sou · GRB36d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Det rapporteras också att hästar skadat varandra genom bitsår eller sparkar. Minst problem förekom hos transportvana tävlings- och avelshästar Av transpor- terna skedde 205 med en eller två hästar, resten med tre eller flera. Skador, beteendeförändringar eller andra sjukdomssymtom påvi- sade vid klinisk undersökning I en studie av 1 008 hästar i 63 trailertransporter till två hästslakte- rier i (Grandin o medförf. 1999) visade att konditionen hos var så dålig att den klassificerades som allvarligt djur- skyddsproblem. Hästarnas kondition graderades i en poängskala från 1–9. Hästar som var utmärglade, saknade förmåga att stå, upp- visade benbrott eller andra skador som omöjliggjorde för hästarna att röra sig, hade djupa sår, grava ögonskador, vanskötta varbil- dande sår, omfattande sparkskador eller bitskador eller var döda vid ankomsten fick poäng 1 eller 2. De hästar som inte uppvisade denna typ av skador betecknades som varande i god kondition. Hos av hästarna som fått poängen 1 eller 2 bedömdes att skadan funnits före transporten, alltså att hästägaren, inte transportören, var ansvarig för skadan. Många skador orsakade av sparkar och bett upptäcktes först efter slakt. Därvid befanns att inte av hästarna hade sådana skador. påpekande att av hästarna var i god kondition, arrived in good condition, synes mot bakgrund härav som ett onyanserat påstående, särskilt som att i denna grupp de flesta hade åsatts kon- ditonspoängen 4, 5 eller 6 av 9 möjliga. Vid en tysk gränsstation undersöktes 872 hästar som transporte- rades från via till . Av dessa uppvisade skador av vilka visades ha uppstått under den aktuella transporten (Franzky 1991). En undersökning av 306 halvblods- och fullblodshästar i nio slakttransporter med en yta per häst om 1,24 till per häst under varma och fuk- tiga klimatförhållanden visade att av hästarna uppvisade skador, huvudsakligen lokaliserade till huvudet (Stull 1998). Jämfört med andra djur lägger sig grisar relativt snart, , efter början av transporten om denna inte är mycket ryckig (1998; o medförf. Små grisar lägger sig ännu snabbare efter transportens igångsättande (SCAHAW 2002). Grisar dricker inte när fordonet rör sig (van Putten & Lambooy 1982). Skador, beteendeförändringar eller andra sjukdomssymtom påvisade vid klinisk undersökning Av de många studier som utförts på svin under transport framgår att de i regel visar kliniska symtom i form av illamående och kräk- ningar, ökad pulsfrekvens, förhöjd kroppstemperatur, förändringar av blodparametrar indikerande ofysiologisk stress, samt viktsför- lust (1998b). Dessa symtom ökar om grisarna utfodrats före transporten (1998). Illamående och även kräkningar upptäcks ofta inte eftersom grisarna snart efter det for- donet stannar förtär maginnehållet på nytt (Heuking 1988) vilket medfört att symtomet ibland förnekas förekomma. Systematiska studier under transporter har dock visat att 25–av grisarna uppvisar mer eller mindre påtagliga tecken på illamående eller kräkning under transport (Bradshaw o. medförf. & 1996) och experimentellt är f.ö. visat att transport utlöser illamående hos svin (1998). Användning av brant ramp visar sig ge mycket hög frekvens ska- dor på slaktsvin vid såväl på- som avlastning (Mussack, 1982). Svin har lättare gå uppför än nedför lastningsramper. Så länge rampens vinkel understiger synes grisarna inte vara alltför störda men med brantare stigning ökar svårigheterna (o. medförf. Subkliniska sjukdomssymtom påvisade med fysiologiska mätmetoder I en omfattande litteraturstudie över effekten på svin av transport visas att transporter medför förlust av kroppsvikt, hormonella för- ändringar indikerande stress påvisbara genom blodprov, ökad hjärtverksamhet, ibland uttorkning, ökad frekvens DFD efter långa transporter (1998). Huvuddelen av den stress som kan hormonellt registreras på svin vid transporter uppstår vid lastning samt (o. medförf. 