sou · GRB397d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Försäljningsavgif- ten är av taxeringsvärdet eller – när taxeringsvärde inte finns – av det belopp egendomen har värderats till. Den särskilda avgiften tas ut när det uppkommit en särskild kostnad för staten för en åtgärd i målet och motsvarar kostnaden. skall ta ut kostnaderna utan särskild begäran (17 kap. 6 § utsökningsbalken). I mål om utmätning tas kostnaderna ut ur influtna medel vid löneutmätning eller köpeskil- lingen för såld egendom (17 kap. 7 § utsökningsbalken). Det behövs ingen särskild exekutionstitel för att utsöka kostnaderna hos gäldenären eller borgenären. Redovisning av influtna medel De medel som flyter in till kronofogdemyndigheten i mål om utmätning skall redovisas. Bestämmelser om redovisning och utbetalning återfinns i 13 kap. utsökningsbalken. I allmänna mål har, i vissa avseenden, meddelats särskilda bestämmelser beträf- fande redovisning (se bl.a. 19 § indrivningslagen och 20 § indriv- ningsförordningen). Med redovisning avses dels beslut om hur influtna medel skall disponeras, dels utbetalning av medlen. Disponeringen innebär bl.a. att kronofogdemyndigheten beslutar om hur medlen skall fördelas bl.a. utifrån vilken eller vilka sakägare som har rätt till influtna medel, om fördelningssammanträde skall hållas, om det föreligger förutsättningar för att betala ut medlen omgående eller om de skall göras räntebärande samt i vilken ordning olika poster som till- kommer en borgenär skall avräknas och krediteras. Överklagande av beslut i utsökningsmål och särskilda rättsmedel i sådana mål regleras i 18 kap. utsökningsbalken. Samtliga bestäm- melser i kapitlet är tillämpliga även i allmänna mål. Vissa komplet- terande föreskrifter ges i 17 kap. utsökningsförordningen. överklagas kronofogdemyndighetens beslut hos tingsrätt. I 17 kap. 1 § utsökningsförordningen anges vilka tings- rätter som är behöriga att pröva överklaganden. I princip är de flesta beslut som kronofogdemyndigheten fattar enligt utsöknings- balken överklagbara, men undantag finns (se 18 kap. 5 § utsök- ningsbalken). I detta sammanhang bör påpekas att kronofogde- myndigheten även vidtar faktiska åtgärder som kanske inte utåt framstår som beslut. Som exempel kan nämnas utbetalning av influtna medel och säkerställande av utmätning. Enligt 2 kap. 21 § utsökningsbalken skall dock balkens bestämmelser om beslut i till- lämpliga delar också gälla sådana åtgärder som inverkar på parts eller tredje mans rätt. Ett överklagande kan avse kronofogdemyndighetens beslut om att avslå eller bifalla invändning mot ansökan om verkställighet, beslut om utmätning, försäljning, fördelning eller redovisning av medel, 18 kap. 7 § utsökningsbalken. För många beslut ges en tids- frist för överklagande. Vad gäller löneutmätning ges dock ingen tidsfrist. När ett överklagande kommer in till kronofogdemyndig- heten prövar myndigheten om överklagandet gjorts i rätt tid (18 kap. 9 § utsökningsbalken). Om så är fallet skall handlingen, tillsammans med ett eget yttrande, sändas till tingsrätten, 18 kap. 10 § utsökningsbalken och 18 kap. 3 § utsökningsförordningen. 4.2.5Verkställighet av andra mål och ärenden än utsökningsmål Utöver uppgiften att verkställa olika förpliktelser i utsökningsmål enligt utsökningsbalken skall kronofogdemyndigheten handlägga andra mål och ärenden än utsökningsmål. Exempel på andra mål och ärenden än utsökningsmål finns bl.a. i 18 kap. utsökningsförordningen. Hit hör bl.a. verkställighet av handräckning enligt konsumentkreditlagen (1992:830) och lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m.fl. samt tobakslagen (1993:581), verkställighet av beslut enligt betalnings- säkringslagen och beslut om åtgärd enligt lagen (1993:599) om radiokommunikation, verkställighet av intrångsundersökningar enligt varumärkeslagen (1960:644), lagen (1960:729) om upphovs- rätt till litterära och konstnärliga verk, patentlagen (1967:837), mönsterskyddslagen (1970:485), firmalagen (1974:156), lagen (1992:1685) om skydd för kretsmönster för halvledarprodukter eller växtförädlarrättslagen (1997:306). Vidare skall kronofogde- myndigheten verkställa handräckning enligt 7 kap. 14 § konkurs- lagen, lagen (1994:466) om särskilda tvångsåtgärder i beskatt- ningsförfarandet, konkurrenslagen (1993:20) och lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler. Därutöver meddelar kronofog- demyndigheten beslut enligt lagen (1970:215) om arbetsgivares kvittningsrätt. Handläggningen regleras i 18 kap. utsökningsförordningen. De materiella bestämmelserna finns i respektive författning. I 18 kap. anges vilka bestämmelser i utsökningsbalken som är tillämpliga för vilka mål och ärenden och i vilken utsträckning bestämmelserna skall tillämpas om inte annat följer av särskilda föreskrifter (18 kap. 7 § utsökningsförordningen). De bestämmelser som det hänvisas till är de om jäv (1 kap. 4 § utsökningsbalken), förfarandet (2 kap.), exekutionstitlar (3 kap.), utmätning (4 kap.) och kostnader (17 kap). Beträffande betalningssäkring är ett större antal bestäm- melser i utsökningsbalken tillämpliga. Vid överklagande av kronofogdemyndighetens beslut om verk- ställighet tillämpas reglerna om talan mot utmätning i allmänhet (se bl.a. 31 § lagen om särskilda tvångsåtgärder i beskattningsförfaran- det). verkställdes ett tiotal intrångsundersökningar. 4.3.1Allmänt om summarisk process fick kronofogdemyndigheterna till uppgift att handlägga mål enligt lagen (1990:746) om betalningsförläggande och handräckning. Fram till dess hade tingsrätterna handlagt mål i den summariska processen. I övertagandet av handläggningen låg även att utföra stämningsmannadelgivning. denna verksamhet fick dock, liksom tidigare, ligga kvar hos polis- myndigheten.10 Lagen om betalningsföreläggande och handräckning ersatte lagen (1946:808) om lagsökning och betalningsföreläggande samt hand- räckningslagen (1981:847) och innebar att de tidigare två formerna för summarisk betalningsprocess slogs samman till en enda. En reform som diskuterats och övervägts blev därmed genomförd.11 Ett grundläggande mål med det nya summariska betalningsförfa- randet var att förbättra förutsättningarna för borgenärerna att snabbt, enkelt och billigt få verkställighet hos de gäldenärer som inte betalar frivilligt.12 Förutom införandet av ett förenklat och mer enhetligt regelverk samt en överflyttning av handläggningen, utar- betades och infördes ett utvecklat ADB-system, betalningsföreläg- gande- och handräckningsdatabasen (även benämnt SUPRO).13 Med hjälp av SUPRO sköts i stort sett hela handläggningen av den summariska processen. Databasen består dels av ett register, dels av ett antal rutiner för själva målhanteringen. Registret regleras i lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i kronofogdemyndigheter- nas verksamhet och personuppgiftslagen (1998:204). Personupp- giftslagen gäller i den mån det inte finns avvikande bestämmelser i lagen om behandling av uppgifter i kronofogdemyndigheternas verksamhet. Bestämmelserna kompletteras av bestämmelserna i de till lagarna anslutande förordningarna. Överföringen av handräckningsmålen kan betraktas som ett återförande. Enligt 191 och 192 §§ utsökningslagen handlades nämligen mål om handräckning av överexekutor. Vid utsöknings- balkens tillkomst avskaffades funktionen överexekutor (se under avsnitt 4.2). Nämnda bestämmelser i utsökningslagen ersat- tes av handräckningslagen (1981:847) och handläggningen av hand- räckningsmål överfördes till de allmänna domstolarna, som även handlade mål om lagsökning och handräckning för fordran (det sistnämnda senare benämnt betalningsföreläggande). Överflyttningen av handräckningsmålen motiverades bl.a. av att det saknades organisatoriska förutsättningar för att kronofogdemyn- digheterna skulle kunna handlägga målen. 