denna, där storpolitiken stod på spel. Det tycks inte ha varit fallet. Statsministern satte genast tilltro till hennes berättelse och – ännu märkligare – underlät att konsultera utanförstående expertis om saken. I stället blev det regeringens medlemmar som fick sitta och avväga om man skulle tro på detta eller avskriva berättelsen som ett missförstånd. Statsministern trodde under alla omständigheter på och hänvände sig därefter till – först genom ambassadör och sedan i ett direkt, personligt brev till sovjetledaren. Brevet besvarades inte och de direkt framförda påståendena om mentalsjukhuset avvisades bestämt. Detsamma skedde 1963 och 1964 då ärendet togs upp med utrikesminister . Professor kollega hade dementerat historien som ett rent missförstånd. Men fortsatte att sätta tilltro till den. Och han tog ånyo upp den med då sovjetledarens besök i äntligen blev av . lyckades man hemlighålla historia för allmänheten. Det kan synas märkligt att statsministern trodde att man skulle nå fram till ett resultat genom att en femte gång lägga fram exakt samma ärende. Det visade sig ju omöjligt att få version bekräftad genom andra uttalanden. Men omständigheterna i sam- band med besök var extraordinära. Medierna hade tryckt på för att gästen skulle avtvingas ett slutligt besked i fallet , den allt överskuggande enskilda frågan i samband med besöket. Förväntningarna var högt ställda. har med all säkerhet med sig nya fakta om när han kommer, sade man.138 För att stärka statsministern inför besök togs en sär- skild interpellation upp i . Folkpartiledaren . ville veta vad regeringen tänkte göra för att övertyga sovjet- regeringen om nödvändigheten av en mera effektiv efterforskning av ställde vittgående krav på detta i debatten : Har regeringen förvissat sig om att sätter in helt friska, obundna krafter, som inte har något annat interesse än att redovisa allt om som de kan finna?.140 På åtminstone oppositionens vägnar gav uttryck för ett oförminskat engagemang i Wallenbergfallet som utrikesminister () besvarade med den traditionella formuleringen att regeringen inte betraktar sak som utagerad utan kommer att fortsätta ansträng- ningarna att skapa full klarhet om hans öde.141 När besöket närmade sig blev tonen i pressen om möjligt ännu mer påträngande än vid det planerade besöket . gick i spetsen med en veritabel kampanj. Ryssarna ljuger löd rubriken, som upprepades många gånger.142 Då Gromyko kom till på ett förberedande besök möttes han av frågan Var är ? som stod tryckt på ryska över tidningens hela förstasida. Tidningens reporter skrev under loppet av juni en stort uppslagen reportageserie under vinjetten Var är på ryska och svenska. I sex omfattande reportage följde och hans team spåren från till Debrecen och rekapitulerade alla dittills kända dokument i ärendet.143 Dagen innan anlände avslutades serien med bedrövade ansikte på ett helsidesfoto: skall komma hem. Mot bakgrund av dessa omständigheter gjorde regeringen den bedömningen att man måste försöka med allt då slut- ligen kom. Det visade sig vara ett klokt beslut. Den kolossala medietäckningen av familjen besök i under 138Dagens Nyheter 2.02.1964, 3.06.1964. 139RD 1964 Nr. 20–22 (interpellationen), Nr. 14 s.3–15 (debatten). 