1983) men också vid avlastning. Under kortare transpor- ter, uppvisar svin förhöjda cortisolnivåer vil- ket indikerar stress Bradshaw o medförf. 1996a; Schütte o medförf. 1996; 1996). Först efter sex timmars vila har deras fysiologiska värden återgått till de som rådde före transporten (o medförf. På- och avlastning innebär större stress mätt i hjärtfrekvens och kroppstemperatur än själva transporten. Djurens reaktion mätt i kroppstemperatur och pulsfrekvens var högre efter färd än efter men den var fortfarande avsevärt över den normala och återgick först efter 30 minuters vila i ursprungsboxen till nor- malvärde (1976). I en studie av 166 noggrant uppföljda slaktsvin visade pålastning och avlastning högst ökning av puls- frekvensen men samtliga grisar hade även högre värden under transport jämfört med i sin box på gården. Den transporten skedde mycket lugnt . Enklare beteenden, såsom står, ligger, sociala kontakter, aggressioner, etc. hos en del av djuren registrerades med videokamera (1999). Författarinnan noterar att inga tecken på illamående kunde konstateras, något som heller knappast var möjligt dels med hänsyn till de enkla beteenderegistreringar som skedde, dels därför att transporten skedde mycket lugnt. Skador påvisade vid besiktning efter slakt Många skador orsakade av misshandel som upptäcks efter slakt har förbigåtts vid levandedjursbesiktningen då de inte utan mycket ingående undersökning varit möjliga att upptäcka, t.ex., perforatio- ner av ändtarmen förorsakade av el-pådrivare och liknande vassa redskap (Drawer & Schwarzkopf 1983b). Ökad frekvens DFD påvisas efter långa transporter (Tarrant 1989). Undersökning av effekten av slakt genast, efter fyra respek- tive efter ankomsten till slakteriet visar att grisar som slaktats genast har lägst frekvens DFD och högst PSE (Malmfors 1982). Att transport innebär påfrestning på svin visar en jämförelse av 300 hjärtmuskelprover från 50 svin med 1 200 prover från 200 svin, de förra svinen med grava kliniska symtom på akut cirkulations- rubbning, de senare till synes friska efter transport. Vid histologisk undersökning visades att de 50 uppvisade signifikant högre frekvens grava hjärtmuskelskador än de 200 men även hos den senare gruppen påvisades förändringar (o medförf. Detta illustrerar vikten av att minimera alla de faktorer som kan negativt påverka djuren under transport. Bland även till synes friska djur kan det alltid finnas ett antal som lider av en subklinisk sjukdom som innebär att en eller två ogynnsamma faktorers inver- kan under transport kan vara tillräcklig för att utlösa sjukdom. Vuxna nötkreatur undviker att lägga sig under transport om de inte vid hög djurbeläggning blir nedtrampade och därefter hindras resa sig eller faller omkull på grund av att föraren håller för hög fart i kurvor eller gör tvära inbromsningar eller häftiga accelerationer. Under slutet av långa transporter lägger sig nötkreatur ned synbart utmattade (Tarrant 1990). Vid sidan av de kända effekter som djur drabbas av under transport, svält, törst, instängdhet, konfrontation med andra okända artfränder, är svårigheter att vila, brist på sömn, brist på avslappning som hos nöt och får är nödvändiga för att idissling skall kunna ske, faktorer som ofta förbises (Trunkfield & Broom 1990). Jämförelse av blodvärden på nötkreatur som icke transporterats resp. transporterats 14, 21, 26 and med stopp visar att djur lägger sig ner först efter 24 timmars transport. Djur som lagt sig indikerar högre stressituation än de som står upp. Många djur drack inte under uppehållet. Med tilltäcklig vila efter transporten hämtar sig de flesta men inte alla djur (Knowles o medförf. Till följd av att nötkreatur till skillnad från mindre djur i regel inte ligger ner under transporter påverkas de negativt i större utsträckning av fordonets rörelser och blir fysiskt mer uttröttade än får och svin. företagna under- sökningar tyder på att de är uttröttade redan efter 15 timmars transport. För att