1989/90:85 s. 63 f. 1989/90:85 s. 26 f. 1989/90:85 s. 18, 22 och 24 f. 1989/90:85 s. 28. principiella aspekten att judiciella uppgifter, i princip, bör hållas avskilda från de rent verkställande uppgifterna.14 Den principiella aspekten diskuterades även i förarbetena till lagen om betalningsföreläggande och handräckning. En invändning som hade framförts vid remissbehandlingen av den promemoria som låg till grund för förslagen mot att kronofogdemyndigheterna tog över den summariska processen, var att den i grunden utgjorde en dömande verksamhet och att det från principiella och sakliga utgångspunkter ansågs mer lämpligt att uppgifterna låg på dom- stolarna. I propositionen uttalades att inslaget av judiciell verksam- het var obetydligt beträffande betalningsföreläggande, vilket för- klarades av att en övervägande del av handläggningen kunde skötas av icke rättsutbildad personal. Bortsett från en viss formell gransk- ning av ansökningshandlingarna var det meningen att kronofogde- myndigheterna i det summariska förfarande som föreslagits i promemorian, i de allra flesta av målen endast skulle konstatera huruvida svaranden bestritt ansökningen eller inte. Om ansök- ningen var obestridd skulle utslag utfärdas. Om ansökningen bestreds skulle målet, på sökandens begäran, överlämnas till tings- rätt, där den egentliga tvistlösningen skulle äga rum. Däremot var inslaget av judiciell verksamhet större när det gällde vissa hand- räckningsmål eftersom det i dessa skulle vidtas en prövning. Avgö- randena avsågs dock inte få rättskraft i egentlig mening.15 I propositionen betonades även att handräckningsmålen före utsök- ningsbalkens tillkomst hade handlagts hos överexekutor och inte vid domstol.16 Inte heller ansågs det längre finnas några organisato- riska hinder eftersom denna fråga numera lösts i och med den nya organisation (länsindelningen) som genomförts den i juli 1988.17 Även frågan om jäv diskuterades i propositionen med anledning av att en och samma myndighet nu skulle utfärda utslag avseende bl.a. betalningsskyldighet och sedan verkställa utslaget. Enligt föredraganden var nu nämnda ordning inte konstigare än den ord- ning som då förelåg; att tingsrätten handlade ett mål inom den summariska processen och därefter som tvistemål. En särskild situ- ation som beaktades var den att kronofogdemyndigheten, som företrädare för staten, var sökande i den summariska processen med anledning av t.ex. en ställföreträdartalan. 1989/90:85 s. 27., prop. 1980/81:8 s. 138 och 144 ff. 1989/90:85 s. 30. 1989/90:85 s. 32. 1989/90:85 s. 21, 23 och 26 ff. Kronofogdemyndigheternas verksamhet SOU 2003:97 ansågs dock inte föreligga eftersom myndighetens uppgift i dessa mål är begränsad till att konstatera huruvida ansökningen bestrids eller inte. Dessutom har svaranden alltid möjlighet att bestrida ansökningen och därmed få till stånd en domstolsprövning. Kro- nofogdemyndigheterna i sin nya organisation ansågs ha förutsätt- ningar att handha den summariska processen, så som den föresla- gits i promemorian.18 Vid handläggning av mål i den summariska processen gäller, för- utom lagen om betalningsföreläggande och handräckning, förord- ningen (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning och förordningen (1991:1340) om ersättning för kostnader i mål om betalningsföreläggande eller handräckning hos kronofogde- myndighet. I den mån särskilda bestämmelser inte har meddelats i lagen om betalningsföreläggande och handräckning, gäller i till- lämpliga delar vad som föreskrivits i utsökningsmål i 1 kap. 3–5 §§ samt 2 kap. 6–9, 18 och 20 §§ utsökningsbalken (66 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning). Därutöver är förvalt- ningslagen (1986:223) tillämplig vid all verksamhet hos kronofog- demyndigheten som inte är exekutiv (jfr 32 § förvaltningslagen). Eftersom den summariska processen inte ingår i den exekutiva verksamheten skall förvaltningslagens bestämmelser tillämpas vid handläggningen av dessa mål, i den mån inte annat meddelats, 3 § förvaltningslagen. I mål om betalningsföreläggande och handräckning tas en ansökningsavgift om ut. En borgenär (sökanden) som inte på frivillig väg kan utverka betal- ning kan ansöka om betalningsföreläggande. Fordringen skall avse pengar, vara förfallen till betalning (avser huvudfordringen) och förlikningsbar (2 § lagen om betalningsföreläggande och handräck- ning). förelägger då den betalningsskyl- dige (svaranden) att (normalt ) bemöta ansökningen (25 §). Föreläggandet skall delges svaranden (29 §). Om svaranden inte bestrider sökandens anspråk utfärdas ett utslag (exekutionstitel) som kan läggas till grund för verkställighet i form av utmätning. I princip skall kronofogdemyndigheten verkställa utslaget utan ny ansökan (44–45 §§). 