sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Om vi antar att Abramov fick instruktion att börja tillämpa denna förhandlingsmodell och att instruerades att upphöra med detta, kan vi då utläsa några som helst motsvarande variationer i den sovjetiska behandlingen av ? I det följande skall vi kort, utifrån de vittnesmål som finns tillgängliga, försöka utröna huruvida behandlingen av Avsåg att utväxla ? i Lubjanka och Lefortovo-fängelserna på något sätt korresponderar med det mönster som vi kan urskilja i de svensk- sovjetiska förhandlingarna. 14.2Återspeglas den ändrade sovjetiska hållningen i behandlingen av ? Vad hände efter ? Innan vi går in på frågan om överensstämmelsen mellan de svensk- sovjetiska kontakterna och behandlingen av , skall vi kort nämna något kring vad som faktiskt hände sedan han arresterats av de sovjetiska myndigheterna . Det går att teckna en tämligen god bild av skeendet mot bakgrund av de vittnesmål som inkom . Enligt vittnet hade och hans chaufför , vid de sovjetiska truppernas ankomst till , sökt komma i kontakt med det sovjetiska kommandot i syfte att utverka skydd åt judarna. På vägen dit hade emellertid bil stoppats av sovjetiska soldater, vilka tvingade dem att stiga ur bilen och därefter skar sönder däcken. blev överlämnad till NKVD och satt i ett provisoriskt NKVD-häkte i (, 1957: 93). Enligt vittnet hade anmält sig hos de sovjetiska militärkommandot, men därefter blivit skickad från den ena instansen till den andra, och slutligen hade de blivit häktade (, 1957: 71). Enligt vittnena och hade uppsökt det sovjetiska kommandot i syfte att för- söka utverka att den svenska beskickningen inte skulle beskjutas. hade dock, enligt , blivit uppmanad att vända sig direkt till marskalk . Emellertid blev och häktade av en NKVD-officer med majors grad (, 1957: 88). Det är viktigt att hålla i minnet att den sovjetiska behandlingen av inte i någon nämnvärd grad skilde sig från den behandling som hundratals, ja rentav tusentals människor fick erfara efter den sovjetiska erövringen. Vi har ovan pekat på att bl.a. Anger och fick ett liknande bemötande. I ett brittiskt dokument uppges en holländsk officer ha sagt följande: Avsåg att utväxla ? When Russians entered they asked me many things but I did not tell them all. They asked me if I was working for the intelligence service and told me they thought I was. They kept me in prison for six weeks in a room with two Hungarians outside which were guards and I was treated as an enemy. (HS4/103, 58340). Både Huber och uppger att och därefter färdades med järnväg via till . Enligt Huber hade man vid ett uppehåll i den rumänska staden tillåtit och att stiga av tåget och besöka restaurang . De sovjetiska myndigheterna hade förklarat för att de inte skulle betrakta sig som fångar, utan blott som tagna i skyddshäkte. I hade man bland annat visat dem tunnel- banan och de hade gått till fots till Lubjanka, varefter man skilt och åt. De bägge hade därefter inte setts (, 1957: 72, 93). Enligt hade förts in i samma cell (nummer 121) i Lubjanka-fängelset som och den österrikiske löjtnanten (, 1957: 71). (Tidsuppgiften torde dock vara felaktig eftersom det av registreringskort framgår att han ankom till Lubjanka . Även uppger att och ankom till Lubjanka ). uppgav att , upprättade en skrivelse på tyska till fängelsedirektören vari han protesterade mot sin häktning och begärde, i egenskap av svensk medborgare och diplomat, få träda i förbindelse med den svenska beskickningen i (, 1957: 72). genomgick sitt första förhör. Det hölls från 01.05 till 04.35 (UD II: 52, 2001: 74), och enligt uppgav att förhörsledaren sagt till honom: Ni är oss ju bekant. Ni tillhör en storkapitalistisk familj i (, 1957: 72). anklagades enligt för att ha bedrivit spioneri. uppgav sedermera, i samtal med den svensk-ryska arbetsgruppen, att förts till förhör . Han återvände till cellen först vid ca och uppgav då att förhörsledaren hade varit en blond officer, som enligt var en förfärlig man (UD II: 52, 2001: 