fastställa var den exakta, lägre tidsgränsen går krävs dock ytterligare studier. Sådana studier krävs också för att fastställa optimalt utrymmesbehov beroende på transportförhållan- dena eftersom ett stort antal faktorer påverkar djuren. Alldeles klart är att djur som transporteras efter att ha passerat en marknad far mera illa än djur som transporteras direkt från gården till slakte- riet (Knowles 1999). Vuxna nötkreatur synes alltså föredra att stå upp under transport men ses lägga sig ner under långa transporter, sannolikt till följd av utmattning (SCAHAW 2002). Djur vägande sågs börja lägga sig ner efter 16 timmars transport (Tarrant o medförf. 1992) medan tunga tjurar fortfarande stod upp trots tydliga tecken på utmattning bekräftad genom förhöjda kreatinkinashalter i blodet (o medförf. I de fall det finns ett bekvämt underlag, t.ex. ordentligt med halmströ, och om transporten sker lugnt som på motorväg till skillnad från mer kurvrika mindre vägar lägger sig nötkreatur tidi- gare ned under transporter (2002). kalvar som transporterades 6 respektive låg ner i båda grupperna under ca en tredjedel av transporttiden. De som var gamla nog att idissla gjorde inte detta under av transporten men idissling förekom därefter (1986). I en studie av sexmånaders kalvar som transporterades låg de av tiden medan en ej transporterad kontrollgrupp, som i likhet med den transporterade gruppen ej fick foder eller vatten , låg av tiden och idissling förekom av tiden mot för kontrollgruppen. De transporterade kalvarna minskade signifi- kant i vikt jämfört med kontrollgruppen. (1983). Transport medför alltså störning av idisslingsfunktionen. Iakttagelser i lösdriftsbesättningar (1966) visade att nöt- kreatur som tvingas gå från lägre till högre nivå föredrar att gå uppför i trappsteg än uppför ett jämnt lutande plan. Trappstegen bör då ha en höjd av och ett djup av . Skador, beteendeförändringar eller andra sjukdomssymtom påvisade vid klinisk undersökning Unga kalvar som transporteras löper ökad risk att drabbas av ned- satt kondition och därmed av sjukdom. Av 1 769 kalvar som trans- porterades blev sjuka och dog (Staples & Haugse 1974) Subkliniska sjukdomssymtom påvisade med fysiologiska mätmetoder Att lastningen innebär en påfrestning för djuren är visat t.ex. genom att de högsta cortisolkoncentrationerna uppmäts hos nöt- kreatur efter pålastning och av transpor- ten (1986; 1987). Skador påvisade vid besiktning efter slakt Redovisning av frekvensen kroppar från vilka efter slakt till följd av skador genom yttre våld delar måst kasseras anges i en studie på 16 000 nötkroppar utförd i vara (McNally & 1996). I en annan studie utförd –1998 också i anges (Weeks o medförf. I en detaljerad studie inriktad på att finna skador till följd av slag eller annat yttre våld befanns hos 5 000 nötkroppar på ett engelskt slakteri icke ha sådana skador och hade stickmärken förorsakade av vassa föremål. Får som transporteras på ojämn väg uppvisar högre pulsfrekvens och högre cortisolvärden i blodet än får som trans- porterats på jämn väg. Efter slakt påvisades högre pH i köttet hos den förra gruppen (Ruiz o. medförf. När man inte skjuter djuren i hägnen utan söker fånga in dem för transport till slakt utsätts djuren mycket lätt för skador. Genom att de inte är domesticerade drabbas hjortarna ofta av panikreaktioner varvid de kan tillfoga sig själva och varandra betydande skador. Man prövar därför olika metoder för infångning, t.ex. särskilda fixeringsgångar men har trots detta inte undgått att djuren skadas. I samband med transport kan också betydande skador uppstå. Där- för har man prövat att fånga dovhjortar i stora nät och transportera dem i dessa nät med helikopter till slakterierna. Inte heller dessa metoder har visat sig riskfria. Mot bakgrund av vad man vet om hjortdjurens beteende och på basis av erfarenheterna om skötsel av hjortar torde man få dra den slutsatsen att stammarna bör skattas genom avskjutning i hägnen under former