sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Till att börja med höll UD sina Wallenbergkort tätt mot bröstet med utgångspunkt från den traditionella föreställ- ningen att ju mindre som sägs i ett ärende som detta, desto bättre. Medierna, å sin sida, har efter 1945 blivit alltmer högljudda, även gentemot utrikesledningen, inte minst efter det att den moderna tabloidjournalistiken fick fäste genom etableringen av 1944. UD:s sätt att hantera sin utåtriktade kommunikation, som byggde på förtrolig information till redaktören, förkastades med tiden av pressen, som krävde en öppenhet i denna sak som i andra som tjänstemännen inte var vana att ge. På detta sätt skapades ett informationsklimat kring Wallenbergfallet som med nödvändighet ledde till att UD utsattes för kritik, delvis besk sådan, för sekretess och hemlighållande men också för senfärdighet och självgodhet. När resultatet – Wallenberggåtans lösning – lät vänta på sig, kom denna kritik oundvikligen att utvidgas till att gälla även maktfull- komlighet och inkompetens. Några exempel från UD:s egna vaktrapporter kan belysa detta. utkom den första av många Wallenbergböcker som reste kritik mot UD, : diplomat, kämpe, samarit. UD ansåg det rätt att försöka förhindra att olämplig information framkom i samband med publiceringen av 11Så t.ex. i det officiella krigsminnesverket i krig, utgivet i . i UD:s memorandum till , cit. i , , utg. 1981 s. 209 f. 13Peter Novick, The Holocaust in American Life. Dagens Nyheters redaktör sammanfördes med kabinettssekreterare och chefen för den politiska avdelningen, , för att få vissa upplysningar som motvikt till det som kunde förväntas av boken. Dessutom gjordes en rundringning till inflytelserika tidningsmän för att generellt påverka opinionen. Vakthavande på pressavdelningen berättar om sitt tillvägagångssätt: Utan att nämna eller att en bok om just skulle utkomma meddelade jag att man kunde vänta sig publicitet om , bland annat uppgifter om att han var i livet. Jag hemställde att sådana uppgif- ter inte skulle tas som utgångspunkt för en mot ryssarna riktad kritik. Syftet var att hindra att en sådan kritik skulle försvåra arbetet med att få hem , om han nu verkligen skulle vara i livet. Man kan dock inte bortse från att det i sig inte var önskvärt med någon kritik mot Sovjet.14 Uppmaningar om att skriva så lite som möjligt ser ut att ha präglat UD:s kommunikation med svenska medier . , i samband med att in absentia tilldelades , fick en av jour- nalister följande svar på sin närmast rutinmässiga fråga: Vad gör UD i Wallenbergaffären? När gjordes den sista démarchen? Jag kan endast svara som vi alltid gjort , nämli- gen att UD inte kan meddela någonting i fallet och att ärendet bäst gagnas av att det inte blir publicitet.15 Det säger sig självt att med denna attityd blottade sig för kritik från mediernas sida. Att knapphändig information till allmänheten inte bara var en fråga om stil och vanor framgår av vaktrapporterna. Diplomatins eget modus operandi står i vissa avseende i direkt motsättning till informationssamhällets naturliga krav på att få veta mer och fram- för allt att få veta vad nästa steg kommer att bli när en situation uppstår. Diplomaterna kunde ibland ha svårt att svara när dessa krav ställdes. Ett talande exempel på detta inträffade när UD skulle besvara pressens fråga om Vysjinskijs note av , som helt sensationellt meddelade att inte finns i och att han är okänd hos oss. Noten distribuerades i översättning till samtliga nyhetsbyråer . 2 EuI, vaktrapporter samt RD-tryck, artiklar, tidningsklipp m.m., box 245, UD:s Wallenbergarkiv. 