sou · GRB36d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Endast av tiden för de bundna vid vänster långsida och för de bundna vid höger sida intog de en position där deras längdaxel befann sig mellan och i förhållande till färdriktningen, dvs. ungefär ±22–i förhållande till fordonets längdriktning. Lösgående hästar intog endast av tiden positionen mellan och i för- hållande till färdriktningen, dvs. med kroppens längdaxel ungefär ±22–i förhållande till fordonets längdriktning (Gibbs & Friend, 1999). När hästar kan välja undviker de alltså uppenbarligen att ställa sig vinkelrätt mot färdriktningen. För att hindra hästen att få grimskaftet om frambenen eller huvudet eller komma åt en ev. grannhäst skall den bindas kort men så att den kan äta obehindrat och så att de inte hindras resa sig om de lägger sig eller faller omkull under transporten. Grimskaftet skall fästas i grimman, aldrig i betslet. Märrar med föl kan vara lösa om de transporteras i box i hästtransportbil men stoet skall bindas vid transport i trailer. Att blanda svin obekanta för varandra innebär stress, mätbar via fysiologiska parametrar, och aggression mätbar via etologiska metoder (Bradshaw o medförf. 1996c; Geverink o medförf. 1996, 1998). Olika studier har visat att blandning av för varandra okända grisar innebär stress som tar sig uttryck i magsår. Det har visats att blandning av grisar dagen före slakt, under transport eller vid uppehåll i slakteristallet innebär väsentligt ökad risk för magsår som kan påvisas vid slakt 18–efter ankomsten till slakte- riet. Om grisarna slaktas direkt efter ankomsten har förändringarna i magslemhinnan ej kunnat påvisas (Muggenburg o medförf. Uppbindning under transport förutsätter att djuret har stått upp- bundet på gården. Att binda djur som inte är vana vid att vara bundna innebär risker för att de kan skada sig. Uppställning av bundna hornförsedda nötkreatur med huvudet i färdriktningen kan innebära ökad risk för stångningsskador och det finns studier som indikerar att ett nötkreatur som på ömse sidor har djur med horn uppvisar symptom på stress (o. medförf., 1967). Det har därför av en del författare föreslagits att placera bundna vuxna nötkreatur varannan i färdriktningen, varannan från färdriktningen. Detta synes dock vara en mer teoretisk än praktisk rekommendation. Individuell uppstallning av ungtjurar i ensamboxar istället för i flerdjursboxar med 6–8 djur i varje resulterar i lägre förekomst av DFD (Malmfors o medförf. Gruppering av för varandra okända djur innebär generellt ökad aggressionsrisk hos flera djurslag, t.ex. häst, nötkreatur och svin. Hos får synes detta inte vara så uttalat (o medförf. 1998b) möjligen beroende på att de riktar aggressivt beteende huvudsak- ligen mot andra får inom samma flock. Slutsatser om inverkan på djurhälsa och djurskydd av gruppering och placering av djuren Innan pålastning sker skall lastutrymmet vara så upplyst att det är minst lika ljust som förhållandena utanför fordonet. Inga lampor eller motsvarande får ha ljuset riktat mot djurens ögon när de lastas på eller av. För varandra okända djur med undantag för får måste placeras så att de skyddas för skador genom den aggression som lätt uppstår mellan för varandra okända djur. Hästar bör placeras antingen med framdelen riktad mot fordonets akter eller med framdelen i fordonets färdriktning men däremot inte med sidan mot färdriktningen. Vid uppbindning i trailer måste finnas en bom eller motsvarande i boghöjd framför bringan som tar emot hästen vid tvär inbromsning. Hästen bör skyddas från att hastigt tryckas mot rampdörren baktill genom en tvärspänd plat- longe alldeles bakom en bunden häst. För varandra okända grisar skall inte blandas vare sig före eller under transport. Om strutsar måste transporteras och detta sker i grupper måste djuren vara lika stora. Inverkan på hälsa och välfärd av tillgängligt utrymme i transportfordonen Det är främst två faktorer som styr utrymmesbehovet, djurets krav att intaga