som vid jakt. Endast skyttar som godkänts i speciella jaktprov borde tillåtas. Det förekommer att enskilda djurägare med stora hägn säljer jakträtt på visst antal djur vilket visat sig bidraga till lönsamheten i uppfödningen. Även här förutsätts att skyttarna håller tillfredsställande kompetens. Omhändertagandet av i hägnen nedlagda djur har tidigare ej varit i detalj reglerat för att garantera livsmedelshygieniska krav. Vid jämförelse mellan lastning och maskinell lastning synes inga skillnader i skadefrekvens under förutsättning av att per- sonalen är väl utbildad och tränad (2002). Genom att höns och slaktkycklingar transporteras vid hög djur- beläggning i trånga transportlådor och dessutom ofta har rörelse- svårigheter på grund av bensvaghet har de mycket små eller inga möjlighet att kompensera för vibrationer från fordonet. Det är dessutom visat att fordonsvibrationer kan interferera med reso- nansfrekvensen i inre organ hos fjäderfä vilket de inte har möjlighet kompensera för bl.a. på grund av den bensvaghet som föreligger såväl hos burhållna höns som hos slaktkycklingar. Detta innebär att de utsätts för lidande i de fall fordonet inte är försett med effektiv fjädring som eliminerar vibrationer och därtill framförs försiktigt (Weeks & 2002). Slutsatser om inverkan på djurhälsa och djurskydd av lastning, transport och urlastning Risken för spridning av djursjukdomar, och då inte endast epizoo- tiska, genom djurtransporter understryker behovet av bättre kontroll än av att transportfordon rengjorts, och vid behov desinfekterats, före varje ny transport. Vid lastning måste ljuset i fordonet vara väl men inte bländande upplyst då inga djur gärna går in i mörka utrymmen (van Putten & Elshof 1978; van Putten ). Djurutrymmet skall förses med lämpligt strö för att suga upp gödsel och urin och lämpligt strömedel, beroende på djurslag, för att djuren skall ligga bekvämt. Hästar lägger sig i regel inte under transporter. Men det före- kommer och därför måste fordonet vara utrustat med halmströ för att minska effekten av vibrationer från fordonet. Svin lägger sig efter transportens början. Utrymmet skall vara försett med strö, helst halm. Vuxna nötkreatur står i regel under transport, unga kalvar lägger sig snart efter transportens början. Utrymmet skall vara försett med strö av sågspån eller halm. Får lägger sig inte genast under transporten utan först sedan denna pågått någon eller . De kräver skydd mot fordonets vibrationer av tillräckligt mycket strö, lämpligen halm. Från vad som är känt om dessa djurs beteenden och på basis av utländska erfarenheter av hjorthantering bör under inga omstän- digheter transport av levande hjortdjur till slakteri vara tillåten. Hjortstammarna bör skattas genom avskjutning i hägnen under former som vid jakt. Endast skyttar som godkänts i speciella jakt- prov bör tillåtas. Höns och andra fjäderfä måste effektivt skyddas från fordonets vibrationer. Transportburar eller transportbehållare som placeras ovanpå varandra skall ha tät botten. Eftersom strutsen är ett icke domesticerat djur bör andra trans- porter av strutsar utöver nödvändiga transporter av avelsdjur und- vikas. Vid transport av struts måste golvet vara ordentligt försett med strö. Det bör undersökas om inte mobila slakterier för struts borde kunna utnyttjas. I en studie av 1 008 hästar i 63 trailertransporter till två hästslakte- rier i (Grandin o medförf. 