sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — , Undéns klipp, UD arkiv. vis fick ett väl inarbetat tema – kritik av UD:s Wallenberghantering – förnyad aktualitet under de nya förhållandena.99 I presskommentarerna till de nya informationerna framkom också snart den synpunkten att vittnenas avslöjanden måste påverka statminister förestående besök i . Borde det ej med kraft understrykas att öde skall vara klar- lagt, innan denna resa kommer till stånd, frågade (h). Om fallet inte var löst skulle det i alla fall tas upp, bekräftade själv vid studentmötet i före avresan. I takt med att besöket, som skulle vara från till , närmade sig, skärptes pressens fokus på . Det blev nu den enda konkreta sak som kunde förväntas bli behandlad på ett meningsfullt sätt under detta halvt om halvt artig- hetsmotiverade besök, sades det. Att statminister vid ett motsvarande besök i hade fått till stånd en frigivning av norrmannen , lovade gott i det avseendet, preciserade Dagens Nyheter.100 Andra höjde förväntningarna med kommenta- rer om att vid sitt besök hade en enastående, den bästa, ja till och med den sista chansen, att få fram sanningen om . Blir ryssarnas svar , att man inte kan finna honom, torde han sannolikt för alltid vara förlorad , fastslog liberala Förväntningarna var alltså stora då med hustru gav sig av i sällskap med inrikesminister och pol- chef – samt ett talrikt pressuppbåd som bevakade besöket från alla sidor. De omfattande uppslagen hemma om sam- talen i – huvudnyheten i svenska medier – handlade nästan samtliga om Wallenbergfallet: att det skulle tas upp, att det behandlades, att ryssarna sa sig villiga att ta emot det överväldigande bevismaterial som hade med sig, att de tog emot det, och slutligen att de lovade att det skulle prövas. I den ordrika slutkommuniké som avslutade den officiella delen av besö- ket, fäste sig pressen nästan uteslutande vid avsnittet om , och i kommentarerna dagarna därefter diskuterades det livligt vad man egentligen hade uppnått. Var resultatet ingen- ting nytt? Eller ett resultat så gott man kunde vänta sig? Tolkningarna var många. En gemensam synpunkt tycktes vara 99Värmands-Posten 21.10.1955, ledare om . 100Dagens Nyheter 6.12.1955, jfr. ibid. 4.04.1956, Skådespel i . 101Nye Tiden 4.04.1956, ledare hr. veta vad som hänt ?. att det som man hade vunnit, löfte om granskning, var ett steg framåt, som flera tidningar skrev. Men många ansåg lika fullt att det var en djup besvikelse för att han inte kunde vända hem med det efterlängtade, slutgiltiga beskedet om Wallenberg.102 Sistnämnda tolkning var nog främst partipolitisk. Statsministern själv hade naturligtvis inte uttalat något hopp om att få ett sådant besked. Han hade nog varit inne på tanken att ställa större krav i , t.ex. om inrättande av en svensk-rysk under- , men gav upp detta på förhand.103 Som utfal- let blev, var det för honom och hans rådgivare en triumf att Wallenbergfallet överhuvudtaget togs upp i slutkommunikén av . Hemma ansågs det naturligt, ja helt självklart. I verk- ligheten hade det kostat mycket att få detta till stånd.104 Löftet från ryssarna om att de skulle granska och pröva det medförda mate- rialet representerade dessutom ett genombrott i ärendet, som var betydelsefullt nog i sig självt. Det öppnade under loppet av – – för just den omprövning från rysk sida som opinionen i så starkt hade förväntat sig sedan 1953.105 Mot slutligt besked (1956 – 57) återvände det svenska följet från . I ankomsthallen på väntade, förutom flocken av journalister och fotografer, även TV- och journalfilmsfolk med kameror och strålkastare. Och vem, om inte , stod beredd att gripa ordet vid den improviserade presskonferensen. Han var inte nöjd med det som hade uppnåtts, och uttryckte detta i irriterade och föga väl övervägda ordalag, som en tidningsman återgav det. Statsministern avbröt honom. 102 ett steg framåt: Stockholms-Tidningen, m.fl.,; besvikelse: , m.fl., alla 4.04.1956. 