olika naturliga kroppsställningar och deras krav på klimat och därmed ventilation i fordonet. Djurens behov av utrymme regleras inte enbart av det enskilda djurets storlek eller kroppsvikt utan också av djurets behov av att inta olika ställningar i stående och liggande. Det senare styrs inte minst av yttertemperaturen, vid hög temperatur krävs större utrymme. Stående djur kräver större yta i ett transportfordon än när djuret står i spilta eller box efter- som djuret med sina extremiteter måste kompensera bakåt, framåt och i sidled för fordonets rörelser vid acceleration, inbromsning och kurvtagning. Ett ofta framfört argument är att djuren stöder varandra under ryckig transport. De studier som utförts av hur dju- ren i själva verket uppträder (Buchenauer 1994; Tarrant & Grandin 2002) indikerar emellertid att så icke är fallet utan att varje enskilt djur istället söker hålla balansen genom att flytta isär extremite- terna, vilket innebär ökade utrymmeskrav. Dräktiga djur kräver större ytor än icke dräktiga. Frekvensen mätt i antal bitsår per gris är högre vid gris/m2 än vid gris/m2 och kroppens förmåga att reagera (den humo- rala responsen) mot antigen för virus () är sämre vid hög än vid låg beläggningsgrad (o medförf. fastställdes principer för utrymmesbehov för olika djurslag i djurtransportkonvention (1968) och sedermera har EU i direktiv för djurtransporter fastställt detaljerade mått för olika djurslag och åldrar. Ett försök att skapa en formel för det minimalt acceptabla utrymmesbehovet oavsett djurslag och storlek har gjorts av Esmay (1978) och rekommenderas av FAWC (1991). Formeln skrivs A=0.021 W0.67, där A står för djurets minimibehov av golvyta uttryckt i m2, och W för djurets vikt i kg. Konstanten 0,021 beror på djurets anatomiska form, särskilt förhållandet mellan kropps- längden och kroppsbredden. Denna formel har kontrolle- rats med biologiska metoder varvid den visat sig ge för låga värden för de djurslag som kontrollerats, nämligen kalkoner (Ellerbrock & Knierim, 2002) och får (Buchenauer 1997). De utrymmesrekommendationer som utfärdats av EU:s veten- skapliga kommitté för djurtransporter (SCAHAW 2002) anger att hondjur under sista tredjedelen av dräktigheten skall beredas ett ökat utrymme på fordon som avser utnyttja roll-on roll- off färjor. När det gäller ytor anges i sådana för varje djurslag, ålder och storlek. Beträffande höjder i transportfordon anger de svenska bestämmelserna att höjden skall vara sådan att alla djur kan stå upp i naturlig ställning. Systematiska studier av långväga hästtransporter av bl.a. slakthästar visade att av hästarna uppvisade skador som uppstått under transporten samt att dessa skador dels berodde på att hästarna haft för litet utrymme, dels på att transportfordonens inredning varit skadeframkallande (Franzky, 1991). I en studie av två grupper hästar där ena gruppen fick yta per djur, den andra per djur befanns falla omkull i den förra gruppen, och i den senare i samband med experimentell körning med snabba accelerationer, inbromsningar och hög fart i kurvor. Skade- frekvensen var i den förra och i den . Hästarna hade större svårigheter att resa sig i den förra än den senare grup- pen. (o. medförf. När höjden i fordonen var befanns av hästarna ha skador i huvudet (Stull 1999). Hästar som väger bör ha fri höjd i djurutrymmet för att minimera risken för sådana skador och fri bredd för att kunna hålla balansen (Houpt & 2000). På ett slakteri i påvisades efter slakt av häst befanns av kropparna ska- dor orsakade av bett eller sparkar under transporten (Grandin o medförf. Hästar använder såväl extremiteter som huvud för att reglera balansen under transport. Huvudet måste därför ha rörelsefrihet. Om hästar binds så de hindras sänka huvudet i normal ställning riskerar de akuta respirationslidanden på grund av att normal drä- nering av de övre luftvägarna därigenom hindras (SCAHAW 2002). (SCAHAW 2002) anger att alla hästar bör transporteras i indivi- duella spiltor där