142Expressen 22.03.1964, ibid..27.06.o. – Reportaget den berättar den dittills okända historien om den ungerske skulptören allegoriska Wallenbergskulptur. Medel insamlades efter 1945 och skulpturen skulle resas . Före avtäckningen bortfördes den emellertid av ryssarna, och restes utanför en läkemedelsfabrik i . Krussedagarna den 22 till framhävde Wallenberg- fallet som besökets absoluta huvudsak. På föredrog ärendet för sin gäst, fortfarande med utgångspunkt från version. hoppades nu på ett besked om var befann sig [och] att den allt- jämt ansåg indicierna för att W. var i livet så starka att den inte kunde avskriva affären, trots det besked hade lämnat. Han fick emellertid ett ännu mer bestämt avslag än tidi- gare. skulle inte ha kommit till , sa han, om han hade vetat att Wallenbergfallet skulle tas upp. Sovjetledarens svar ledde till en explosiv situation som var nära att utvecklas till en epi- sod som var föga diplomatisk till sin art. Detta ställde regeringen inför ett verkligt dilemma. hade regeringen nu tagit upp ärendet med med utgångs- punkt från information som inte var offentlig. När ryssarna fortsatt avböjde att ta emot, än mindre pröva, denna information, skulle rekylen från avslaget bli en kraftig stöt mot regeringen, om infor- mationen förblev hemlig. Om man däremot gick ut med information som man beklagade avvisande, skulle opinionen förstå att regeringen hade gjort vad den kunde. Genom att lägga korten på bordet nu skulle vi kunna göra 'ett vansinnigt försök' att styra opinionen, sa till sina regeringskollegor då frågan om slutkommunikén skulle avgöras.144 Detta skulle därtill innebära att man desavouerade gästen fullständigt, ja, att man bröt mot all diplomatisk etikett, vilket självklart skulle ödelägga senare möjligheter till dialog med , både om detta ärende och andra. Enligt talade ett flertal i rege- ringen mot en sådan lösning. Slutet blev också en gemensam slut- kommuniké som inte nämnde ett ord om ärendet , följd av ett tillägg i form av ett personligt uttalande från statsministern där han djupt beklagade att ryssarna avvisade varje granskning av den spår och försäkrade att vi kommer icke att ge upp våra strävanden i denna sak. Men fortsatt nämndes Svartzspåret inte offentligt. Regeringens lösning blev väl mottagen. En så gott som enstäm- mig press reagerade på kommunikén med djup besvikelse, skrev UD i sin pressöversikt. Kvällspressen skrev att hade lämnat ett chockbud till andra sidan slöt 144Ulla , Och regeringen sitter kvar! 145UD, Pressbyrån: Svensk Pressöversikt för utrikesförvaltningen Nr 44 1964. man upp bakom uttalande. Statsministern hade sagt praktiskt taget rent ut att han inte trodde på den sovjetiske regeringschefens ord.146 Han ville fortsätta med sina strävanden. Man kan med rätta fråga sig hur hemligt detta spår var vid . Det lock som lades över vittnesmål förblev tätt . Inte ens familj anade något om saken, trots att professor var läkare. Till en början hölls också Wallenbergaktionen utanför. Regeringen hanterade saken med effektiv sekretess och ingenting läckte ut till medierna, trots att historien mystifierade statsråden så mycket att de otvivelaktigt diskuterade den sinsemel- lan.147 ansåg regeringen likväl att familjen måste få besked. Ambassadör uppsökte makarna och berättade – med på plats – att han hade fått upp- lysningar om att –61 hade befunnit sig i ryskt förvar och att han antagligen fick god vård. Sitter han i fängelse? Ambassadören svarade: Man behöver inte säga fängelse. Detta var bakgrunden till ständiga insisterande på att sonen var i livet och att hon skulle få hem honom frisk eller sjuk. blev det offentligt känt att familjen hade fått viss information. uppgav att ett anonymt ryskt vittne hade kontaktat Sohlmann i , och framträdde med upplysningar om vad Sohlmann hade meddelat familjen.148 På så vis blev det känt att regeringen följde ett närmare bestämt spår och att detta spår tydde på att faktiskt var i livet. Under interpellationsdebatten gav intryck av att vara informerad. Men de antydningar han vid samma tillfälle luftade, visade att han inte kände till hela historien. Han frågade om utrikesministern kunde röja av hvilken art framställning till ministerpresident var. sva- rade att varken det material som lagts fram för sovjetmyndighe- terna eller innehållet i de framställningar som gjorde är av den karaktären att de här kan offentliggöras. Interpellanten böjde sig för detta. Jag kan för min del respektera den ståndpunkten, sa han, en formulering som tyder på att inte alla gjorde det.149 146Dagens Nyheter 2.07.1964, ledare charmoffensiv. 