103Erlanders överväganden, samt diskussionerna i regeringen före resan, återges i , I regeringen. Ur min politiska dagbok 1954–59, 1969. s.99 ff. Moskvabesöket skildras även livligt i , Rikets förhållande till främmade makt. Memoarer 1952–1964, Sth. 1983 s.44 ff., vid sidan av egen framställning i 1955–60 Sth 1976 s. 298 ff. 104Kampen bakom kulisserna för att få med i kommunikén blev känd först med memoarer, 1976: Se 1955–60 s. 298 ff. Jfr också , memoarer 1969, om tankar inför resan. 105Gemensam svensk-sovjetisk kommuniké , tryckt i Utrikesfrågor. Offentliga dokument m.m. rörande viktigare svenska utrikespolitiska frågor 1956, 1957. Jag måste säga, , att jag gjorde mitt allra bästa för att över- tyga de ryska statsmännen om hur vi ser på frågan om . backade snabbt: Då tackar jag på vägnar, herr excellens!106 Att inte heller nådde fram med sin kri- tik berodde nog på att den handlade mer om formen än om inne- hållet. Wallenbergaktionen var mycket upptagen av ord. Den påtalade strängt att Moskvakommunikén använde uttrycket den i vid krigets slut försvunne svenske diplomaten, eftersom var ju inte försvunnen 1945, utan omhändertagen av ryssarna. Den motsatte sig också att repre- sentanter för den använde uttrycket mysteriet , eftersom fallet var inte något mysterium längre. Man menade att nu hade man fakta – var i livet. Att likväl hade använt detta uttryck i 1955, ansågs som mycket olämpligt. Aktionen hade heller ingen tolerans för att i muntligen hade svarat en amerikansk journalist att på sätt och vis hade befriats, liberated, av ryssarna i . Detta var att vända upp och ner på fallet. Men att fokusera på sådana saker nu när ärendet äntligen hade börjat röra på sig, föreföll som rena hårklyverierna. Aktionsledarnas utta- lande om att de var djupt bedrövade över kommunikén återgavs i storstadspressen men fick inget genomslag i den bredare press- debatten och knappast heller i opinionen.107 uppträdande på vann inte heller gehör. Ärendet var i rörelse, vilket öppnade för en allmän förväntan. Ryssarna menade nämligen allvar med att de ville pröva det svenska materialet. Det blev tydligt då de bad att få komplet- terande material, och ännu mer då ambassadör för- klarade för kabinettssekreterare att man möjligt skulle ge ett svar. Detta, förklarade , var den Första positiva Wallenbergnoten på 11 år.108 Notens innehåll var i och för sig positivt. Men av större betydelse var kanske att detta var den allra första gången som pres- sen i fick information om en noteväxling direkt från . Inte tidigare hade medierna Intermezzo nära då kom. 107Uttalandet är tryckt i , , m.fl. 4.04.1956. fått information om några kontakter med – och det var många vid , cirka 50 – på det sätt som skedde. Inte ens den betydelsefulla noten av , där summerade de många vittnesmål som tillsammans visade att hade varit i livet åtminstone fram , och som av svenska rättsliga myndigheter bedömdes som juridiskt gil- tiga bevis, kom till allmänhetens kännedom. Medierna kände därför inte till att regeringen till slut hade hittat ett kron- vittne, den tyska polisofficeren . I och med att pres- sen inte fick ta del av noteväxlingen hemlighölls hans namn, iden- titet och vittnesmål. Egendomligt nog hade denna återhållsamhet från UD:s sida inte kritiserats tidigare, bortsett från att undslapp sig en sarkastisk anmärkning om att hade funnit det riktigt att vänta innan han informerade om sitt besök i 1954.109 Men i och med offentliggörandet av Rodinovs svar föreföll UD att övergå till en ny praxis. Den nya öppenheten upprepades då den sände ett påskyndande PM till , och även då ambassadör i överlämnade en allvarlig påminnelse om att nu väntade på svar. Båda kommunikationerna meddelades . Att pressen på detta sätt fick ta del av den diplomatiska korrespondensen bidrog otvivelaktigt till att skärpa intrycket att regeringen nu verkligen kände sig offensiv.110 kunde gärna kalla sovjetnoten en upprepning av tomma ord, och fortsätta sin skoningslösa kritik av UD:s hantering av under ärendets allra tidigaste faser.111 Och mer öppenhet följde. Internt på UD beslutade man under loppet av att i form av en vitbok publicera det omfat- tande material som samlats in till noten av , och som granskades före . läckte planen på vitboken ut och flera tidningar inledde det nya året med att välkomna det material som förhoppningsvis skulle frisläppas. Hallen (s) från en interpellation till om fallet: Ämnar herr utrikesministern låta publicera en så kallad vitbok om 109En antydan till kritik mot för att han väntat med att informera om att han hade väckt frågan om i , står dock att läsa i 3.11.1955. 