mellanväggarna skall nå upp till hästens manke och nedre delen skall gå till bukens undersida. Hästarnas huvud skall skiljas av väggar eller bommar. Takhöjden skall vara över hästens mankhöjd vilket betyder att en häst med mankhöjden kräver en takhöjd på . Få transportfaktorer har varit föremål för så många studier som beläggningsgradens effekt på grisar. Den internationella lagstift- ningens bestämmelser på området synes vara ett resultat mera av förhandlingar om en eller annan kvadratcentimeter mellan olika intressen än grundade på slutsatser från de bäst underbyggda veten- skapliga undersökningarna. I en studie av EKG hos svin visades att liggytor/djur som under- stiger ökar hjärtverksamheten jämfört med liggytor som överstiger /djur (Mickwitz, 1971). En studie av transport- dödsfallen visade att huvuddelen av dödsfallen drabbade svin som hölls på ytor mindre än /gris (, 1970). Frekvensen PSE ökade när svin fick mindre ytor än /gris (, 1962). En jämförelse av beteendemässiga och fysiologiska stressparametrar hos två grupper svin som transporterades med 0,33 resp. /liggyta visade att den förra gruppen uppvisade signifikant högre och i vissa avseenden oacceptabla stressreaktioner än den senare (Heuking, 1988). En jämförelse av transporter under samma tidrymd visade att grisar transporterade i fordon med stort antal djur uppvisade högre frekvens PSE och mortalitet än grisar transporterade i bilar med 50 eller färre grisar (Wähaus, 1982) vilket åtminstone delvis förklaras med att de senare hade större ytor per gris. Vid utrymme per gris som väger kan inte alla grisar ligga ner (1998) och i danska studier av transporter på en till två timmars längd med beläggningsgraden per gris befanns endast 83–av grisarna ligga ner eller vara i sitt- ställning (2000) vilket indikerar att utrymmet för en gris icke är tillräckligt ens vid korta transporter för att kravet på att alla djur skall kunna ligga ner skall kunna uppfyllas. Att hög beläggningsgrad innebär påtaglig stress bevisas av att vid per gris, varvid en del av grisarna tvingas stå under transporten, kreatinkinasvärden i blodet är förhöjda (o medförf. 1998) och frekvensen hudskador och ändtarmsframfall ökar (Guise & 1989). Svin kräver mera utrymme vid vila när temperaturen är över än . Detta gäller även vid transporter vilket inte avspeglas i de utrymmesbestämmelser som finns för EU. Pulsfrekvens och kroppstemperatur är högre vid beläggnings- graden per kroppsvikt än vid per kroppsvikt (1976). Beläggningsgraden i fordonen påverkar grisarnas hälsa och väl- befinnande varför beläggningsgraden inte bör överstiga /m2 vilket motsvarar per slaktgris (Lambooy & 1991). En jämförelse av grisar transporterade vid per gris jämfördes med sådana transporterade vid per gris visade att de förra uppvisade 0,högre kroppstemperatur än de senare och att förhöjningen kvarstod efter avslutad transport (Klawitter, 1971). Systematiska studier angav att per gris är absolut minimum för att alla grisar skall kunna stå eller ligga under normala transportförhållanden vid transport (Heuking, 1988). För att alla grisar i en grupp skall kunna ligga krävs för en gris (SCAHAW 2002). Stödjande sig på forskningsprojekt som genomförts i sex länder rekommenderar (1996) /gris endast under förutsättning att transporten sker under den kalla delen av dygnet och under förutsättning att färden kan ske på jämn väg och att gri- sarna i slakteriet ges en yta om 0,55–0,/i grupper om högst 15 grisar utan blandning av för varandra okända djur samt att uppehållet begränsas till 2–, under varmt och fuktigt väder varvid duschning bör erbjudas. (1998a) redovisar en omfattande litteraturstudie beträf- fande effekten på grisarna av beläggningsgrad. Han citerar andra studier som här återges, t.ex. Riches o. medförf. (1996a, b) där beläggningsgraden är /m2 samt att Riches o. medförf. också fann tillfällen med /m2 samt att hos av alla djur som transporterades detta skedde med en beläggningsgrad över de av EU högst tillåtna /m2. Beläggningsgrader på /m2 är vanliga i UK (Guise & 1989) och i tillämpas 294 och /m2 (Aalhus o. medförf. Han citerar egna obser- vationer liksom andras resultat av vilka framgår att om grisar ges /gris så kan inte alla ligga , vid /gris täcker grisarna hela ytan. Vid /gris kan varje gris ligga bekvämt utsträckt. Eftersom grisar, om förhållandena är lugna, snart lägger sig ned är det nödvändigt ge dem tillräcklig liggyta. (1998a) noterar att för att en gris skall kunna ligga helt utsträckt platt på sidan krävs . Behovet ökar med transportens längd eftersom grisar vid korta transporter, , ofta inte SOU 2003:6 Bilaga 10 lägger sig ned. (1998a) rapporterar samband mellan stigande mortalitet och minskad yta per gris. Mortalitetsfrekvensen påverkas av transporttid och transport- sträcka liksom av grisarnas genetiska komposition. När mortali- tetsuppgifter jämförs skall därför alla sådana jämförelser ske mellan transporter med likvärdiga transporttider och transportsträckor. I den argumentation som sker för små ytor per djur, t.ex. mindre än per gris, jämförs ofta låga mortalitetsuppgifter från korta transporter med högre mortalitetsuppgifter från längre transporter varvid de lägre mortalitetsuppgifterna används som argument för högre beläggningsgrader, dvs. Uppgifter om transporttid och sträcka redovisas således inte vid dessa jämförelser, vilket är nöd- vändigt om slutsatser av sådana jämförelser skall kunna göras. Experimentella studier av tre timmars transport av tunga slaktgrisar vid beläggningsgraderna 201, 241, /m2 visades inte påverka köttkvalitén efter slakt eller djurens välfärd (Guise o medförf. 1998) men väl orsaka mera fysisk stress mätbar i blodparameter (o medförf. Författarna (o medförf. 1998c) konkluderar att /m2 orsakar rela- tivt ringa negativ inverkan på djurens välfärd och därför kan accepteras för transporter men inte för längre transporter än så. De anser /m2 vara oacceptabelt för transport av slaktsvin oavsett transportens längd. (SCAHAW 2002) anger att för transporter kortare än krävs för en gris på liggyta och vid längre transpor- ter . Takhöjden skall vid mekanisk respektive naturlig ven- tilation vara sådan att det är respektive 30 m mellan taket och högsta punkten på det största djuret. En gris är i medeltal över ryggens mitt som är högsta punkten varför för medelstora grisar takhöjden i utrymmet vid naturlig ventilation skall vara , vid naturlig ventilation . För yngre grisar är huvudet högsta punkten på djuret. Stående och liggande nötkreatur kräver ungefär samma yta men i samband med resnings- och läggningsakt krävs ytterligare utrymme. Studier av transport av ungtjurar vid tre olika beläggningsgrader visade att högre beläggningsgrad än /m2 är oacceptabelt beroende inte minst på skador hos liggande djur som hindrades resa sig. Studierna visade dessutom att djuren undvek att ställa sig diagonalt eller vinkelrätt mot färdriktningen (o. medförf. 1967; Tarrant o. medförf. Studier på tunga ungtjurar visade att risken för att djur skall bli nedtrampade ökar starkt vid hög beläggning, /djur jämfört med två lägre beläggningsgrader, /djur resp. /djur (Eldridge & Winfield 1988). Ett vanligt argument mot att ge tillräckligt utrymme för nöt- kreatur, liksom för andra djur, är att djuren måste få stöd av varandra för att inte skadas vid ovarsam körning. I en redovisning från EEC 1984 diskuteras detta för nötkreatur (1984). Där dras slutsatsen på basis av ett avsevärt antal citerade studier att ökad beläggningsgrad ökar risken för skador. Det är tydligt att nötkreatur liksom får söker behålla balansen och motverka fordo- nets rörelser genom att flytta fötterna vilket förutsätter att varje djur har tillräckligt utrymme att göra detta (Tarrant & Grandin 2002). Detta stöder tidigare studier som visar på ökad skade- frekvens vid hög djurbeläggning i alla situationer av körningen utom hastiga inbromsningar, där hög djurbeläggning visar mindre skador, och hastighetsändring vid växlingar, där skaderiskerna