sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — De amerikanska myndigheterna misstänkte, med all rätt, att ägande- förhållandena i ABC inte var helsvenska. Amerikanska staten hade stort behov av de motorelektriska komponenter som ABC till- verkade men ville att aktierna skulle försäljas till amerikanska med- borgare. hade förbundit sig till att inte låta detta ske. Istället skapades en voting trust för ABC. Det innebar, att rösträtten för , för begränsad tid, överfördes till styrelseordföranden i ABC. Då drogs in i kriget blev det än viktigare att styrka att ABC verkligen var svensk- ägt, eftersom det annars kunde tas i beslag som fientlig egendom. tvingades acceptera en omformulering av den tidigare upp- görelsen som innebar att man förklarade att äganderättent till ABC var bona fide svensk utan specialavtal. fick hjälp av i detta arbete. I brev från till i för- klarades att var svenska och att det inte existerade några hemliga avtal som inkräktade på detta förhållande. Utrikes- minister förklarade för sin amerikanske kollega att han var övertygad om att inte dolde något för regeringen i denna affär.34 I samband med ockupationen av fick emellertid den amerikanska administrationen tillgång till Boschkoncernens arkiv i . De dokument som där återfanns fick Boschaffären att framstå i ett helt annat ljus. Där fanns promemorior som visade att 32Carl Goerdeler var rådgivare till . Han var också anti-nazist och deltog i sammansvärjningen mot vilket ledde till hans avrättning . 33Olsson, U., Bank, familj och företagande (1986) s 21-26. 34Olsson (2001) s 242. det svenska ägandet av Bosch-bolagen endast var avsett som tillfälligt. De svenska motsvarigheterna till dessa papper hade för- störts av . Det var tydligt att bedrivit ett dubbel- spel. Gentemot , hade hävdats att ABC var svenskägt och att avsikten var att sälja företaget till amerikanska medborgare. I förhållande till Bosch-företaget i försökte man få det att framstå som att avsikten var att behålla tillräckligt med så att moderbolaget skulle kunna återköpa dem efter kriget.35 hade inte heller informerat om alla turer i Boschaffären. Genom agerandet hade man lyckats få stöd från för att behålla ägandet i ABC. Det amerikanska förklarade som special blocked nationals och vill svartlista dem och deras företag i alla allierade länder. tillbringade i i förhör på det amerikanska finans- departementet. sökte även nu stöd hos den . hade de utarbetat ett förslag till ut- talande som de presenterade för den svenske ministern i , . I förslaget stod att banken och hade det bästa rykte och att deras ord gällde också för den . hade varit brödernas viktigaste kontakt i regeringen under kriget men han vägrade att skriva under ett sådant uttalande. Hans hållning bekräftades sedan från UD, som fann svar ägnade att tillrättalägga förhållandet mellan svenska myndigheter och dem.36 Boschaffären blev en del av en större upp- görelse om tyska tillgångar i . gjorde de amerikanska och svenska regeringarna upp om deblockering av svenska tillgångar i . Den rättsliga processen om ABC i slutade i förlikning 1950 men innebar en stor ekonomisk förlust för . Den största förlusten låg dock i att namn kom att kopplas till det nazistiska Tyskland.37 Dessutom hade det goda förhållandet till den fått ett grundskott. 35Olsson (2001) s 240. 36Olsson (2001) s 247-248. 37Olsson (2001) s 253. Ryktet om att stödde nazismens sak har visat sig svårt att tvätta bort. En av de mer bisarra teorierna om död har lanserats av två holländska forskare i boken , G., Wiebes, C., Affärer till varje pris, hemliga stöd till nazisterna (1989). Där påstås att bröderna intog en mycket välvillig hållning till nazisterna. Vidare hävdas att familjen var starkt antisovjetisk och saboterade det svensk-sovjetiska kreditavtalet. hämndlystnad från sovjetisk sida skulle så ha lett till fängslande av (Aalders-Wiebes s 260- 264). Den nye utrikesministern betraktade bröderna med viss kyla.38 Boschaffären kan betraktas som