148Expressen 25.03 o. 30.03.1964. 149RD 1964 Nr. 14 s.4, s. 6. I den politiska miljön kände man alltså till att regeringen hade hållpunkter för att kunde vara i livet, även om detaljerna förblev hemliga. Inom regeringen hade man ganska delade meningar om Svartzspårets värde. Flera ansåg att det måste bero på någon form av missförstånd. All logik och själv- bevarelsedrift hos ryssarna talade för att var död, det ansåg i alla fall , och av hennes dagbok att döma var flera kollegor av samma mening.150 Men höll fast vid sin tro på . Och tog han upp ärendet med ryssarna. Det var då han på nytt besökte . hade då avgått och hans efterföljare, ministerpresidenten , tog emot. Men inte heller detta försök gav något resultat. Kosygin hade inget att tillägga till det som hade meddelats 1957 och upprepats alla gånger : var död . Hans svar framfördes för- modligen i kyligare och strävare ordalag än vredes- utbrott.151 Likafullt innebar det ett avvisande som man hemma i betraktade som definitivt. Hoppet ute rapporterade kvällstidningarna över hela första sidan, och vinklade reportagen mot samtal med efter hem- komsten. Statsministern uppsökte mor redan innan regeringen fick besked om resultatet, och pressen visste vad han skulle säga: Er son kommer ej hem!152 Också den övriga pressen tolkade Kosygins svar som ett slutgil- tigt avvisande från rysk sida. Fallet läggs ned, sades det.153 Även om statsministern genast korrigerade detta, tillskrevs det resultatlösa Moskvabesöket en definitiv betydelse. Visserligen var ryssarnas avvisande inte fullt lika kategoriskt som . hade med rätt eller orätt [blivit] fängslad, och det i som var en mörk tid i med många misstag, hade Kosygin sagt. Sådana erkännanden kunde tyda på att ryssarna så smått började förstå vilken betydelse Wallenbergfallet hade i Sverige.154 Regeringens och UD:s hemlighållande 1961–65 väckte inte mycket offentlig kritik så länge Svartzspårets detaljer förblev okända. Detta öppnar för en diskussion om regeringens linje i det 151Erlander, 1955-60 s. 316. 152Aftonbladet o 18.06.1965. 154Svenska bevisen tillförlitliga. Ingen rysk irritation i affären. En offentlig bevakning skulle kanske ha hindrat att ärendet blev liggande i bakvattnet så . Statsministerns rent personliga tilltro till en aktad akademiker visade sig ju vara ogrun- dad. vittnesmål var inget värt. Det kunde inte göras sanno- likt, inte stödjas av omkringliggande omständigheter, inte bekräftas av andra bevis. En öppen diskussion om detta hade kunnat bidra till att saken klarlades innan relationerna med gick i baklås. Då historikerna 1966 tog upp vittnesmål till källkritisk diskussion i , behövde de inte använda många sidor för att visa att professorns berättelse var så osammanhängande att det högst sannolikt berodde på ett missförstånd. själv hade inte mycket att säga mot detta.155 Hade man dessutom vetat hur okri- tiskt ärendet behandlats i regeringen skulle en offentlig luftning av saken kanske kunnat hindra något av eländet. Men detta är inte säkert. När valde att lägga detta enda bevis till grund för sina ansträngningar , måste han ha haft politiska skäl till det. Han kan ha menat att om historia blev offentlig skulle medierna och offentligheten instink- tivt ha satt tilltro till den. Och tilltron till den högt aktade, pensio- nerade professorn, som också var en engagerad medlem i Wallenbergaktionen, skulle lätt ha blivit ett argument mot rege- ringen. Presumtionen