15Vaktrapport, , ibid. liga frågan från pressens sida var naturligtvis: Vad händer nu? Vad gör efter detta? UD lät meddela följande svar: På förfrågan om vad det ryska meddelandet om innebär ligger det i sakens natur, att det icke kan bli någon förnyad framställ- ning i . Det ryska utrikesministeriets utförliga svar på de svenska framställningarna anger att ytterligare upplysningar om öde icke stå att erhålla genom de ryska myndigheterna.16 preciserade pressavdelningen i ett annat sam- manhang att UD ansåg sig ha fått tillräckligt svar i Vysjinskijs note: UD har fått svar från på sina démarcher. Det blir alltså ingen ny démarche till Moskva.17 Det säger sig självt att denna i och för sig korrekta diplomatiska tolkning av motpartens med- delande knappast kunde tillfredsställa otåliga journalister eller kri- tiker. Som vi snart ska se väckte likväl UD:s hållning 1947 mindre kritik i pressen än den senare skulle komma att göra. tog nämligen även pressen Vysjinskijs meddelande ad notam. Men strax därpå förändrades bilden, och kravet på att måste göra något växte. UD:s avvisande av att det kunde finnas mer att hämta i utsattes för stark och med tiden omfattande kritik i pres- sen. Detta var en hållning från myndigheternas sida som inte kunde accepteras, ja som faktiskt avslöjade att man hade gjort för lite. Vissa allmänna faktorer kan alltså bidra till att förklara varför Wallenbergfallet i motsats till andra försvinnanden drog till sig en så kraftigt ökande uppmärksamhet vartefter åren gick. Det , en gradvis förändring av hur judarnas öde uppfattades, samt den inneboende motsättningen mellan diplomaters och journalis- ters uttryckssätt, kan förklara både varför fallet blev alltmer upp- märksammat och varför uppmärksamheten ledde till växande kritik. För att kunna bedöma kritiken närmare måste vi emellertid gå till själva pressmaterialet och se vad som faktiskt skrevs och vad UD svarade under ärendets olika skeden. Det framkommer då att opi- nionen kring UD:s hantering av fallet – 51 genomgår en utveckling i markant kritisk riktning. Kritiken växer emellertid fram i oregelbundna skov och har ett varierande innehåll beroende på om det är hänsynen till familjen, initiativ från den bredare aktionskommittén eller händel- ser i det partipolitiska spänningsfältet – däribland synen på relatio- 16Vaktrapport, , ibid. 17Vaktrapport, , ibid. nerna mellan öst och väst – som motiverar missnöjet med att svenska myndigheter inte har större framgång i detta ärende. Kritiken väcks – och tillbakavisas (1946 – 47) kunde UD:s tjänstemän arbeta med ärendet med mer eller mindre full uppbackning från pressen. Rapporterna om UD:s undersökning av uppgifter om att lever är uteslutande positiva. UD forskar ivrigt efter , UD tar krafttag för , lyder pressens rap- porter sommaren 1945.18 Varje initiativ omtalas som positivt och utgår på ett allmänt sätt från att initiativen förs vidare. Handels- tidningens ledare beträffande af Sandeberg är talande: de nya upp- lysningarna från detta vittne bör vara tillräckliga för att sätta fart på de undersökningar om den svenska diplomatens öde som redan tidigare bedrivits av vårt UD. Det gäller dock här en man, som gjort en mycket stor humanitär insats [...] en nästan legendarisk figur [vars] namn flög på ryktets vingar runt i . Det bör under sådana förhållanden vara en hederssak för att göra sitt yttersta för att bringa klarhet över hans öde [...]. Man vill livligt hoppas, att UD sätter till alla klutar för att bringa klarhet i saken.19 Uttrycket hederssak för upprepas i flera kommentarer i samband med kungens ingripanden genom den audiens han gav och . Pressen uppfattar det som att svenska myndigheter lämnar [i]ntet oförsökt för att få klarhet om Wallenberg.20 kan man skönja ett första missnöje i opinionen. Det är familjen /reaktioner på vad de upp- fattar som feghet och senfärdighet från UD:s sida som kommer till uttryck offentligt. Än så länge framförs emellertid detta missnöje ganska lågmält i medierna. Även den omständigheten att ger en gåva på till familjens privata efterforskningsarbete refe- reras helt neutralt och utan udd mot UD under rubriken stöder forskningar efter Wallenberg.21 Det som framkommer av kritik beror i första hand på journalisten , som har samlat informationer i samarbete med 18Stockholms-Tidningen 28.06.1946, s.d., 29.06.1946. 