78). Avsåg att utväxla ? Det kan härvid vara värt att understryka att nu befann sig i en ytterst komplicerad situation. Det är svårt att tänka sig vad skulle ha sagt rörande sig själv och sitt uppdrag för att inte väcka de sovjetiska förhörsledarnas intresse och misstänksamhet. Hans namn var väl känt i för en i sovjetiska ögon sannolikt svårbegriplig verksamhet som gick ut på att rädda judar, han tillhörde en av världens mest inflytelserika bankirfamiljer (som vid tiden för hans arrestering var inbegripen med förhandlingar om handelskrediter till ), han hade en officiell titel som legationssekreterare med diplomatisk immunitet, men var i praktiken endast tillfälligt anställd inom den svenska utrikesförvaltningen; hans uppdrag var utformat av en amerikansk organisation vars sambandsman i också var agent inom den amerikanska underrättelsetjänsten, han hade mottagit instruktioner för sitt uppdrag från utrikesminister , och personal vid den svenska beskickningen i , så- som Grossheim-Krisko (och sannolikt även Tolstoj-Kutuzov) hade i förhör bland annat uppgivit att givit skydd åt fiender till . Att OSS verkade från i var med största sannolikhet därtill känt för den sovjetiska underrättelsetjänsten. Följande ordväxling, som utspann sig mellan en intet ont anande och , alltså lite mer än före första förhör i Lubjanka, kan knappast ha förbättrat situationen för : I syfte att informera mig [Vetrov] om beskickningens alla arbets- uppgifter sade S[öderblom] att han har för avsikt att utöka Svenska beskickningens personal i med hänvisning till att den sovjetiska beskickningens personal i är ganska stor. Jag påpekade att den största beskickningen i är den tyska. S[öderblom] skyndade sig att försäkra att den nu reducerats betydligt och att den största beskickningen nu är den amerikanska beskick- ningen med sina 300–400 medarbetare (, f. 0140, op. 30, p. 8, p. Därtill förtjänar det att också i detta sammanhang anmärkas att almanacka innehöll noteringar om 18.00 , samt Am. Avsåg att utväxla ? Under bokstaven E i almanackans telefonbok åter- finns bl.a. namnet . Denna almanacka hamnade i samband med arresteringen hos de sovjetiska myndigheterna, och dessa genomförde med all sannolikhet en minutiös genomgång av dess innehåll. vistades i cell 121 (troligtvis) fram till då han, enligt vittnet , överfördes till samma cell som Loyda och tysken (Rapport, 2001: 20). Där kom han att för- bli i . hade härvid uppgivit för Loyda att han betraktade gripandet som ett oförklarligt misstag, och att detta nog skulle redas ut. Vid ett förhör hade förhörsledaren inför Loyda uppgivit att inte är någon diplomat utan en svensk som hjälpt rika judar i (UD II: 52, 2001: 79). Enligt hade Loyda uppgivit att sagt till ryssarna att man inte hade någon anledning att hålla honom fången eftersom han arbetat för ryssarna i . Detta ville man från sovjetisk sida inte tro. Istället hade förhörsledaren sagt att vore en rik svensk kapitalist, och vad skulle en sådan väl göra för ryssarna? (, 1957: 89). genomgick sitt andra förhör (UD II: 52, 2001: 75). flyttades , tillsammans med Roedel från Lubjanka till Lefortovo-fängelset. Där hade fort- löpande knackningskontakt med krigsfångarna , , , , , , och . hade, enligt upprepade gånger protesterat mycket skarpt mot sin häktning, samt fordrat att, i egenskap av diplomat från en neutral stat, få bli satt i förbindelse med en representant för svenska be- skickningen i . Han hade också vägrat uttala sig vid förhör med hänvisning till sin diplomatiska status (, 1957: 78). /46 hade för avsikt att rikta en protestskrivelse. Han visste dock inte till vem skrivelsen borde riktas. och hade diskuterat frågan genom knackningskontakt och överenskommit att skrivelsen borde riktas till och avfattas på franska språket. Avsåg att utväxla ? liksom , att var sysselsatt med att avfatta en skrivelse på franska. I skrivelsen begärde åter att få komma i kontakt med den svenska beskickningen i (, 1957: 80). Enligt Rensinghoff hade den riktats till , och skall