att hon talade sanning skulle ha vunnit brett stöd, oavsett vad regeringen och eventuella experter menade. Då var det bättre att föregripa opinionen och hantera ärendet bakom stängda dörrar. Om detta var tankegång, saknade han inte insikter i medierna och hur de fungerar. När Svartzspåret och dess dokument – noteväxlingen med , Gromyko och Kosygin – offentliggjordes i UD:s nya vitbok , refererades ärendet utförligt i medierna. Regeringen fick stark kritik för att den hade undanhållit allmän- heten det sensationella spåret, som blev känt i detalj. hemligstämpel kan inte försvaras, skrev , som menade att i varje fall partiledarna i borde ha blivit informerade.156 krävde att när så mycket hade släppts fritt borde också resten av UD:s dokumentation bli tillgänglig, antingen för en par- 155Elsa o , Fallet . 1966 s. 129-137. , Wallenberg-ärendet alltjämt öppen fråga. 156Expressen, ledare 17.09.1965. lamentarisk kommission eller för utrikesnämndens medlemmar.157 Kommentarerna till vitboken, som noggrant samlades in och åter- gavs i UD:s pressöversikter,158 visade att den socialdemokratiska pressen till övervägande del betraktade fallet som i praktiken avslutat. Som läget nu är, tycks alla möjligheter ha blivit uttömda, inte finnas [det] utsikter för ett fortsatt agerande.159 Opposi- tionspressen däremot höll dörrarna öppna – eller krävde att rege- ringen skulle göra det. Uteslutet [] att sätta punkt; Är detta slutet så är det ett vanhedrande slut; svenska folket [kan] aldrig i sitt hjärta betrakta affären som utagerad förrän visshet vunnits.160 Då vitboken debatterades i utrikesnämnden enades dock regeringen och oppositionen om att det för stunden inte var ändamålsenligt att ta upp fallet igen. Ett skede är slut, kommenterade . , som upprepade förslaget om en parlamentarisk kommission, vann inte gehör. Men försäkrade att fallet inte var slutgiltigt skrinlagt. Regeringen kommer som att följa denna fråga med stor uppmärksamhet, löd den officiella förklaringen.161 I debatten efter offentliggörandet av vitboken väckte Svartzspå- ret mindre uppmärksamhet i pressen än dokumenten kring Bruggerspåret och de angränsande vittnesmålen, som ju pressen själv hade varit med om att både få fram och rapportera om. Och långsamt upphörde att fungera som allmänt sanningsvittne för att var i livet. Inom Wallenbergaktionen behöll hennes vittnesmål full trovärdighet. Även de ivrigaste tidningarna – främst – vidhöll att det hon berättade måste vara rätt. Men undersökning 1966 ledde till att vittnesmålet förlorade avsevärt i trovärdighet. I självbiografin Steg för steg, som publicera- des 1968, försvarade sin version. Men självbiografin öppnade för en möjlig förklaring av den märkliga historien. Boken visade att hade varit djupt engagerad i öde åtminstone då hon träffade och i . Hon hade till och med råkat höra ett av deras samtal om den försvunna diplomaten. Kollontaj hade hon känt . Hon kan därför ha haft en viss mental beredskap 157Dagens Nyheter 19.09.1965. 158PM rörande presskommentarer kring vitboken i fallet ; Svensk Pressöversikt Nr. 58, Nr. 159Stockholms-Tidningen 17.09.1965, s.d. 160Expressen 17.09.1965, GHST s.d., s.d. Pressmeddelande , tryckt i Utrikesfrågor. Offentliga dokument m.m. rörande viktigare svenska utrikespolitiska frågor 1965. 