exempel på de problem som uppstår då man blandar ekonomiska, politiska och privata roller. I ekonomiskt avseende är det ingen tvekan om att motivet till bulvanägandet var möjligheten att göra god vinst. I politiskt avseende kan konstateras att inte instämde i den analys som innebar att tyskägda företag med automatik bidrog till nazismens sak. Att de vågade hålla fast vid denna inställning under kriget måste betecknas som våghalsigt, då det stod mycket klart att de allierade, särskilt , betraktade tyska företag som identiska med nazistiska företag. Enligt amerikansk logik bidrog alla tysk- ägda företag till den tyska krigföringen, till nazismens spridning och till att amerikanska liv gick förlorade. inställning karaktäriseras snarare av uppfattningen att ekonomiskt utbyte bör kunna ske oavsett nationell tillhörighet. Om man kunde stödja gamla tyska affärsbekanta som dessutom var anti-nazister så ansågs detta privatmoraliskt legitimt. Inställningen kan diskuteras, men det avgörande i denna fråga var att den definitivt inte delades av den amerikanska regeringen. , och - en diskussion var inte nära släkt till och . Dock kunde han räkna med visst stöd i sin karriär från bankens sida. Han fick också en del uppdrag och en anställning ställdes i utsikt men man kan inte påstå att såg Raouls tjänster som oundgängliga. Då Raouls arbetsgivare började känna oro för Raouls öde , tog dock kontakt med UD för att försäkra sig om att det skulle bli möjligt för att resa hem. agerade genom att utnyttja sin privata bekantskap med ambassadör . - – är det möjligt att på ett mer effektivt sätt kunde dragit nytta av kontakter. 38 1918-1952, utgivna av , K. (Stockholm2002) s 109. betecknar i en dagboksanteckning 2/11-1945 redogörelsen för Boschaffären som häpnadsväckande. Han antecknar att regeringen på något sätt måste framföra till de amerikanska myndigheterna att den inte haft kännedom om de fakta som kommit då den avgivit tidigareförklaringar att affärerna vore bona fide. , då Bosch-affären avslöjades förändrades situationen. Ett förtroendefullt samarbete mellan och den var svårt att åstadkomma. Det innebar också att möjligheterna för bröderna att påverka den till mer aktivt handlande minskade. Det var också betydligt svårare att utnyttja det internationella kontaktnät man hade, då man förknippades med hjälp åt nazismen. Slutsatsen, då det gäller släktskapens betydelse för , är att det var en gynnsam faktor fram . I samband med Bosch-affären försvann denna gynnsamhetsfaktor. Därifrån till att hävda att släktskapet på- verkade regeringen till passivitet i är steget emellertid långt. Utredningen om den handläggning av har till uppgift att undersöka om regeringen kan klandras i sin handläggning och om ett mer aktivt agerande kunnat leda till en annan utgång. I anslutning till kreditavtalet kan disku- teras om regeringen var så angelägen om avtalet av politiska skäl, att det ledde till undfallenhet och passivitet. Detta är emellertid inte troligt, eftersom det uppenbarligen var som var den givande parten. Möjligen kan regeringen , då marknadssituationen fortfarande var mycket osäker, ha indirekt påverkats av önskemålet om kreditavtal. En följdfråga är då, om regeringen drog nytta av att krediterbjudandet var så pass generöst och använde krediten som påtryckningsmedel för att få fri. nämner i en tidningsartikel (Svenska Dag- bladet, ) att han faktiskt föreslog ett sådant handlande men att vägrade överväga saken. Det kan alltså fastslås att hot om försämringar eller indragning av kreditavtalet inte användes som påtryckningsmedel i . Om detta varit önskvärt kan diskuteras – det finns förstås goda skäl att hålla ekonomiska diskussioner skilda från förhandlingar om en- skilda personers öde. Frågan kan emellertid också ställas så: Vilket är mest moraliskt acceptabelt; att använda ekonomiska på- tryckningsmedel eller att ägna sig åt människohandel. Det är dock ytterst tveksamt om ekonomiska påtryckningar skulle lett till ett annat resultat