är likartade oavsett beläggningsgrad (Tarrant o medförf. Dessa undersökningar motsäger det från transportbranschens sida ofta framförda påståendet att genom att packa djuren tätt de söker stödja varandra vid ovarsam körning. (SCAHAW 2002) anger att för transporter kortare än krävs för ett nötkreatur utan horn på golvyta och vid längre transporter . Djur med horn skall ha större utrymme, dvs. Takhöjden skall vara sådan att det är mellan taket och högsta punkten på det största djuret när det står med huvudet i normal höjd position. För att nötkreatur skall kunna stå eller ligga kräver följande minimiytor/kg. kroppsvikt: <50 kg: 0,40 m²; : 0,70 m²; : 0,95 m²; : 1,30 m²; 1,60 m²; : 2,20 m², . I en studie av transport under tre, nio, 15, 18 respektive befanns att tunga slaktfår samtliga kunde ligga ner i transportfordon när utrymmet per djur var och ytter- temperaturen varierade mellan 15 och . De förlorade emeller- tid i vikt och ett antal subkliniska mätmetoder indikerade att de utsattes för väsentligt högre stress dels jämfört med kontroll- grupper som inte transporterades men väl under motsvarande tid- rymd undanhölls foder och vatten, dels ökade dessa skillnader med ökande transporttid (Knowles o medförf. Resultat från av inverkan av beläggningsgraderna 0,16, 0,26, 0,27, 0,42, och yta per lamm under transport vägande 32–visade att endast vid ytor som överstiger hade alla djur möjlighet ligga ner. EU:s direktiv , vilka gällde vid tiden för undersökningen, anger 0,21–0,för får vägande . De i EU-direktivet fastställda ytorna har framräknats med den teoretiska formeln Erforderlig yta/djur = 0,021 x Djurets vikt 2/3 som f.ö. ligger till grund för anbefallna ytor för flera djurslag, se t.ex. nedan avsnittet om kalkoner. I ett annat delförsök inom samma studie noterades att än större ytor krävdes för att får skulle kunna inta alla för djurarten typiska ligg- ställningar (Buchenauer 1997). Författaren kräver ökade ytor i EU- reglerna. I en annan studie är visat att när det enskilda fåret i en grupp söker hålla balansen under transport söker djuret kompen- sera fordonets rörelser genom att flytta fötterna, inte genom att ta stöd av bredvidstående djur (Buchenauer 1994). Från finns åtskilliga studier av utrymmesbehov för får publicerade. I en studie av Cockram & (1991), som utförts på får i ett slakthus noteras att per lamm är otillräckligt när de väger varför EU-reglerna borde ändras och högre ytor krävas. En jämförelse mellan beläggningsgraderna per djur och per djur visar att alla djur inte kan uppvisa normalbeteende ens i stående vid den mindre ytan per djur (1993). Cockram o. medförf. (1996) visade experimentellt att större ytor per får inte ger ökade frekvens skador. Att större ytor per djur ökar skaderiskerna framhålles ofta från dem som önskar behålla nuva- rande EU-regler. Andra forskare anger /m2 som nödvändig för vuxna får (o medförf. Studier av beläggnings- graderna 0,448, 0,513, 0,602 och /för klippta lamm och 0,613, 0,680, 0,775, och /för oklippta lamm visade att det inte var möjligt för djuren ligga ner vid de mindre ytorna samt att deras blodvärden därvid indikerade högre stress- reaktioner (Knowles o. medförf. 1998) Författarna anser att för beläggningsgrad för får från djurhälso- och djurskydds- synpunkt är otillfredsställande och måste ökas. (2002) undersökte 74 fordon med 6 578 får och fann att en procent av dju- ren hölls /, mellan 0,3 och /och mellan 0,6 och /. av hade högre beläggningsgrad än lagen föreskriver. Yta/djur bör för att ge djuren tillräckligt utrymme bör enligt (1995, 2002) för klippta djur vara enligt följande: kg: ; Får 30–: , 60–: , >100 kg: . För oklippta djur skall dessa ytor ökas . Enligt Grandin (2000) kräver oklippta får större yta än klippta. För getter bör ytorna/djur vara enligt följande: Killingar <30 kg: ; Getter: 30–: , >60 kg: 0,45. Getter som ej tidigare gått i gemensamt i samma grupp skall transporteras skilda från varandra (, 1995, 2002). EU: s (SCAHAW 2002) anger