1999) visade sig vara liggande utan möjlighet röra sig eller döda. Det synes i övrigt endast föreligga observationer av oberoende organisationer om iakttagna dödsfall hos hästar under transport, däremot inga officiella mortalitetsuppgifter. Grisar som bär på anlag för PSS löper större risk än andra att dö när de utsätts för stress (Fraser och medförf. I de flesta, men inte alla, EU-länder har man genom avelshygieniska åtgärder lyckats avsevärt minska förekomsten av halothan-genen i svin- populationen vilket minskat risken för akuta dödsfall vid trans- porter. Mortalitet under transporten varierar i olika EU-länder mellan och och hög mortalitet är kopplad till hög ytter- temperatur, hög beläggningsgrad och långa transporter (1998b). Data rörande transportdödligheten hos 1,2 miljoner grisar slak- tade åren 1970–1972 i visar en medeldödlighet om (o. medförf. Av 2,9 million grisar transporte- rade till 7 slakterier i och 1992 dog under transporten och efter densamma i vänteboxarna på slakte- riet. Mortaliteten under båda åren var i genomsnitt resp. . när temperaturen översteg 15–ökade dödligheten under transporten (1994). En studie utförd 1992 vid ett engelskt åkeri- företag som ägnar sig åt transport av grisar inom och utan att ta hänsyn till olika transportsträckor visade att av dess 134 341 transporterade djur dog under själva transporten, följande period transporterades 133 786 grisar och dog (Guise o. medförf. 1994; Abbot o. medförf. Noteras bör att transporter i i regel är jämförelsevis korta. Dödligheten vid transporter inom och utan hänsynstagande till längden av transporten eller tiden för transporten visar i en annan studie en ren transportdödlighet på (, 1994; , 1995). från indikerar således en transport- dödlighet på mellan och . I en (1984) redovisas uppgifter om ökning av transportmortaliteten i , till 1975 varefter mortaliteten legat . Frekvensen döds- fall i en tysk studie av drygt 26 000 svin visade på en mortalitet om vartill kom djur som måste nödslaktas (Mussack, 1982). Kvalitetsförsämring i form av PSE konstaterades hos av undersökta svin efter slakt som en följd av inverkan av transport (Wähaus, 1982). I en tysk studie av transportförluster uppgick antalet under transporten döda eller till följd av transpor- ten så sjuka slaktsvin att de måste nödslaktas till av alla (Schumm, 1984). I en annan tysk studie av 125 000 grisar vägande 20–som 1990 transporterats till och var dödligheten under transporten (Fikuart 1992). beräknades av de 41 miljonerna slaktsvin i 0,3–0,dö under transporten (Schütte 1994). ökade transport- dödligheten hos svin i enligt följande: 1960: , 1964: , 1968: , 1972: . infördes obli- gatorisk halothantest för nederländska avelsbesättningar och hade man infört korsningsavel för att minska risken för PSS. Resultatet av avel mot mindre PSE-förekomst visade sig bli lägre dödlighet, 1976 var den , 1980 (Logtestijn o medförf. Lendfers (1974) anger dödlighet hos slaktsvin orsakad av transport till . Totalfrekvenserna under transport och i slakteristallet var i , 1990 resp. 2000 följande: , , respektive . Fördelningen mellan dödlighet under transport respektive i slakteristallet fördelade sig åren 1980, 1990 resp. 2000 enligt följande: 0,075 resp. 0,37, 0,018 resp. 0,018 respektive 0,011 resp. 0,004 (2002). I en rapport som grundas på uppgifter från 17 danska slakterier omfattande drygt 20 miljoner slaktsvin anges att dödligheten under transport var totalt , därav under själva transporten och under uppehållet i slakteristallet (2002). Svenska uppgifter från besiktningsveterinärorganisationen i som omfattar ett stort antal djur var 1968: (Cedervall 1968). Dåvarande redovisade : och . Denna positiva utveckling ansåg (Farmec) vara en direkt följd av mera anständig behandling av dju- ren och förbättrade transportfordon. Detta är säkerligen till en del korrekt. En bidragande orsak torde vara att aveln med inriktning mot mindre stresskänslighet, de s.k. halothan-okänsliga eller PSS- benägna grisarna, som bedrivits (t.ex. Fraser o. medförf. 