20Dagens Nyheter 1.07.1946, Stockholms-Tidningen s.d., 7.07.1946. mor och hans styvfar samt halvbrodern . Diplomat, kämpe, samarit hävdar han att är i livet och att han (författaren) till och med vet var han finns. Förhands- rapporterna om denna bok väcker stor uppmärksamhet och etable- rar det förhållandet att de anhöriga påstår sig besitta dokumenta- tion om som UD inte känner till respektive inte lägger tillräcklig vikt vid. Det finns alltså hädanefter en påstådd alternativ informationsbank till UD:s dokument och granskningar, och där- med väcks frågan om huruvida myndigheterna egentligen befinner sig på en adekvat informationsnivå. Riksdagsledamoten (h) interpellation i andra kammaren, som i utrikesminister frånvaro besvaras av statsminister , är talande i sin formulering enligt följande: 1.Vilka fakta äro för regeringen kända rörande öde? 2.Vill regeringen lämna kammaren en redogörelse för vad som åtgjorts och alltjämt måste åtgöras ... för att rädda liv eller klarlägga hans öde...?23 I denna första parlamentariska exponering av konfliktämnena i fallet är replikväxlingen mellan interpellanten och statsministern behärskad. Statsminister försäkrar att UD har prövat och följt alla de uppslag och spår, som på en eller annan väg kommit till dess kännedom, och lämnar sedan en omsorgsfull och detaljerad redogörelse för alla de spår som har följts och alla de kontakter som har tagits med sovjetiska myndigheter. Denna redo- görelse, som utarbetades av , är den första i en rad detaljerade sammanställningar som dag för dag återger händelserna i fallet , från och med telegram från där han berättar att sovjetiska militära myndigheter har tagit hand om och hans egen- dom.24 Den kronologiska uppställningen, som delades ut i stencil 22Rudolph kom till som flykting från . 1946, då han samlade material till sin bok, träffade han och hennes familj. i intervju med 1957, odaterat klipp i mapp I, 2 EuI, Efterforskningen av . Tidningsklipp, box 247, UD:s Wallenbergarkiv. 23Interpellationen framställdes och behandlades . RD 1946 Nr. 38 s. 12-20. 24UD utarbetade flera sådana kronologiska sammanställningar. Den äldsta, som måste betraktas som ett förarbete till den som lade fram i , finns i UD:s arkivbox 245, PM angående efterforskningen av . Den går från till . En alternativ version har framlagts av till ledamöter, ger intryck av livlig aktivitet från UD:s sida. Jag hoppas, avslutar statsministern, att interpellanten ger mig rätt i att de mest enträgna och allvarliga försök gjorts att erhålla visshet om öde [...] och att regeringen icke med vad som gjorts betraktar fallet som ett avslutat ärende. Håstad tackar för detta med att ge regeringens ansträngningar sitt oförbehållsamma gillande och fäster sig särskilt vid att man inte betraktar Wallenbergfallet som avslutat utan vill göra alla ansträngningar i det fortsatta arbetet med att skapa klarhet. Särskilt vad angår departementets många erkännansvärda aktioner i , , , och vid Heliga Stolen, anmärker Håstad att UD nog i hög grad [varit] pådri- vande, och det gäller särskilt gentemot legationen i . Moskvasändebudet démarcher till ryssarna skulle, menar , inte kommit till utan utrikesledningens påtryckningar hemifrån. Detta innebär en kritik av sändebudet , som med namns nämnande anklagas för passivitet. Interpellanten menar ändå att [...] jag tror mig ha säker grund för påståendet, att utan utrikesledningens bestämda inskridanden och instruktioner skulle minister démarcher [...] inte ha blivit så många och så energiska. Å andra sidan implicerar kritiken ett ytterligare och mycket klart erkännande av det arbete som har gjorts och som görs från . Det som har fått interpellanten att ta upp saken, och som utgör den underliggande anklagelsen i interpellationen, är de förhållanden som avslöjas i bok vad avser UD:s hållning till de berörda, de anhöriga – den legitimaste parten i detta fall. Det gäller det likgiltiga uppträdande som särskilt det dåvarande sändebudet minister har visat gentemot mor genom att inte besvara hennes två inträngande vädjande brev och