att för transporter kortare än krävs för ett oklippt respektive ett klippt får på respektive golvyta. För transporter på 4–, då får ligger ner om transporten sker lugnt och under goda betingelser i övrigt krävs respektive . För transporter , då fåren måste vila, utfodras och vattnas på fordonet, krävs respektive . Det förefaller egendomligt att SCAHAW fastnar i dessa rekommendationer trots att man i rap- porten redovisat att även dessa ytor är otillräckliga. De av angivna värdena överstiger de av SCAHAW angivna rekommendationerna, SCAHAW (2002) medger dessutom högre beläggningsgrad vid transporter . Mot bakgrund av vad SCAHAW (2002) och andra (t.ex. Knowles o medförf. 1998) anför om olika risker för kombinationen hög yttertemperatur och hög beläggningsgrad synes det olämpligt att medge en högre beläggningsgrad vid transporter som pågår än som pågår utan att ange vid vilken yttertemperatur dessa rekommendationer skall gälla. Det synes därför inte rimligt att, som SCAHAW gör, tillåta högre beläggningsgrad vid transporter upp till 4 timmars längd. Takhöjden skall vid mekanisk respektive naturlig ventilation vara sådan att det är respektive mellan taket och högsta punkten på det största djuret (SCAHAW 2002). Om djurutrymmets klimatförhållanden eller ventilation inte upp- fyller nödvändiga minimikrav kan djurens placering i somliga delar av utrymmet, beroende , innebära avsevärda hälsorisker för djuren. Transportbilar där djurutrymmet är täckt med presen- ning har visats innebära risker att djuren fryser ihjäl (1988). I förbättrades transportfor- donen för slaktkycklingar efter ett samarbete mellan SLU:s dåvarande husdjurshygieninstitution och näringen. Bl.a. för- bättrades bilarna så att djuren inte skulle utsättas för klimatiska påfrestningar. Djur i mitten av slutna transportutrymmen utan tillfredsstäl- lande ventilation har ofta dött då de inte förmått kompensera för alltför höga temperaturer. Minimibehovet m²/kg för höns föreskrivs av verk enligt följande: vid <1,180–200 cm²/kg och 1,6–160 cm²/kg, vid 3–115 cm²/kg och vid >5 kg 105 cm²/kg. Det vetenskapliga underlaget för dessa siffror är inte känt. Det engelska djurskyddsrådet, FAWC, anger utrymmesrekom- mendationer för kalkoner i olika viktsklasser (FAWC 1995), tabell 2. I tabellen har för djur/m2reduktion skett från fyra till två deci- maler vilket inneburit något högre eller lägre värden än de FAWC angivit. Utrymmesbehov för kalkoner under transport enligt FAWC, grundat på formeln Ytbehov (cm2)=121 x levande vikten (kg)2/3 Något biologiskt underlag för FAWC:s siffror finns inte, däremot en matematisk modell (Esmay 1978) enligt vilken erforderlig golv- yta i m2 erhålles genom att multiplicera levande vikten2/3 uttryckt i kg med en koefficient 0,0121 (FAWC 1995). Vill man uttrycka formeln i cm2 blir den följaktligen: (cm2)=121 x levande vikten (kg)2/3. har denna beräkningsgrund, en liknande används f.ö. i (SCAHAW 2002), kontrollerats med biologiska metoder (Ellerbrock & Knierim, 2002). Det visar sig när man fotograferade slaktkalkoner i åldern 11–uppifrån och medelst planimetrisk metod beräknade den yta som täcktes av varje djur, att det var en stark statistisk relation mellan levande vikt och den yta kalkonerna täckte. En formel kunde härigenom här- ledas för kalkoner som vägde mellan och . Formeln är: (cm2)=252,6 x levande vikten (kg)2/3. Vid jämförelse mellan denna biologiskt härledda formel och den av FAWC tillämpade teoretiskt härledda visar det sig att för kalkoner inom viktsområdet från vid till vid avvi- kelsen genomgående är , dvs. djuren kräver mer utrymme än FAWC-formeln anger. Slutsatser om inverkan på djurhälsa och djurskydd av tillgängligt utrymme i transportfordonen Vid pålastning skall tillses att inte flera djur tas in i varje avdelning av djurutrymmet än att alla djur kan inta naturliga ställningar. Varje djur måste ha tillräckligt utrymme för att kunna kompen- serar fordonets rörelser genom att ändra sina benställningar och huvudets position.