1975; Eikelenboom 1988), har haft betydelse. Enligt uppgift från (Andreson 2002) var frekvensen årsvis döda under transport 1988–2001 de värden som anges i tabell 4. –2001 har således mortaliteten under transport varierat mellan och . Meats beror svängningarna på sommarklimatet, varma somrar ökar riskerna med de bilar som måste användas i . De måste, till skillnad från t.ex. danska, vara anpassade även för ett hårt vinterklimat i ett land där stora klimatvariationer kan förekomma inte endast mellan norr och söder utan också inom begränsade geografiska områden. Dödligheten i procent av transporterade svin vid slakterier inom dåvarande Farmec och nuvarande –2001. En omfattande genomgång av litteraturen beträffande mortalitet under transport av nötkreatur redovisades i en (1984). För vuxna nötkreatur föreligger uppgifter från sjötransporter men få rörande vägtransporter. När höga frekvenser redovisas är orsaken i regel cirkulationskollapps genom hög tempe- ratur i kombination med hög luftfuktighet samt därtill skador på djuren orsakade av båtens rörelser. anger vid sjö- transport men summerar att mortaliteten för landsvägs- transport kan uppskattas till och att dödsorsaken i regel är cirkulationskollaps till följd av höga temperaturer. För kalvar redovisas i några äldre undersökningar höga mortali- tetsuppgifter, t.ex. för kalvar yngre än , och för kalvar över (Staples & Haugse 1974) eller mortalitet hos kalvar yngre än under långa transporter (1982). I en noga följd transport av kalvar från till var mortaliteten (1985 citerad av Tarrant 1990). Kalvar dör ofta i infektioner efter en transport utlösta av den nedsättning av motstånds- kraften som transporten medför vilket innebär att mortaliteten till följd av transport blir högre än om endast de som dör under transporten inräknas (Knowles 1995). Knowles (1995) anser att det finns vetenskapligt underlag för att hävda att kalvar inte bör transporteras. Tarrant (1990) citerar en amerikansk studie som visar att av transporterade nötkreatur dör under transporten enbart till följd av fever, orsakad av huvudsakligen stressutlösta luftvägs- infektioner. Dock är även transporttiden av betydelse, det redovisas från en mortalitet om vid transporter inom landet och vid transporter . Antalet får som transporteras från var 1993 1,9 miljoner varav 1,6 miljoner gick till . Dödligheten vid transporter inom och utan hänsynstagande till längden av transporten eller tiden för transporten visar en ren transportdödlighet på (1995). transporterades ca 7 miljoner får med båt från till och av dessa dog i genomsnitt under transporten, (o. medförf. (1994) beskriver en studie av en fårtransport med båt från till som tog . Av djuren dog och författarna redovisar en katalog över sjukdomar, beteen- deförändringar och skador hos djuren liksom dessas orsaker, huvudsakligen grava brister i djurens inhysning och skötsel. Mortaliteten hos lamm som transporteras inom beräk- nades 1994 i genomsnitt vara (Knowles 1995). I en översikt av studier över frekvensen döda vid ankomst till slakteri, vilket i princip innebär döda under transport, baserad på uppgifter från olika länder inom och utanför anges en dödlighetsfrekvens på mellan 0,06 och (Bayliss & Hinton 1990). Höns torde vara det djurslag som har högst transportdödlighet. Mortaliteten under transport av sex flockar med totalt ca 75 000 djur från olika besättningar till slakt i var 0,41, 0,35, 0,65, 0,14, 0,67 och 0,29 (1992). Mortali- teten vid transport av broiler till slakt i beräknades till (o medförf. En under- sökning av mortaliteten hos 3,2 miljoner slaktkycklingar under transport visade att av transporterade var döda vid ankomsten. Förluster i form av under transporten döda höns rapporteras vara 0,1–0,i en brittisk studie och 0,16, 0,17 resp. 0,52 i tre tyska studier. Transportdödligheten för broiler var i en engelsk studie om 8 miljoner djur och i en annan med 54 miljoner broilers var frekvensen 0,42 %.Tyska uppgifter anger döda broilers (Knowles & Broom, 1990b). I en annan engelsk studie anges för broiler (, 1995). Uppföljning av 33,65 miljoner slaktkycklingar från 87 olika uppfödare som levererades till ett engelskt slakteri visade att i genomsnitt var döda vid ankomsten. Från de uppfödare som hade de största anläggningarna var frekvensen döda medan den vid de mindre var . Kropparna från de förra kasserades i på grund av skador eller sjukliga förändringar, i den senare gruppen kasserades av dessa skäl (Yogaratnam 1995).