i fallet . I anslutning till frågan om familjetillhörighet kan konstateras att bröderna hade en god ställning hos den och att de också hade ett väl utbyggt internationellt nätverk. Detta gjorde det möjligt för att intervenera i via direktkontakt med ambassadör . I samband med Bosch- affären försämrades bröderna möjlig- heter att utöva inflytande såväl hos regeringen som via sitt interna- nätverk, eftersom Wallenberg-familjen kom att betraktas som förknippade med nazismen. Det innebar att det skulle varit svårt för den att använda sig av nätverk. Det finns heller inga tecken på att regeringen hade några önskemål i den vägen . Kritiken mot UD: Fallet i svensk offentlighet 1945–1982 Ju mer man begrundar tragiska öde – om vars gestaltning vi ännu är okunniga – desto starkare upplever man den ohjälpliga dissonansen mellan all djupare moralitet och de maktreali- teter, som konstituerar vår tids historiska situation. Ändå griper öde med en kraft som gränsar till det myste- riösa. Många faktorer spelar här in. Man kan nämna den synliga ställ- ning han intog såsom en av de få neutrala statliga representanterna i ett krigförande lands huvudstad under det mest kritiska skedet. Man kan peka på den osedvanliga, ja otroliga omfattning och betydelse hans individuella insats fick. Den konkreta kännedomen om de enskilda faserna i hans kamp har säkert spelat en stor roll. Och så självfallet – den stora publiciteten. Fallet har föranlett medierna och den poli- tiska offentligheten att rikta kraftfull och varaktig kritik mot Utri- kesdepartementet. Anklaganden om att UD och den inte har gjort tillräckligt i ärendet löper som en röd tråd genom den svenska inrikespolitiken och fram till . Ett illustrerande exempel är den utställning som visades i i , . En utställning i anledning av att överlämnat sitt arkiv till . Bredvid ett porträtt av den ledande UD-tjänste- mannen i ärendets tidiga fas sammanfattas Wallenbergfallets långa historia på följande sätt: Den har fått utstå stark kritik för sin behandling av fallet . Kritiken har särskilt drabbat den svenska ministern i vid denne tid, . Hans inställning anses av många ha bidragit till att kvarhölls i sovjetisk fångenskap. Att statens eget arkivverk beskriver myndighetens hantering som inte bara värd kritik utan också som direkt instrumentell i den tra- gedi som utspelas, är antagligen talande för den allmänna inställ- ningen i svensk opinion. Att UD och regeringen begick allvarliga fel i Wallenbergärendet, dels genom att underlåta att vidta åtgärder, dels genom de åtgärder som faktiskt vidtogs, förefaller vara en all- mänt spridd uppfattning. Därför kan det vara av intresse att se närmare på hur kritiken mot UD ursprungligen uppkom och hur den formulerades i det som brukar kallas Wallenbergärendets första skede, fram till och med 1947. Likaledes kan det vara värt att studera hur bedömningen av UD har utvecklats därifrån och framåt i tiden. Vad fanns det för substans i den ursprungliga kritiken mot UD, och vilka nya moment tillkom vartefter? Vilken roll hade UD i detta: Hur bidrog utrikesledningen själv till att kritiken med tiden blev så omfattande och så allmänt accepterad? För att finna svaren på dessa frågor har följande material gåtts igenom. UD:s pressmaterial, det vill säga de cirka 700 pressklippen från (P 2 EuI) som finns i i , har systematiserats och gåtts igenom för åren 1945–80 (material från utländska tidningar har inte tagits med). Dessa klipp har kompletterats med de cirka 1 300 pressklippen i Wallenbergs- föreningens arkiv i . Detta opinionsmaterial har jäm- förts med de mest centrala av UD:s egna dokument beträffande den information som förmedlades respektive inte förmedlades offentligt, däribland pressavdelningens egna vaktrapporter, som finns samlade för åren 1945–52. Utöver politikers och tjänstemäns publicerade memoarer har dessutom alla diskussioner som förts i om Wallenbergfallet gåtts igenom för åren 1945–95.1 En fullständig studie av fallet i svensk