110Svenska 22.11.1956, s.d. Vecko-Journalen , ref. 3.08.1956: Slarv inom UD öde. affären , och om så är fallet, vid vilken ungefärlig tidpunkt kan den vara att förvänta? För den svenska opinionen känns det beklämmande, sa interpellanten, att det skall ruva ett mörkt vakuum över en svensk mans liv, då han gjorde sin insats i humanitetens tjänst.112 Men innan svaret på interpellationen skulle lämnas i hade den distanserats av de händelser som denna vår 1957 följde tätt och dramatiskt på varandra. För det första lämnade slut- ligen sitt svar. För det andra släppte departementet sin vitbok, och för det tredje lämnade Wallenbergaktionen ut aktstycken som ledde till en bitter personpolemik kring Undéns roll i Wallenbergfallet. svar blev känt via pressen . Första- sidorna var täckta av svarta helsidesrubriker: Ryskt besked: död. Avled i Lubjanka-fängelset 1947. Utrikesminis- tern delgav föräldrarna det tragiska budet (). framför sitt uppriktiga beklagande: dog . Beriaminister får skulden. UD ej tillfreds med dödsbesked (). Kabinettssekreterare talade i radions : Ingen annan svensk i vår historia har väl haft tillfället att på ett så direkt och personligt sätt rädda människoliv i tusental. Inför en sådan realitet, lät han antyda, var det ryska svaret knappast att lita på. Den enda dokumentation som visade upp var ett brev bestående av två rader från en läkare som skrev att hade dött i hjärtinfarkt och därefter kremerats utan föregående obduktion. Det var så minimalt att det knappt var trovärdigt. För UD blir det därför nödvändigt att även i fortsättningen pröva alla existerande eller nya spår.113 frisläppte UD hela det svenska materialet, först i form av en stencil och där- efter i tryckt format,114 och satte igång med att utforma texten till svarsnoten. Beskedet från bestod alltså i en enkel dödförklaring som inte ens uppfyllde kraven på en medicinsk dödsattest. Om dokumentet var äkta, väckte det flera frågor. Är innehållet sant? Gick dödsfallet och kremeringen till så som beskrevs, eller hade den sovjetiska säkerhetstjänsten manipulerat med faktum ? I så fall: I vilken riktning? 112RD 1857 Nr.1 s. 35. 113Arne , cit. i , 1981 s.213f. 114Raoul : Dokumentsamling jämte kommentarer rörande hans fångenskap i , 1957. Om man utgick från att ryssarnas svar var uppriktigt och deras dokumentation äkta, kunde det på grund av möjliga manipulationer 1947 inte uteslutas att levde vidare och att han kanske fortfarande levde. Det är inte överraskande att det var den tolkning som familjen och Wallenbergaktionens ledning tog fasta på. De meddelade allmänheten att de inte fäste tilltro till det sovjetiska svaret och att efterspaningarna fortsatte därför att var i livet. Det sista förmedlades på ett gripande sätt till allmän- heten genom stort uppslagna bilder av den sörjande men ännu hoppfulla , vars moderliga öde nu hela folket fick ta del av. Till och med ryssarna uttryckte sin djupa medkänsla med familjen i sin svarsnote. Men man kunde också ta dokumentet till intäkt för att han med ännu större säkerhet var död. själv utgick från detta i det resonemang han framförde i utrikesnämnden . , sa han, har tagit det utan tvivel mycket påkos- tande steget att desaouvera en rad tidigare regeringsmeddelanden och att uttala sitt beklagande: [D]et förefaller sannolikt att är död och att detta konstate- rats av vare sig för länge sedan eller i samband med den du företagna undersökningen. Hade befunnit