genom att inte göra något försök att kontakta henne eller någon annan anhörig under sommarvistelsen hemma i . Det borde vara sändebudets självklara plikt att aktivt uppsöka de anhö- riga och tala med dem, påpekar . Till UD:s försummelser hör också att man in i det sista har ansträngt sig för att visa upp att [...] inte de jure intog ställningen som chargé d'affaires i , något som är olämpligt just när det gäller ryssarna eftersom de i handelsavtalet med 1928 erkänner vittgående i Allt /3, omfattande tidsperioden från till . rättigheter med hänsyn till diplomatisk immunitet. I övrigt hoppas även Håstad att det nya handelsavtalet med och den atmosfär av livligare och förtroendefullt umgänge mellan och som det måste bidra till, bland annat genom de stora favörer, som detta avtal erbjuder Sovjetryssland, kom- mer att göra sitt till för att fallet snart uppklaras. Interpellationens ethos har således sitt ursprung i hänsynen till de anhöriga, medan det omedelbara skälet har samband med publice- ringen av bok, den första boken om Wallenbergfallet bort- sett från minnen, som utkom ungefär , hös- ten 1945. Håstad gör en explicit hänvisning till detta skäl när han å ena sidan försäkrar att han inte på något sätt har haft någon kolla- boration med doktor medan han å andra sidan oförbehållsamt hyllar för att han av rent idealistiska skäl, satt in sin ovanliga, om än ibland väl sprudlande intelligens, sina enastående kunskaper om och sin outsläckliga mänsklighetslidelse för att medverka till detta mysteriums uppkla- rande. betraktades följaktligen den österrikisk- tjeckiske immigranten som kontroversiell. Håstad ansåg sig tvungen att två sig från misstanken om att gå i hans ledband. Exempelvis gick Håstad överhuvudtaget inte in på antyd- ningar om att kan ha varit amerikansk agent. UD, däremot, fäste sig vid detta påstående i boken. Dåvarande chargé d'affaires i , , skrev i en rapport hem att bok formligen hotade att slå undan benen för legationen i dess försök att nå fram till ryssarna.25 Regeringen tog bestämt avstånd från uppgiften att eventuellt skulle ha haft uppdrag för . Då inledde sin detaljerade redogörelse för , slog han fast att utnämnandet av till posten i var en rent svensk angelägenhet, motiverad av samma ansträngningar som låg bakom kungens per- sonliga hänvändelse till amiral . Ingenting nämndes om den roll eller faktiskt hade spelat i utnämningen. spår var således i detta avseende ytterst ovälkommet. I sitt svar till Håstad nämner statsministern inte heller namn, trots att han faktiskt har haft förhållandevis ingående kontakt med honom i samband med interpellationssvaret (nedan s. 21). 25 Rapport 10.12.1946, i . Redovisning från den svensk-ryska arbets- gruppen, Aktstycken utgivna av II:52. 2000 (nedan Arbetsgruppen) s. 186. Interpellationen i fick omedelbar effekt. Dagen efter statsministerns svar till Håstad sände man, utan att allmänheten fick kännedom därom, ett besked till legationen i om att en ny skriftlig démarche om Wallenbergfallet skulle göras till , nu med uttrycklig hänvisning till att fallet väckt uppseende inom svensk allmän opinion [och] förfrågan i svenska . Démarchen formulerades dessutom ovanligt skarpt i det att nu ansåg sig ha rätt att förvänta ett bestämt besked. Den framfördes till ryssarna , och rapporterade hem att MID (det sovjetiska UD) på grund av den tilltagande presskampanjen i nu började intressera sig för Wallenbergfallet. Likafullt fick ett nega- tivt svar . Ryssarna hade inte funnit något spår av , men skulle fortsätta sökandet. å sin sida upprepade, om än i mer försiktiga ordalag, vad föregångaren hade framhållit för ryssarna, nämligen att det inte kunde uteslutas att hade omkommit vid en olycka i Budapest.26 Dessa rörelser bakom kulisserna förefaller inte ha nått ut till den svenska pressen. Det finns inget pressklipp på UD eller som tyder på att medierna kände till det som hände som efterspel till interpellationen. fortsatte i stället media att rapportera händelser och åtgärder som i