ha erhållit en bekräf- telse på att hans ansökan avsänts (, 1957: 86-87). genomgick sitt tredje förhör (UD II: 52, 2001: 75). Bergemann uppger att under sin vistelse i Lefortovo vid återkommande tillfällen begärt att få besked om sitt öde. Man hade därvid tröstat med hänvisning till den konferens som skulle äga rum i och vid vilken fångarnas öden skulle avgöras (, 1957: 82). Den konferens som av- sågs var, enligt den svensk-ryska arbetsgruppen sannolikt den konferens som hölls i mellan å ena sidan och , , och å den andra. Fredsavtal med dessa stater hade uppnåtts 1946, och konfe- rensen syftade till att lösa praktiska frågor, bland annat rörande repatriering av krigsfångar. Vissa krigsfångar tilläts, som ett resultat av denna konferens, att återvända till sina hemländer (UD II: 52, 2001: 77). Enligt Bergemann förflyttades och från sin cell i Lefortovo till Lubjanka (, 1957: 82). Enligt den svensk-ryska arbetsgruppen, som bygger sin uppgift på en registreringsjournal från Lefortovo förflyttades från Lefortovo (UD II: 52, 2001: 76). Enligt Rensinghoff hade kallats till förhör kort före och Roedels förflyttning. Förhöret och den efter- följande förflyttningen skulle ha ägt rum (, 1957: 87). Den svensk-ryska arbetsgruppen konstaterar att hämtades till förhör strax före förflyttningen, men att det inte finns något förhör registrerat i förhörsjournalen. Man tycks härvid utgå från att den omnämnda förflyttningen avser den som skedde (UD II: 52, 2001: 76). Enligt Rensinghoff hade efter förhöret knackat ned att förhörsledaren meddelat honom att hans fall vore helt klart, Avsåg att utväxla ? och att han vore ett politiskt fall. Om han ansåg sig oskyldig var det hans sak att bevisa detta. Det bästa beviset för att vore skyldig låg, enligt förhörsledaren, i det faktum, att svenska beskickningen i och icke hade gjort någonting åt hans sak. begäran att få komma i direkt kontakt med svenska beskickningen i eller Röda korset, eller att få rikta en skrivelse till dem, hade avfärdats under hän- visning till att ingen människa tar notis om er. Om eller dess beskickning hade haft något som helst intresse för er, så hade de redan för länge sedan satt sig i förbindelse med er. Vid ett annat tillfälle hade förhörsledaren, enligt , uppgivit att ni kommer av politiska skäl aldrig att dömas. Rensinghoffs kontakt med avslutades troligtvis, såvitt Rensinghoff kunde erinra sig, , med ett kort med- delande från : Vi förs bort följt av några knytnävsslag mot väggen (, 1957: 87). Även vittnet Mohrmann säger sig ha haft sin sista kontakt med (, 1957: 85). genomgick sitt femte förhör, i Lubjanka, dit nu förflyttats. Den svensk- ryska arbetsgruppen konstaterar att det skett en förändring i be- handlingen av som delvis är höljt i dunkel februari/. Enligt en muntlig utsaga given till den svensk-ryska arbetsgruppen från tolken Kondrasjov, var förhöret ett slags kontrollförhör, med genomgång av tidigare lämnade uppgifter rörande dokument med listor som påträffats vid arresteringen. Förhörsledaren hade också, enligt Kondrasjov, intresserat sig för kontakter med tyskar och amerikaner (: 52, 2001: 82). Flera vittnen uppger att något hänt . uppger att han hämtades till förhör . Förhörsledaren frågade vilka han delat cell med, varvid uppgav namn. Man undrade då för vilka fångar berättat något om . uppgav ett antal namn, varefter han placerades i ensamcell fram till (, 1957: 72-73). Avsåg att utväxla ? Huber uppger att han hämtades till förhör varvid han dock inte fördes till den vanliga förhörslokalen, utan till ett annat rum. Förhörsledaren var en ung, blond jätte, som var civilklädd. Denne ställde frågor rörande vilka personer som Huber delat cell med i Lubjanka- och Lefortovo-fängelserna. Huber nämnde att han delat cell med Langfelder och förhörs- ledaren intresserade sig för vad Langfelder berättat om . Därefter placerades Huber i ensamcell i Lubjanka till (, 1957: 92-93). fördes Huber in i en cell tillsammans med och en finne vid namn Pelkonen. Bägge hade suttit