offentlighet skulle kräva ett större material än det som här har gåtts igenom. Fallet är utomordentligt rikt representerat, och kom med tiden att 1 En grupp källor som har gett förvånande lite utbyte är memoarerna från de pressmän som var centrala i utformningen av opinionen kring fallet . Varken , , Bo Strömsted, , Per , , , eller behandlar fallet i sina relativt detaljerade tidningsminnen. behandlas i alla tänkbara medier – inte bara tidningar, utan också böcker, folkmöten, radioprogram, TV-reportage och utställningar. Här har urvalet begränsats till pressmaterialet, ett opinionsmaterial som med utgångspunkt från UD:s egna arkiv förefaller ha haft störst betydelse för utrikestjänsten i dess kontakter med opinio- nen, och därmed för hur inställningen till UD har utvecklats i samma opinion.2 Att dagspressen, i motsats till t.ex. eller veckopressen, hade denna betydelse, beror naturligtvis på dess koppling till partisystemet och the body politic, som var så förhärs- kande under partipressens epok, dvs. På grund av dess polyfona karaktär är dagspressen särskilt lämplig om man vill kartlägga opinionen. I ett pressmaterial kommer alla möjliga synpunkter fram. Det går knappast att fastställa vad folk ansåg om en sak, men ett omfattande pressmaterial kan ge en antydan om vilka synpunkter som vann stöd och vilka som trängdes tillbaka.3 Granskningen av pressen avslutas vid offentliggörandet av UD:s samlade material i den tredje vitboken , som började pub- liceras 1980. Anledningen till att granskningen avslutades där är att det sker en tydlig förändring i opinionsmaterialet från och med 1980-talet. Därefter får andra medier en mer framträdande roll i bevakningen av Wallenbergfallet. Från och med slutet av slår den växande internationella uppmärksamheten kring igenom via TV, radio och utländska medier, och ser ut att påverka den svenska opinionen mer än hemmapressen. Riks- dagsmaterialet blir således mycket innehållsrikt efter 1975, i takt med den växande internationella uppmärksamheten kring fallet. 1982 var ett toppår internationellt sett. Under det året utgavs inte mindre än sju internationella boktitlar – en fransk, två tyska och fem amerikanska monografier – om . 2 Ett mått på utvecklingen i sin helhet kan vara takten i utgivningen av böcker om . I enlighet med litteraturförteckningen i UD II:52, . Redovisning från den svensk-ryska arbetsgruppen 2000 (nedan Arbetsgruppen), har allt som allt ett 60-tal monografier (översättningar och nyutgåvor ej medräknade) utgivits om och hans öde. Dessa fördelar sig över decennierna på följande sätt: 4 böcker om RW En närmare översikt över Wallenberglitteraturen lämnas i , – hans liv, gärning och fångenskap. 3 Utöver pressmaterialet i UD och i Wallenbergsamlingen, RA, finns en del pressklipp om samlade i vid . Detta håller nu på att digitaliseras vid . mast efterföljande perioden, 1983–85, togs fallet upp i , oftast med hänvisning till just den internatio- nella uppmärksamheten. Totalt diskuterades fallet ett trettiotal gånger i , fördelade på följande sätt: 6 diskussioner om i riksdagen4 Det är med utgångspunkt från detta rimligt att särskilt granska riksdagsmaterialet och fram till den sista gången fallet togs upp, , för att komplettera bilden av hur den svenska opinionen utvecklades i fallet . Fallet är enastående, betraktat ur såväl internationellt som svenskt perspektiv. Vid de flesta större fall av försvinnanden eller mord brukar ju mediernas intresse mattas . I början har fallet hög prioritet, men uppmärksamheten minskar vartefter och ebbar slutligen ut. Efter är fallet ofta glömt, och när det enstaka gånger dras fram måste allmänheten påminnas om detaljerna. Såväl Bernadottemordet som för- svinnande 1961, och kanske även Palmemordet, kan med avseende på medias bevakning karakteriseras med en sådan sjunkande inten- sitet, som ju också är den normala kurvan i nyhetsmediernas foku- sering. Wallenbergfallet utvecklades helt annorlunda. Här har vi att göra med ett försvinnande