1966 s. 154. då hon mötte sin ryska kollega och på en direkt fråga fick de fram- viskade och oklara upplysningarna . Arbetsgrup- pens rapport kunde bara konstatera att ingenting i det som hon berättade har gått att bekräfta.162 Under de dramatiska händelserna 1964–66, fallet offentliga klimax så långt, framstod statsminister i medierna som den samlande, nationella gestalten som framförde krav på . Det var som regeringen fick ord om sig att energiskt driva ärendet framåt. Det är rent ut tillfredsställande att konstatera, skrev i samband med vitboken, att den under en följd av år gjort vad som rimligtvis kunnat begäras av den. upp- rätthålls kritiken av UD retrospektivt, men då som en kritik av gårdagens fel och försummelser. Regeringens aktivitet nu står i bjärt kontrast till valhäntheten och försummelserna närmast efter bortförande från , fortsatte , och använde sig av likartade for- muleringar. Det var vid som föreställningen om de graverande felen vann fäste i mediernas beskrivning. Dock var det oklart vad som menades med den eller inledningsskedet. Några syftade uppenbart på efter , andra på en längre, men ej preciserad period som omfattade både samlingsregeringen och den socialde- mokratiska regeringen, medan vissa syftade på en följd av år. Denna oklarhet skulle komma att öka vid offentliggörandet av nästa vitbok 1980/82. Ett TV-program kom på ett speciellt sätt att bidra till den retrospektiva UD-kritiken. långa dokumentär : vad vi vet och inte vet om , som sändes , byggde på journalfilm, vittnesmål och intervjuer men också på dokument- forskning i National Archives i Washington.163 Här hade hittat en kort noteväxling mellan svenska och amerikanska myn- digheter , där amerikanarna erbjöd sig att hjälpa legatio- nen i att leta efter , men detta erbjudande hade runnit ut i sanden av en eller annan anledning, som enligt doku- mentationen var oviss. Vissa uttalanden kunde dock tolkas som att den gången hade motsatt sig att ta emot amerikansk 162Nanna , Steg för steg. 1968 s. 119-131, 211-215. Arbetsgruppen 2000 s. 163Dokumentären beskrivs närmare i Hèrnod, . En bibliografi s.42. I TV-programmets kölvatten framfördes detta nu som en allvarlig, ja graverande kritik. fick ej efterspana , skrev med tydlig skärpa, efter att den sensatio- nella, okända uppgiften om det amerikanska erbjudandet och avvisande hållning hade kommit fram. talade om den fumliga insats i detta ärende, och summerade i samma tidning att svenska rege- ringen intog en kraftlös och alltför försiktig attityd, medan menade att programmet avslöjade med vil- ken tafatthet denna fråga handlades från svenskt regeringshåll.164 med starkt kritiska inslag smög sig emellertid eftertanken in i presskommentarerna. UD offentliggjorde det amerikanska materialet in extenso. Det stod klart att den gången kunde ha haft sina skäl att hålla amerikanarna lite på avstånd, om det var det han hade gjort. På det hela taget avdramati- serades informationen avsevärt. erkände till och med att under de förhållanden som rådde 1945 var det sannolikt att ett öppet amerikanskt engagemang för en svensk diplomat skulle ha ökat misstänksamheten mot denne. Eftertankar som denna fick dock blygsamma uppslag jämfört med det ursprungliga avslöjandet.165 Historikern och TV-producenten kom för övrigt att lämna även andra och mer sansade bidrag till den offentliga debatten om fallet. , direkt efter det att utrikesnämnden hade börjat behandlingen av vitboken, offentliggjorde han och hustrun en artikel i som med kylig, källkritisk metod slog fast att den sovjetiska dödförklaringen san- nolikt var äkta. Argumentet, som framfördes logiskt-deduktivt i deckarstil, gick ut på att förklaringen från den sovjetiske fängelse- läkaren hade varit undangömd i läkarens eget arkiv och att NKVD just av den anledningen inte hade kunnat makulera den när de hade tagit av daga. Författarna varnade i en slut- appell för att fästa tilltro till de många vittnesmålen om att hade setts i livet. Dessa berättelser kan inte utan vidare accepteras därför att de verkar trovärdiga. De måste inne- hålla uppgifter som tveklöst klargör att de är sanningsenliga.166 164Dagens Nyheter 3.02.1965, Exptessen s.d., Nya Tiden enligt UD:s Presstjänst , UD arkiv.