sig i livet och detta varit känt för , borde det ha framstått som mindre påkostande, mindre förödmjukande att återsända honom.115 Var dokumentet falskt, däremot, reste det en moralisk anklagelse mot självt. För vad kunde man vänta sig när man hade överlämnat allt sitt bevismaterial till ryssarna och på detta sätt bevi- sat att levde i alla fall fram ? Var det då inte logiskt att löste sitt Wallenbergproblem retrospektivt genom att fastställa hans död till ett datum alldeles efter detta årtal – och sedan isolera honom för resten av livet? Påståendet att dött några månader efter den tidpunkt då han enligt det svenska bevismaterialet ännu var vid liv [...] är precis vad man skulle vänta sig om den givna redogörelsen vore fritt uppfunnen av det nu fungerande ryska , skrev i en ledare i . Att sovjetledarna ljuger lika gärna som de talar sanningen, var ju ett faktum.116 Noten från Molotov väckte på samma sätt tvivel om den grundläggande taktik i .Möller, s. 288. 116Dagens Nyheter 8.02.1957, ledare , och . som hade använt – som ju var att lägga fram det man visste för att därigenom provocera fram ett svar. Att en döds- attest skulle kunna bli utgången, hade både och fruktat på förhand.117 slog svar tillbaka som en fruk- tansvärd anklagelse mot hela Undéns linje, så som han hade defi- nierat den i interpellationsdebatten 1951 – att sättet att få framgång i inte var att kräva utlämning, utan att samla bevis för att på så vis ge den nya ledtrådar genom iakttagelser Men ansatserna till en principdebatt om detta förstummades I stället för att ställas till svars för sin ledtrådslinje, utsattes för ett personangrepp som helt kom att överskugga diskus- sionen om vad som var sant och osant i note. Som om det skulle vara uttänkt som ett drag för att försvaga effekten av ryssar- nas dödsbudskap, offentliggjorde nämligen Wallenbergaktionens , dvs. dagen efter det att note blev känd, ett referat av novembermötet mellan utri- kesministern och Wallenbergaktionen i kanslihuset , som var minst sagt chikanerande för . Utrikesministern hade den gången uppträtt både arrogant och sovjetvänligt. Han hade antytt att man kunde lita på Vysjinskijs ord och anklagat för okunnighet och för att vilja piska upp opi- nionen. Referatet slogs upp stort i där- efter och bekräftades senare av ett minst lika blamerande minnes- protokoll från samma möte, författat av och publicerat i med förord av . Advokat bekräftade referatens sanningshalt, om än i något försiktiga ordalag.119 De referaten gick runt i pressen och kom att spela en fatal roll i debatten.120 försvarade sig med att hans utta- landen den gången hade missförståtts, förvrängts och återgivits tendentiöst.121 Det hjälpte föga. Det var svårt att undgå intrycket av en utrikesminister som på politiska grunder den gången hade ställt sig helt avvisande till den aktion som sedan hade gjort så mycket för att få fram fakta, även till hans eget departement. 118RD 1951 Nr 20 s. 130. Vecko-Journalen u.d., . Div. art. i 11.02-23.02.1957. 58–67, försöker och utifrån en källkritisk granskning att utreda vad som egentligen sades på mötet 3.11.1947. 120Ynge , s. 281. 121Morgon-Tidningen 22.02.157, även återgivet i 23.02.1957. heten gentemot de efterlevande strömmade också ut från referaten på ett sätt som det inte gick att bortse från. Allra hårdast gick ut. Hans ledarartikel Man- nen utan nåd riktade ett dräpande angrepp mot utrikesministerns hjärtlöshet, inkompetens och ohederlighet. Ett fruktansvärt per- sonangrepp, som slog lika hårt oavsett om Undéns uppträdande hade berott på hans prosovjetiska tredje ståndpunktslogik eller en mänskligt sett abnorm brist på generositet. Vid en tillbakablick kan man fundera över temperaturen i detta angrepp. Kanske bott- nade det i neutralitetspolitikens underliggande, känslomässiga kostnader. Kraften i slag stammar nämligen så uppenbart från hans motvilja mot Undéns tendens att jämställa och USAs trovärdighet. gick i sin polemik nu tillbaka till protokollen från för att visa