där uppmärksamheten kring den saknade personen inte har avtagit, utan ökat, och ökat mycket starkt, sedan händelsen . Den varaktiga, nästan självförstärkande kraften i publiciteten fick äldre iakttagare att tänka på fallet i . Kampen för hans [] rätt och hans frihet börjar arta sig till något av en ny dreyfusiad, sades 4 Som diskussion i räknas alla tillfällen då fallet har behandlats enligt protokollens registerband – som interpellation, fråga, motion osv. samt tillfällen då Wallenbergärendet har berörts i den årliga remissdebatten. Detta kunde med ännu större rätt ha sagts både tio och senare.5 Men även detta fall har en början och den kan tidsbestämmas exakt till . Mitt i den dramatiska rapporteringen om världskrigets slut och Tredje rikets sammanbrott kunde stockholmspressen berätta om de 14 Budapestsvenskarnas hem- komst med Finlandsbåten . Men glädjen över hemkomsten [var] icke ogrumlad: I de hemkomnas led saknades legationssekreterare , försvunnen , berättade . Detta var så mycket mer beklagligt, sade , som insats bestod i att han genom mod, energi, oförtrött- het, list och bluff hade räddat hela 20 000 ungerska judar från deportation och död, inte 5 000 som sagts. Dagarna där- efter återgavs historien om den försvunna legationssekreteraren och hans meriter i alla större svenska tidningar.6 bilda- des för de ungerska deporte- rade, som påtog sig det fortsatta hjälparbetet under ledning av , och Raouls mor, inledde Röda Korsets representant en större artikelserie i om Budapestlega- tionen och insats 1944–45 och denna serie gavs året därpå ut som bok under titeln dagar i . kunde i detalj förklara hur hade använt de s.k skydds- passen, identitetshandlingar som ursprungligen utfärdats av den svenska Röda Korsdelegationen med Nansen- pass som förebild. –45 vidareutvecklade dessa pass till ett medel med vilket tiotusentals ungerska judar drogs in under den svenska legationens beskydd.8 Knappt hade artikelserie avslutats förrän pressen i sep- tember 1945 kunde berätta nyheten att får en staty i . rapporterades att en gata skulle uppkallas efter honom. Staty och gata hugfäster minnet om svenska legationshjälten, skrev med en formulering som kunde tolkas som att man kanske måste räkna som 5 , Tragedin , 29.8.1956. 6 19.04.1945, 21.04.1945, m.fl. klipp i , arkiv, . 7 24.05.1945, meddelande återgivet i en rad tidningar. 8 , Verk och dagar i . Ny utg. som , Kaos i : berättelsen om hur svensken räddade tiotusentals människor undan nazisterna i . försvunnen för gott. preciserade emellertid att hans öde fortfarande var okänt.9 Från denna försiktiga början 1945, då uppgifter om den för- svunna diplomaten i huvudsak trycktes som en- eller tvåspalters artiklar inne i tidningarna, trappades fallet upp till en allt överskuggande förstasidesnyhet i en följetong som inte tycktes ha något slut. Jämför man försiktiga noti- ser 1945 med raden av förstasidesartiklar och löpsedlar , står det klart att uppmärksamheten kring den försvunna diploma- ten tilltog i helt enastående grad. Visserligen ser man svängningar i opinionsmaterialet. Under vissa år är uppmärksamheten liten, mindre än tidigare eller . Intresset går i vågor, beroende på olika händelser, dels i, dels utan- för själva fallet. död ledde t.ex. till att flera tidningar tystnad ställde frågan: Vad händer nu med ? Vittnen som dök upp strax därefter gav näring åt intresset, och blev på nytt ett hett namn i pressen. Under besök i formligen exploderade intresset, så att detta enda ämne blev helt överskuggande i den omfattande mediebevakningen av besöket. Något liknande inträf- fade vid besök . I alla nordiska länder som detta år fick besök av den sovjetiske stats- och partichefen bevakades hän- delsen intensivt av pressen. I dominerades intresset helt av . Uppmärksamheten förnyades också i samband med de ständigt uppdykande men med tiden allt mindre trovärdiga vitt- nena, t.ex. 1960, 1967 och 1979. TV-produktioner med eller utan nya vittnesmål ledde regelbundet till