till- sammans med Langfelder och hade förflyttats från lägret till Lubjanka där han sammanfördes med Pelkonen (, 1957: 94-95). Pelkonen uppgav, enligt , att han kallats till förhör rörande vilka uppgifter Langfelder lämnat om den svenske legationssekreteraren. Pelkonen hade emellertid svarat att han inte kände svenskens namn varefter han, liksom Huber blivit placerad i ensamcell i Lefortovo (, 1957: 90). uppger också att han, i likhet med Huber och Pelkonen, fram emot den 27 eller hämtats till förhör, och att man frågat honom vilka fångar han delat cell med. Kitschmann hade då uppgivit att han delat cell med Langfelder, och han hade blivit uppmanad att återge vad Langfelder berättat om . Därefter hade man avkrävt namnen på de personer för vilka Kitschmann berättat om Langfelder och Wallen- berg. Han hade därefter placerats i en separat cell, och kom att till- bringa tiden fram till i olika ensamceller i Lefortovo (, 1957: 83). I den svenska arbetsgruppens rapport konstateras att förhören, enligt journalerna, inte ägde rum , utan . Även bland annat och genomgick förhör . Langfelder genomgick därtill ett långt förhör . Man konstaterar också att de sovjetiska myndigheterna härefter såg till att isolera den lilla krets som ut- gjordes av de f.d. cellkamraterna till och . En del av dessa överfördes sedermera till där de också hölls strängt isolerade (UD II: 52, 2001: 145-147). Det ingår inte i direktiven för denna utredning av bedriva en djupare analys av vittnesutsagorna. Tvivelsutan finns här en del oklarheter. Både Rensinghoff och Mohrmann uppger sig ha Avsåg att utväxla ? förlorat kontakten med . Enligt vittnet Bergemann och den svensk-ryska arbetsgruppen, skedde dock inte förflyttningen från Lefortovo förrän . Tiden är också, som på- pekats av arbetsgruppen, delvis höljd i dunkel. Vittnet skiljer sig kraftigt från de övriga. Han uppger att kontakten med pågick ända . Det svenska agerandet och behandlingen av Av intresse för denna utredning är huruvida det svenska agerandet kan visas ha haft något som helst inflytande på be- handling i fångenskapen. Den svenska arbetsgruppen skriver att uppgiften från Rensinghoff (att förhörsledaren skulle ha sagt till att ingen människa tar notis om er. Om eller dess beskickning hade haft något som helst intresse för er, så hade de redan för länge sedan satt sig i förbindelse med er), kan ses som en ödesdiger kommentar till den svenska be- skickningens bristande engagemang, särskilt då från sida (UD II: 52, 2001: 78). Denna slutsats förefaller dock ytterst osäker. Såsom ovan påvisats uppgav (m.fl.) vid fri- givningen från , att de sovjetiska förhörsledarna sagt, att svenska Moskva-beskickningen saknade intresse för dem och icke kunde ordna hemresa (HP 80 B, 26/10- 1945). Också gav en liknande version vid sin fri- givning . Jag protesterade naturligtvis och talade mig varm om neutralitet, utlandsjournalisternas oantastbarhet osv. och krävde att åtminstone få komma i kontakt med svenska legationen i . Överste tycktes inte höra på vad jag sade, och rätt som det var avbröt han mig med en uttråkad gest (af Sandeberg, 1946: 184). Att , och af Sandeberg samtliga varit utsatta för denna typ av kommentarer tyder på att detta var en standard- modell för att bryta ned fångarna psykiskt. och den övriga utrikesledningens brist på engagemang för öde behöver således inte vara den bakomliggande orsaken till förhörs- ledarens påstående. Avsåg att utväxla ? överlämnade uppgiften att af Sandeberg under fångenskapen träffat två personer som sade sig ha träffat och hans chaufför i sovjetisk fångenskap. Denna démarche gav upphov till viss aktivitet från sovjetisk sida. Vice utrikesminister , som suttit med under möte med , riktade med anledning av démarchen , , en förfrågan om till biträdande in- rikesministern . Huruvida det faktum att genomgick sitt tredje förhör i Lefortovo skall sättas i samband med Lozovskijs förfrågan (och Barck-Holsts démarche) går inte att säga med säkerhet. Likaledes oklart är huruvida det finns