hur hade till- rättavisat interpellanten då hon antydde att Vysjinskijs note var lögnaktig. Det var oansvarigt, hade då menat. erkände ju ryssarna själva att noten var påhittad.122 Debatten om utrikesministerns agerande 1947 hade klar parti- politisk prägel. Socialdemokratiska tidningar ställde upp för , om än något defensivt, medan liberala och moderata anslöt sig till angrepp.123 Avslöjandena försvagade utan tvivel utrikesministern politiskt. Men vad detta fick för betydelse för den större Wallenbergopinionen, kan i efterhand vara svårt att värdera. Pressen utanför visade i alla fall mindre intresse för den politiska striden om och mer för kärnfrågan: Vad skulle man tycka om ryssarnas note? Mycket tyder på att den hållning som Undéns eget departement gav uttryck för i svarsnote till , faktiskt överensstämde med den allmänna meningen. Och UD:s svar var skarpt. Svensk opinion är med rätta upprörd över vad som förekommit i denna sak, slog svarsnoten fast, och hänvisade i det sammanhanget till den långvariga tystnaden från sida, de många bortförklaringarna och den närmast otroliga graden av arrogans från säkerhetstjänstens sida som hävdades. Och så huvudsaken: Den har svårt att tro att all annan 122Dagens Nyheter 12.02.1957, ledare utan nåd. Ibid. 14.02.1957, ledare . I sina memoarer förklarar att de personangrepp han riktat mot var motiverade av en personlig besvikelse över att utrikesministern svek sina tidigare ideal genom att han, särskilt vid baltutlämningen, visade en starkare benägenhet för realpolitik. , Mitt liv. III Sth 1971 s. 172–74. 123Aftonbladet 11.02.1957, Stockholms-Tideningen 12.02.1957, Morgon-Tidningen 15.02 o 22.02.1957; o. , cit. i spalten Pressgrannar, 15.02.1957. dokumentation rörande vistelse i sovjetiska fängelser än den rapport som omnämnes [...] skulle vara helt utplånad. Den förväntar därför att om ytterligare material framkommer i [...] delges [detta] det svenska utrikesdepartemen- tet, liksom eventuellt nytt material från svensk sida kommer att ställas till förfogande för fortsatta undersökningar i Sovjet- unionen. Med andra ord: trodde inte på noten. Ärendet var fort- farande ouppklarat. Pressmaterialet visar att medierna slöt upp bakom regeringens syn. Likväl hade säkert kategoriska påstående om att han var död, i kombination med den dokumentation som trots allt läm- nats för detta, ett visst inflytande på opinionen. Flera än tidigare måste nu ha börjat tvivla på om kunde vara i livet. Flera kan också ha resonerat som utrikesministern gjorde i utrikesnämn- den, nämligen att säkert skulle ha skickat hem honom hellre än att förödmjuka sig genom ett sådant erkännande, om han hade varit i livet. Av den underliggande stämningen i opinionsmaterialet efter note framgår att familjens och Wallenbergaktionens halsstarriga påstående om att lever i högre grad än tidigare betraktas som ett särfall. Händelserna ledde till att de goda förbindelserna mellan UD och Wallenbergaktionen sprack. Aktionen ville från och med nu ha fria händer, förklarade verkligheten hade samarbetet blivit omöjligt efter alla hans frenetiska angrepp på departementet, på regeringen, på svarsnoten och till och med på vitboken.125 Ett sakligt innehåll i konflikten gällde uppre- pade krav på att måste ställa till svars för den desin- formationskampanj som hans material hade avslöjat. UD gick emot detta.126 Allmänheten fick aldrig veta varför UD inte ville inkludera bevis för sådana agentes provocateurs i sina hänvändelser till . Men om man anlade en förnuftig syn på detta var det lätt att se att huvudfrågan skulle trasslas till om man utöver de komplicerade Wallenbergbevisen också skulle dra in påståenden om hemliga agenter och annan ljusskygg verksamhet från rysk sida. Men sådana förnuftiga skäl tilltalade inte . Han insisterade på att kon- 124Rudolph , 1981 s. 215. Ibid.. refereras ett avskedssamtal mellan de och statsminister där den sistnämnde ska ha uttalat kritik mot UD:s hantering av Wallenbergärendet vad avser UD:s tidigare inställning. 