1989/90:85 s. 30 och 32. ningen överlämnas målet på begäran av sökanden till tingsrätt som handlägger det enligt reglerna för tvistemål (33–36 §§). Om en sökande, som säkerhet för sin fordran, har panträtt i fast egendom eller annan registrerad egendom (t.ex. skepp), kan betalningen fast- ställas att utgå ur egendomen (2 § andra stycket). Svaranden eller sökanden kan begära återvinning eller överklaga ett utslag i mål om betalningsföreläggande (52 och 55 §§). Ansprå- ket överlämnas då till tingsrätt och prövas i enlighet med vad som angivits ovan beträffande bestridande. Vid överklagande av utslag och beslut samt vid handläggningen i domstol tillämpas 18 kap. 1, 8–11 och 16 a §§ utsökningsbalken samt 58 § lagen om betalnings- föreläggande och handräckning. Som framgår av redovisningen kan kronofogdemyndigheten inom ramen för detta förfarande endast meddela utslag beträffande otvistiga anspråk. Meddelade utslag får rättskraft på samma sätt som ett vanligt domstolsavgörande. Vanlig handräckning kan avse avhysning eller annat fullgörande än betalning, 3 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Förfarandet är i huvudsak detsamma som beskrivits beträffande betalningsföreläggande och precis som utslag i mål om betalnings- föreläggande får även dessa utslag rättskraft. Ansökan om särskild handräckning kan göras när någon egenmäk- tigt har rubbat sökandens besittning till egendom eller vidtagit annan olovlig åtgärd beträffande egendomen eller på annat sätt olovligen hindrar sökanden att utöva sin rätt till egendomen. Till rubbande av besittning räknas även fall där någon olovligen har tagit t.ex. en bostadslägenhet i besittning (ockupation). En ansökan kan även avse åläggande för svaranden att vidta eller tåla åtgärd när särskild handräckning får ske enligt föreskrift i lag, 4 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Sådan föreskrift har bl.a. meddelats i 12 kap. 26 § jordabalken, 7 kap. 13 § bostadsrättslagen (1991:614), 26 kap. 17 § och 72 § väglagen (1971:948). Till skillnad mot betalningsföreläggande och vanlig handräck- ning, kan kronofogdemyndigheten – om svaranden bestrider ansökningen – materiellt pröva om ansökan skall bifallas eller inte, 38–39 §§ lagen om betalningsföreläggande och handräckning. kan även, om saken inte tål uppskov – meddela s.k. interimistiskt beslut, 63 § lagen om betalningsföreläg- gande och handräckning. Svaranden har då inte tagit del av ansök- ningen utan gör det först i samband med att det interimistiska beslutet expedieras, 59 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Interimistiska beslut får överklagas särskilt till tingsrätt, 57 § lagen om betalningsföreläggande och handräckning. Även utslag i mål om särskild handräckning kan överklagas till tingsrätt. Där- emot kan återvinning inte begäras, 55 § lagen om betalningsföre- läggande och handräckning. Till skillnad från utslag i mål om betalningsföreläggande och vanlig handräckning hindrar inte ett lagakraftvunnet utslag i mål om särskild handräckning att talan i fråga om det bakomligga rättsförhållandet väcks genom ansökan om stämning vid domstol. I regeringens regleringsbrev för anges som effektmål för den summariska verksamheten att otvistiga anspråk skall snabbt, enkelt och rättssäkert prövas och fastställas. Under ett flertal år har den summariska processen fungerat relativt problemfritt. Handläggningstiderna har varit relativt korta och produktiviteten god.19 För att bättre