princip pekade fram mot ett lyckligt slut, det vill säga mot att var i livet och kanske snart kunde komma tillbaka. kontakt med den amerikanska presidenten, , väckte ett sådant hopp, och togs upp av pressen. hänvändelse till det sovjetiska Röda Korset , som följdes upp av självaste vid den internationella Röda i i maj.27 fortsatte raden av utlänningar att träda fram med lovande besked och spår. De tendenser som hade varit så karakteristiska i pressens rapportering , fortsatte alltså . Allt som kunde tolkas positivt, att han var i livet och skulle kunna hittas, drogs fram. Det som hände därefter, dvs. att UD efter noggrann granskning i varje enskilt fall tvingades att lägga historierna åt sidan (det gäller såväl det estniska spåret i feb- ruari som det slovakiska ), rapporterades inte. De ursprungligen optimistiska rapporterna slogs upp förhållandevis 26Arbetsgruppen s. 187. 27Aftonbladet 27.03, 22.04, 24.04, 13.05 1947. stort, medan de nedslående resultaten av granskningarna väckte mindre, om överhuvudtaget någon, uppmärksamhet.28 På så sätt bildades ett mönster – det är frestande att kalla det en medielogik – för det som därefter etablerades som berättelsen om : att han ideligen blev sedd därute och att spår dök upp medan myn- digheterna hemma, trots alla sina granskningar, aldrig lyckats helt att få en uppslagsände, som Håstad formulerade det. UD levere- rade helt enkelt inte det man hoppades på – och förväntade sig – i saken. Särskilt påtaglig blir denna nyhets- eller medielogik om man jämför den med de centrala aktörernas egna åsikter. ansåg, enligt vad han själv meddelade sovjetmyndigheterna, att var död. Hans efterträdare som sändebud i , , höll inte för uteslutet att han omkommit under striderna i . måste, enligt rapport hem till , ha stött dem i denna syn sedan hon återvänt till . rapporterar att han har talat med Kollontaj, som är enig med honom om att det är bäst för mor att hon får slutgiltigt besked om att sonen är avliden.29 uttrycker detta i ett brev till UD 1951 och betonar att det uteslutande är den mänskliga hänsy- nen till fru som motiverar honom att be om sovjet- myndigheternas bekräftelse av att är i livet.30 Utåt nämns ingenting om detta. Statsminister försäkrar 1946 i att regeringen icke [...] betraktar fallet som ett avslutat ärende utan att den i sina ansträng- ningar har eggats av förhoppningen att trots allt befinner sig i livet.31 Regeringen har således en annan åsikt än sitt sändebud. Grunden för denna mycket påtagliga skiljaktighet kan vi i efterhand bara gissa oss till, eftersom frågan om huruvida var i livet eller inte aldrig förefaller ha varit föremål för något explicit övervägande. Under alla omständigheter står det klart att åtminstone ansåg sig ha goda skäl för sin uppfattning. syn hade formats, troligtvis som ett direkt resultat av samtal med 28Spår efter i : 11.02. 1947, ungraren vittnes- mål om : 7.06.1947. 29Arbetsgruppen s. 183. Det var offentlig känt att hade flera samtal med om Wallenbergfallet i , jfr. RD 1946 Nr. 30Söderblom till UD . P 2 EuI, mapp vaktrapporter samt RD-tryck, artiklar, tidningsklipp m.m., box 245, UD:s Wallenbergarkiv. 31RD 1946 Nr 38 s.16, s. 19. Budapest-legationens chef efter händelserna . Att medlemmar ur legationspersonalen generellt sett ställde sig tvivlande till att skulle vara i livet råder det ingen tvekan om. , den äldste och mest erfarne hjälparbetaren i gruppen var av den åsikten att hade omkommit.32 Även attachén tviv- lade. Varje läsare av de memoarer han utgav måste inse att bokens patetiska slutord om att skall komma tillbaka var en besvärjelse mer än en på erfarenhet grundad övertygelse.33 Det verkar ju dessutom som att inte längre gick i god för officiella version, nämligen att var i livet och i gott förvar. Det lugnande besked hon instruerats att vidarebefordra i måste hon sedan antingen ha frångått eller fjärmat sig från när hon talade med och i . På annat sätt kan rapport om samtalen med henne inte förstås.34 Det finns därför inget skäl att