något samband mellan Lozovskijs brev, förhöret och det faktum att Abramov, blott senare, , i samtal med fram- höll att SSSR:s enorma territorium komplicerade genomförandet av eftersökningar [av ], använde det lyckliga fallet af Sandeberg som en analogi för att åskådliggöra Wallenbergfallet samt pekade på den ännu ouppklarade frågan rörande Makarova. Det förefaller dock möjligt att det finns ett samband. Denna utredning kan, i brist på dokumentation, inte ge något otvetydigt svar på frågan varför de sovjetiska interlokutörerna tillämpade sammankopplingsförfarandet i Wallenberg-ärendet från just , och varför man plötsligt, fr.o.m. , ändrade sitt agerande under förhandlingarna. Det är inte heller möjligt att ge ett entydigt svar på varför denna observerbara för- ändring nästan korresponderar med behandlingen av i fängelset, (förflyttning från Lefortovo till Lubjanka ) men uppenbarligen inte med den sovjetiska stats- ledningens behandling av Wallenberg-ärendet. Det avgörande beslutet rörande öde förefaller inte ha fattats förrän , även om det också finns tecken som tyder på att man kan ha bestämt sig på ett tidigare stadium (t.ex. Vysjinskijs anteckning att det är nödvändigt att finna godtagbara förklaringar). Det utredningen med säkerhet kan konstatera är att sändebudet i Tjernysjev uppmanade femte europeiska avdelningen vid utrikeskommissariatet att alltid ställa motfrågor till de svenska diplomaterna, och att denna modell tillämpades i ärendena med repatriering av af Sandeberg, Meier- och (ställs mot Makarova) /mars Avsåg att utväxla ? 1946, för att därefter, , tillämpas i fallet . Vi kan konstatera att Abramov tillämpade denna förhandlings- modell på fallet , efter att en ny sovjetisk utrikespolitisk linje gentemot , syftande till att åstadkomma en förbättring i relationerna, hade trätt i kraft. Det är också klarlagt att den tillämpades vid mötet mellan Abramov och . Vi kan därtill konstatera att det sovjetiska upphörandet med denna förhandlingsmodell för det första sammanfaller med publika- tionen av två i sovjetiska ögon ytterst besvärande böcker (bok, : Diplomat, kämpe, samarit (), och bok kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i och fall (), För det andra (och möjligtvis som en följd av dessa böcker), Dekanozovs vägran att träffa svenska diplomater med anledning av Wallenberg-ärendet, för det tredje Barck-Holsts fråga till Sysojev huruvida tillämpandet av en viss sovjetisk för- handlingstaktik innebar att fanns i livet och kunde utväxlas, och för det fjärde (och möjligtvis som en följd av denna fråga) ett telefonsamtal från Vysjinskij till Abakumov, där någon form av viktig information rörande möjligtvis utbyttes. Huruvida dessa faktorer på något sätt är orsaken till det förändrade sovjetiska agerandet kan dock inte sägas med säkerhet. 14.3Den sovjetiska handläggningen av Feller och I syfte att ytterligare belysa på de tänkbara bevekelsegrunderna bakom det sovjetiska agerandet i fallet , skall vi kort analysera det sovjetiska agerandet i parallellfallen med de schweiziska diplomaterna . Som ovan nämnts tele- graferade Przybyszewski Westrup till att schweiziska myndigheter meddelat att Feller och erbjudits att besiktiga en viss beskickningslokal under eskort av sovjetiska militära myndigheter, varefter de aldrig åter- kommit(HP 1 Cs, 20/4-1945). Medan man från svensk sida redan på tidigt stadium började spekulera kring försvinnande, för att börja hålla bilden av som död för sannolik (såsom ovan nämnts spekulerade man på liknande sätt om Feller [HP 1 Cs, Avsåg att utväxla ? 