125Mellan raderna i vitboken, Vecko-Journalen, , klipp i Undéns arkiv, UD. 126Svenska 20.07.1956, , Stockholms-Tidningen, Arbetet s.d., referat av art. i Vecko-Journalen. frontera även med detta, och reagerade häftigt då han inte fick gehör. Då även lämnade befattningen som kabinettssekreterare rasade samarbetet ihop av sig självt. Många på UD drog en lättnadens suck. Flera av de inblandade tjänstemännen betraktade som en hysteriker, en pest och en plåga, en ond ande som med vilja hade komplicerat en fråga som redan var till- räckligt svår.127 Det står ganska klart att Wallenbergaktionen aldrig kom att återvinna det inflytande som den hade haft – 57, varken över ärendet eller opinionen. Nya vittnen (1958 – 61) Det finns uppgifter om att levat vid en senare tid- punkt än den angivit, men dessa uppgifter har inte kunnat bestyrkas. Så bedömde situationen i en intervju när han lämnade befattningen som kabinettssekreterare för att bli direktör på våren 1957.128 Att finna ett sådant bestyr- kande måste således bli en uppgift för hans efterföljare på UD, om man skulle driva fallet vidare enligt Undénlinjens prin- cip. Och tvärtom: Så länge det inte finns något nytt material frå- gan, är det svårt att återkomma till ryssarna.129 Jakten på vittnen fortsatte alltså i . Men även pressen hjälpte ivrigt till . Av dessa två var det sannolikt pressens offentligt presenterade vittnen som for- made opinionens uppfattning om utvecklingen i fallet . framträdde ett vittne och berättade att han hade sett i , och året därpå berättade ett annat vittne att han hade träffat honom i Vladimir-fängelset, öster om . därefter vittnade en person om att han var i livet , och ännu något senare påstod en annan att han var säker på att dog i . bedyrade det österrikiska vittnet att han hade sett i livet i Tjeliabinsk i , en historia som åter- gavs i flera, detaljerade beskrivningar. Många av pressens nya vitt- nen var ungrare, och framträdde inte mindre än två 127Polchef , cit. , s, 277 f; div. uttalanden inför utredningen. 128Frihet frågar om Raouls öde: Frihet 1.05.1957. av UD till 26.04.1957. stycken, nämligen en som hade sett honom och en annan som hade sett honom 1947.130 Liksom tidigare presenterades vittnesmålen utan vare sig journa- listiska eller redaktionella invändningar, och den tidning som publi- cerade dem försvarade dem mot skeptiska kommentarer från till exempel . Det var i ett sådant sammanhang, då han bemötte det nya vittne som presenterade , som fick se sig själv omnämnd i mycket kritiska ordalag i en svensk tidning. Han hade tagit Wallenbergsaken på entreprenad och anser sig själv vara den ende som sitter inne med de enda korrekta uppgifterna, hette det . Pressen trodde på sina vittnen, det var den genomgående tonen. Historien om , som den fortsatte att leva i medierna efter ryssarnas dödförklaring , närmaste förutsatte att sådana vittnen dök upp med jämna mellanrum. Att berättelserna ibland kunde vara ganska fantastiska föreföll bara att förstärka det drag av gåtfullhet som hade präglat fallet. Historien förutsatte självklart också att han kunde vara i livet. Längst gick , som påstod att man hade ovedersägliga bevis för att fortfarande var i livet, och som fortsatte att trycka vittnesberättelser som gav belägg för denna syn.131 Men det fanns också avvikelser. menade att han var död , medan ansåg att något definitivt besked kanske aldrig skulle komma. medgav också att han med största sannolikhet [torde] vara död.132 Men även om pressen fortsatte att föra fram vittnen var det naturligtvis UD som gjorde de mest grundliga efterforskningarna. Detaljerna från dessa kom emellertid inte till allmänhetens känne- dom förrän , i vissa fall i samband med den andra vit- 130 Vittnena trädde fram i tur och ordning i: 8.08.1957, 23.11.1958, 21.02.1960, 4.06.1964, 27.09.1965, 14,10.1966, 10.08.1967, 15.08.1967. 131Expressen 22.03.1964, ledare har bevis: Ryssarna ljuger om . 132Uppsala 14.03.1957, ledare . 11.03.1957, om av . 1.06.1959, och .