möta användarnas och intres- senternas behov har gjort en förstudie och undersökt behovet av ett nytt eller modifierat IT- stöd för den summariska processen. Av förstudien framgår att nuvarande stödkonstruktion är svår att vidareutveckla och därför inte fullt ut kan anpassas till nya och förändrade behov. I rapporten från förstudien föreslås därför att det tillsätts ett utvecklings- projekt med sikte på att ett nytt system tas i drift senast (2002:19, Framtidens IT-stöd för summarisk process). inkom till kronofogdemyndigheterna 666 062 mål. Av dessa var 611 956 ansökningar om betalningsföreläggande, 3 447 ansökningar om betalningsfastställelse i pant, 671 ansök- ningar om särskild handräckning (varav 643 begärde verkställighet vid ansökan), 33 295 ansökningar om vanlig handräckning (varav 19 Årsredovisning för skatteförvaltningen och exekutionsväsendet, , s. 75. 16 270 begärde verkställighet vid ansökan) och 16 693 övriga ansökningar, t.ex. ansökan om betalningsföreläggande för obetalda inkassokostnader. Andelen avslutade mål som handlagts uppgick till . fick kronofogdemyndigheten uppgiften att utöva tillsynen över konkursförvaltningen.20 Därmed avskaffades rättens ombudsman som tillsynsorgan vilket institut inrättats genom konkurslag. ansågs lämplig att ta över tillsynsuppgiften eftersom myndigheten hade en stor exekutiv erfarenhet, en nära och löpande kontakt med kon- kursförvaltning, en i samband med indrivningsverksamheten tilläg- nad erfarenhet av arbetsmarknadspolitiska problem samt en lämplig organisation med som centralmyndighet.21 Det fördes dock i lagstiftningsärendet fram principiella betänkligheter mot att kronofogdemyndigheten, som var verksam i konkursen som borgenär, också skulle uppträda som tillsynsorgan, se vidare om detta i avsnitt 9.2. Konkurstillsynen brukar delas in i en formell och en materiell kontroll. Den formella kontrollen inskränker sig till bevakning av att förvaltaren avger föreskrivna redovisningar och en granskning av dessa. Den materiella kontrollen består i en övervakning av att förvaltningen bedrivs effektivt och i enlighet med gällande författ- ningar. Vid reformen lades tonvikten vid efterhandskon- trollen.22 Den nya tillsynsfunktionen utsattes emellertid för relativt omfattande kritik bl.a. på grund av bristande möjligheter till insyn i förvaltningen redan under konkursen.23 I den nya konkurslagen, som trädde i kraft och därmed ersatte den tidi- gare gällande konkurslag, infördes därför en skyldighet för förvaltaren att i viktigare förvaltningsfrågor höra tillsynsmyndig- heten, se 7 kap. 10 § konkurslagen (1987:672). I 7 kap. 27 § konkurslagen anges det övergripande syftet med den offentliga till- synen vara följande. skall övervaka att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt i överensstämmelse 1978/79:105, LU 1978/79:19. 1978/79:105 s. 192 ff. 1978/79:105 s. 189 f. 1986/87:90 s. 109 ff. med denna lag och andra författningar. Den skall då särskilt se till att avvecklingen av konkursen inte fördröjs i onödan. Det viktigaste ändamålet med den offentliga tillsynen är att se till att avvecklingen av konkursboet bedrivs effektivt, dvs. till minsta möjliga kostnad och bästa möjliga resultat för borgenärerna. Tillsynen skall därför vara inriktad på att avvecklingstiderna hålls nere och att förvaltaren delar ut influtna medel så snart boet om- vandlats till pengar.24 skall dessutom bevaka vissa samhällsintres- sen. Eftersom samhället har ekonomiska engagemang i arbets- marknads- och sysselsättningsfrågor, t.ex. genom den statliga löne- garantin, har det ansetts befogat att tillsynen utövar kontroll av hur konkursförvaltningen sköts i dessa delar. Tillsynen skall vidare tillse att förvaltaren sköter sina åligganden vad gäller att uppdaga ekonomisk brottslighet. Tillsynens ändamål avspeglas även i regeringens mål för verk- samheten i regleringsbrevet för . Regeringen anger här att tillsynen över konkurser skall bedrivas med fokus på att avvecklingen av konkurser sker lagenligt, effektivt