27/4-1945]), höll man sig på schweiziskt håll konsekvent till linjen att Feller och befann sig i livet i sovjetisk fångenskap. Som nämnts, skrev Przybyszewski Westrup att man på schweiziskt håll ansåg sig bestämt veta att Feller och internerats i (HP 1 Cs, 24/9-1945). Orsakerna till varför man från schweizisk sida, till skillnad från den svenska, överhuvudtaget kunde vara så fast övertygad om att de bägge diplomaterna befann sig i fångenskap är inte till fullo ut- redda. Denna utredning har inte haft till uppgift att analysera det schweiziska agerandet och ny dokumentation kan följaktligen inte presenteras. Emellertid framgår av ett schweiziskt dokument av , som ställts till den svensk-ryska arbets- gruppens förfogande, att erhöll information från att Feller och befann sig i sovjetisk fången- skap (Dokumentsamling, D04). , som saknade diplomatiska kontak- ter med , förde förhandlingar angående de internerade diplomaterna med en sovjetisk militär repatrieringsdelegation som kommit till . Delegationen stod under ledning av den sovjetiske generalmajoren . Från sovjetisk sida var man mycket intresserad av att få de två sovjetiska militära piloterna, . och . Kottjetov, som sökt politisk asyl i , återsända. Den schweiziska regeringen var av asylrättsliga orsaker angelägen att inte behöva utlämna de bägge sovjetiska militärerna, som bägge deserterat från den röda armén. hade det schweiziska legationsrådet Zehnder och Vichorev nått en preliminär överenskommelse att i utbyte mot sex internerade sovjetiska medborgare i , som straffats för smärre förseelser, erhålla Feller och . En rapport vidarebefordrades av Vichorev till sovjetiska utrikeskommissariatet . skrev Dekanozov ett brev till säkerhetsminister vari han återgav det schweiziska erbjudandet att frige ryssarna i utbyte mot Feller och . Dekanozov bad Merkulov rapportera vilka uppgifter han förfogade över rörande nämnda personer, och hans åsikt rörande det schweiziska förslaget till utväxling (Dokumentsamling, D05). Merkulov delegerade uppenbarligen denna uppgift till chefen för , som i en utförlig rapport till Molotov av gav en utförlig redogörelse för omständigheterna kring Fellers och Meiers arrestering. Han noterade också att det Avsåg att utväxla ? brittiska sändebudet i den allierade kontrollkommissionen gjort en hänvändelse rörande Feller och till representant i . (Dokumentsamling, D06). Trycket från sovjetisk sida att också få Kottjetov och utlämnade var emellertid så påtagligt att den schweiziska re- geringen beslutade att låta utlämna Kottjetov. läste Vichorev, vid ett möte med Zehnder, upp ett telegram från Dekanozov vari meddelades att man från sovjetisk sida visserligen var beredd att godta den föreslagna uppgörelsen, men endast på villkor att också sändes till- baka till . För den händelse ställde sig av- visande till det sovjetiska kravet hade Vichorev för personligt bruk erhållit ytterligare ett telegram från vari det hette att Feller och inte kunde skickas hem. befann sig således i en utpressningssituation och tvingades fatta beslut att utlämna de bägge deserterade soldaterna. översände Dekanozov ett meddelande till Abakumov vari framgick att sovjetiska och schweiziska myndig- heter överenskommit om utväxling av de sex i internerade sovjetiska medborgare och de sovjetiska medborgarna och , i utbyte mot de schweiziska diplomaterna samt ett antal schweiziska konsulära tjänstemän som inter- nerats av sovjetiska myndigheter. Dekanozov instruerade Abaku- mov att verkställa denna överenskommelse (Dokumentsamling, D08). Feller och överlämnades till schweiziska myndigheter . Inte heller själva utväxlingen gick smärtfritt. I den officiella skrivelsen till av rapporterade Przyby- szewski Westrup från ett samtal med kabinettssekreteraren i det schweiziska Stucki: Då jag lyckönskade Stucki till att de två tjänstemännen från sålunda blivit räddade, avbröt han mig och sade, att man ingalunda kommit därhän . hade mot hans, Stuckis, ivriga avstyrkande förfogat om utlämnande av de två ryssar som mest intresserade Soviet – och vilka hämtats i flyg – i stället för att ordna saken som ett regelrätt utbyte. Man hade à tout prix velat markera förtroende med en flott gest, och hade förflutit sedan den dag, då Feller och enligt avtal skulle hava avlämnats i , utan att så skett och utan att ett ord givits till förklaring av orsaken till dröjsmålet (HP I Cs, 15/1-1946). Avsåg att utväxla ? Skillnader i handläggningen mellan fallen och /