tvivla på att /upp- fattning i och för sig var grundad på att man minutiöst hade stude- rat varje känd detalj i ärendet. Men regeringen godtog inte denna uppfattning. Och när stats- minister försäkrade Håstad att regeringen eggats av för- hoppningen att trots allt befinner sig i livet kan detta vara en hänsyftning på det möte han hade haft med och i kanslihuset , innan riksdagsinterpellationen skulle besvaras. Det var som hade ivrat för ett sådant möte och som hade använt sina kontakter i det socialdemokratiska partiet för att få det till stånd. Han nådde fram, inte bara till statsministern, utan till regeringen, som satt samlad i konferens och som var beredd att ta emot honom och . Efter att regeringen hade lyssnat till långa utredning och studerat hans medhavda dokument, ska , enligt , ha sagt att problemet var tilläckligt klar- lagt, det vill säga att fortsatt kunde anses vara i livet 32Jag är ganska övertygad om att han är i livet. Om han omkom under ett bomb- anfall eller kanske rent av genom rånmord vet jag inte. i intervju med Folket 17.12.1947. 33Lars , Vad hände i . 1949 s. 182. 34Kollontajs vän i , , lämnade 1964 den upplysningen att Kollontaj hade varit orolig efter sitt besök hos , för att hon kanske hade ingivit fru ett falskt hopp. minns också att Kollontaj själv icke var underrättad om situationen och att hon ansåg att saken strängt tagit icke angick hennes befattning. , uttalande till Vi nr 38 1964. Om hon minns detta rätt, styrker det att måste ha förstått Kollontaj på det sätt som här hävdas. och att regeringens kommunikation med måste formuleras på motsvarande sätt. I alla fall innebar statsministerns svar till riks- dagen att han ansåg att kunde vara i livet.35 En intressant fråga i detta sammanhang är om , som inte var med vid mötet , skulle ha uttryckt sig på samma sätt. Utrikesministern uppfattades inom UD som mer skeptisk till teorin om att var i livet, än vad statsminis- tern var. Visserligen avvisar bestämt i sina memoarer att hans utrikesminister skulle ha haft en annan uppfattning i Wallenbergaffären än han själv.36 Men flera av Undéns medarbetare har i efterhand sagt att utrikesministern behand- lade saken med ovilja, att han blev avig och snäv när den kom upp.37 I allmänhet anförs politiska skäl till att ogillade att genom detta ärende komma i motsatsställning till Sovjet.38 Men man kan fundera över om inte motviljan berodde på att delade sändebuden och åsikt att högst sannolikt var död. Visserligen preciserar 1951 att [...] arbetat med hypotesen, att kan vara i livet. Men själv trodde han inte på hypote- sen och det gjorde ärendet ännu tyngre att hantera.39 Det förefaller som att Undéns motvilja inte är känd utåt. I den politiska miljön i var det som fick skulden för den passivitet man ansåg råda i saken. Håstads formulering att jag tror mig ha säker grund för påståendet att är passiv, UD däremot agerar aktivt gentemot ryssarna, kan bero på att han kände till sändebudets syn på saken, men knappast Undéns. sa också senare att jag har särskilt kritiserats, för att jag dödförklarade . Sådan kritik kan han ha fått munt- ligen och off the record i . Det är inte känt att han i tjänstesammanhang ådrog sig kritik för sin hantering av saken. Han kan ha delat sin utrikesministers syn på frågan om huruvida var i livet eller ej.40 framställde Håstad ännu en interpellation till regeringen: Vilka ytterligare åtgärder överväger regeringen för 35Sanningen om fallet , Allt 1951/1 s. 9 f. Detta möte bekräftas egendomligt nog inte i memoarer, se , 1955-1960. 1976 s. 291 ff. 36Tage , 1955-1960. 37Per Anger, och , ref. i , . 1986 s. 278 f. 39Undén i RD 1951 Nr. 20 s. 118, uth. 40Söderblom till UD op.cit. att äntligen bringa klarhet [...] över öde?41 Anled- ningen var uppgiften i om att den österrikiske baronen påstod att han hade suttit i granncell i utanför . Utrikesminister , som besvarade interpellationen i , kunde förklara att Maasburgspåret länge hade varit känt för UD och att det utan resultat hade granskats noga.