och ändamåls- enligt samt utan onödigt dröjsmål och med bästa möjliga utfall för borgenärerna. Vidare förklarar regeringen att tillsynen skall utföras med beaktande av kriterierna väsentlighet och risk. har framför allt tre sätt att förfara på för att fullgöra sina huvuduppgifter. skall enligt konkurslagen löpande övervaka den faktiska konkursförvaltningen genom granskning av de olika handlingar som ges in till myndigheten, t.ex. bouppteckningen (7 kap. 3 § fjärde stycket), förvaltar- och halvårsberättelserna (7 kap. 15 § andra stycket och 20 § första och andra styckena) samt slutredovisningshandlingarna (13 kap. 3 §). skall även övervaka att förvaltaren ombesörjer konkursboets bokföring på ett riktigt sätt (7 kap. 19 §). Vidare skall förvaltarens medelsförvaltning kontrolleras (7 kap. 18 och 20 §§). Därutöver får tillsynsmyndigheten på andra sätt hålla sig fortlöpande informerad om konkursen, t.ex. genom att närvara vid edgångssammanträden, sammanträffa med förvaltare eller infordra upplysningar av denne med stöd av 7 kap. 9 § och avge synpunkter då förvaltaren hör till- synsmyndigheten i viktigare frågor enligt 7 kap. 10 §. 24 Redogörelsen i denna del bygger på framställningen i betänkandet Ny konkurstillsyn, SOU 2000:62 s. 131 ff. skall vidare yttra sig i olika frågor till domstolen, t.ex. vid utseende och arvodering av konkursförvaltare (7 kap. 3 § samt 14 kap. 8 och 10 §§) samt i samband med använd- ning av tvångsmedel mot gäldenären (6 kap. 7 och 10 §§). Tillsynen har dessutom möjlighet att vid domstol initiera t.ex. en fråga om entledigande av förvaltare (7 kap. 5 §) och olika tvångsmedel (6 kap. 7 och 10 §§). skall dessutom generellt verka för en riktig och enhetlig tillämpning av gällande regler rörande konkursförvaltningen. Detta har förutsatts kunna ske genom allmänna råd och upplysningar till förvaltarna i praktiska och rättsliga frågor, t.ex. genom att förvaltarna tillhandahålls blan- ketter för olika åtgärder och genom att myndigheten anordnar kurser.25 Utöver dessa huvuduppgifter har tillsynsmyndigheten vissa självständiga beslutsbefogenheter. I 3 kap. 6 § konkurslagen regle- ras det fallet att det uppkommer oenighet mellan konkursförvalta- ren och gäldenären i fråga om gäldenärens beneficium. Tillsyns- myndigheten har då skyldighet att fatta beslut i frågan. Om två eller flera förvaltare i samma konkurs inte kan enas rörande åtgärd eller beslut i förvaltningen avgör tillsynsmyndighetens mening utgången, 7 kap. 4 § andra stycket konkurslagen. Tillsynen kan vidare enligt 8 kap. 7 § andra stycket i vissa fall ge samtycke till för- säljning av lös egendom i vilken borgenär har säkerhet. Dessutom kan tillsynsmyndigheten enligt 10 kap. 4 § konkurslagen ge förval- taren tillstånd att betala ut medel till borgenär efter avskrivning av konkursen på grund av bristande tillgångar och, enligt 11 kap. 21 § konkurslagen, dela ut nytillkomna medel efter det att utdelnings- förslag upprättats utan att iaktta ett efterutdelningsförfarande. har löpande utfärdat allmänt hållna riktlinjer för konkurstillsynen. Vidare har verket utfärdat rekommendationer med anvisningar om att tillsynsmyndigheten bör utnyttja sin rätt att bli hörd i varje enskilt ärende när tingsrät- ten utser konkursförvaltare, att tillsynsmyndigheten skall iaktta aktiva och tidiga tillsynsåtgärder och hur tillsynsmyndigheten bör förfara i samband med att förvaltaren hör myndigheten med till- lämpning av 7 kap. 10 § konkurslagen.26 Som framgår av avsnitt 8.3 föreslår i sitt betänkande Ny konkurstillsyn (SOU 2000:62) att den nya 1978/79:105 s. 191 och 286 f. 26RSV:s meddelanden , RSV Ex 1999:2. offentliga tillsynen skall utövas av en rikstäckande myndighet – . vidare beredning av Konkurstillsynsutred- ningens förslag avvaktar denna utrednings slutsatser beträffande kronofogdemyndigheternas framtida organisation och arbetsupp- gifter. Enligt statistik inkom 8 374 tillsynsärenden (beslutade konkurser) . Antalet pågående tillsyns- ärenden uppgick under till 13 037.