ökad uppmärksamhet och pressbevakning, t.ex. 1965 (/) och 1974 (/). Publiceringen av UD:s egna vitböcker 1957, 1965 och 1980 stimulerade också intresset kring Wallenbergfallet och framkallade nya toppar i medietäckningen. Men även om antalet artiklar steg och sjönk beroende på omständigheterna, måste vi betrakta den samlade effekten på opinionen som kumulativ snarare än som variabel. Trots variationer från det ena året till det andra, växer uppmärksamheten . Detta har betytt mycket för inställningen till myn- digheternas och särskilt UD:s hantering av ärendet. Opinionen i har ju lätt kunnat få intrycket att detta fall har utvecklats till en större och större skandal, som det ofta har hetat 9 29.09.1945, 4.11.1945, 6.11.1945, 2.12.1945. i pressen, därför att den ökande uppmärksamheten och därav följande kritiken mot UD och regeringen kan tyckas bero på att ständigt fler försummelser avslöjas. I flera faser av Wallenbergfallet finns det otvivelaktigt en sådan effekt av kumulativa avslöjanden. Innan vi går in på den interna dynamiken i detta avseende, kan det emellertid vara på sin plats att ta upp enskilda, mer allmänna fakto- rer som kan förklara att uppmärksamheten kring kom att följa ett eskalerande i stället för ett avtagande mönster. Den mest uppenbara av dessa faktorer är fallets storpolitiska sammanhang – den ökade spänningen mellan stormakterna efter 1947, med det utbrott, och den generella skepsis mot som efter den växte i styrka . öde blev en del av det klimat, och fick enbart av det skälet ökad uppmärksamhet. Hur orsak och verkan här vävs samman kan illustreras av ledararti- keln i , mitt under upptrappning: Knappast något [har] så starkt bidragit till att i sprida misstro mot och avsky för dess metoder som fallet [...] För en bred opinion har [...] den framstått som ett skakande bevis för att alltjämt är landet, där folk försvinner utan att lämna ett spår efter sig, för de ljumma har den blivit en väckarklocka, och många av våra blekröda, som tanklöst och känslomässigt sätta lik- hetstecken mellan revolution och befriande radikalism, en tankeställare och en erinran om, att det stora landet i öster alltjämt i sin orientaliskt färgade likgiltighet för enskilda människors liv och öden står långt från det ideal, som Västerlandet hyllar sig till.10 Ett sådant resonemang visar tydligt att uppmärksamheten närdes av rent storpolitiska faktorer och att den växte när spänningen mellan stormakterna slog särskilt starkt mot svensk neutralitetspolitik. Ett annat förhållande som har förändrats – 80 hänger samman med erkännandet av den räddningsaktion som rent faktiskt utförde i – 45. Att han utförde hjältedåd och att många tusen – sannolikt 15 – 20 000, kanske ännu fler – räddades har nog stått klart . Men den förändrade synen på judarnas öde under och den plats som det vi kallar Förintelsen intar i den historiska med- vetenheten har lett till att denna gärning har omvärderats. 1945 – 46 framstod de olyckliga judarna i allmänhet som en grupp bland många av nazisternas offer. inte judeförföljelsen särskilt. Man kunde till och med använda ord som en detalj om deras öde.11 I svenska UD:s kommunikation med offentligheten kunde insats för judar tonas ned så att aktionen karakteriseras som mer allmänt humani- tär.12 Som bekant har emellertid Förintelsen med tiden kommit att uppfattas som den överskuggande aspekten av nazismens historia och europeiska dominans 1939 – 45. Denna förändring är en del av en internationell tendens, som särskilt för USAs vid- kommande har analyserats ingående.13 verk har enbart av detta skäl kommit mer till sin rätt och vunnit större beundran som hjältedåd vartefter åren har gått, något som naturligt nog också har lett till ökad uppmärksamhet. Ännu en yttre faktor som kan ha haft betydelse är förändringen av det sätt på vilket en demokrati som hanterar sin uppgift att förmedla utrikespolitisk information. har den tradi- diplomatiska sekretessen och förtroligheten kritiserats i ökande grad.