sou · GRB397d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta gäller dock inte beträffande medel som redovisas till statsbudgeten i form av skatt samt rest- och dröjsmålsavgifter på sådana medel eller böter och andra medel som skall drivas in som böter (2 § andra stycket 1 och 2). De fordringar som kronofogdemyndigheten skall handlägga enligt denna förordning är t.ex. fordringar som grundar sig på civil- eller skadeståndsrättsliga anspråk och som kronofogdemyndig- heten helt självständigt har att utverka betalning för. Det kan även vara fordringar som kronofogdemyndigheten på uppdrag av annan skall bevaka och driva in. Ett sådant uppdrag får däremot inte innefatta en överlåtelse av fordringen (12 §). Enligt 10 § lönegaran- tiförordningen får t.ex. förordna en kronofogdemyn- dighet att företräda staten i konkurs i fråga om statens rätt på grund av utbetalt garantibelopp. De åtgärder som kronofogdemyndigheten har behörighet att vidta beträffande de förstnämnda fordringarna är betalningspåmin- nelse (10 §), andra åtgärder som behöver vidtas för att få betalt (11 §), väcka talan vid domstol (13 §), medge eller vägra betal- ningsanstånd, förenat med eventuell amorteringsplan (14 §), avbryta indrivningen (15 §), anta ackordsförslag (16 §), helt eller delvis efterge fordringsanspråket (17 §) samt ansöka om konkurs (19). beslut om eftergift får överklagas till (20 §). Innan kronofogdemyndigheten fattar beslut enligt 15–17 eller 19 § skall samråd ske med Kammarkolle- giet. Enligt 21 § får Kammarkollegiet utfärda föreskrifter i fråga om samrådsskyldigheten och de föreskrifter som i övrigt behövs för verkställigheten av förordningen. Kammar- kollegiet och har utfärdat sådana före- skrifter.89 Enligt Kammarkollegiets föreskrifter skall, beträffande 15–17 och 19 §§, samråd ske under vissa förutsättningar. 89 Kammarkollegiets föreskrifter, KAMFS 1998:1 och föreskrifter, RRVFS 1993:1681. De föreskrifter tidigare utfärdat gäller till dess nya föreskrifter utfärdas av . kollegiet kan vidare genom särskilt beslut undanta en myndighet från samrådsskyldigheten.90 Beträffande bestämmelserna i 4–5 och 7–10 §§ skall dessa tilläm- pas även på fordringar som en myndighet har på en annan statlig myndighet. Den myndighet som innehar fordringen kan i sådana fall uppdra åt en annan myndighet under regeringen att hantera fordringen (18 §). Enligt 1 § andra stycket förordningen (1994:634) med instruktion för Kammarkollegiet bevakar Kammarkollegiet i vissa ärenden statens rätt och allmänna intressen, bland annat i vattenrättsliga ärenden och ärenden om stämpelskatt vid inskrivningsmyndighet samt frågor som gäller Allmänna arvsfonden. Vidare tillhandahåller Kammarkollegiet enligt 1 § tredje stycket administrativ, ekonomisk och juridisk service till myndigheter under regeringen. I detta ligger bl.a. att ge service till myndigheter vad gäller indrivning av obetalda statliga fordringar. Kollegiet har även enligt 2 § en skyl- dighet att företräda staten i ärenden om ersättning enligt 4 § 1 förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten samt i andra ärenden som regeringen, Justitiekanslern eller, efter regeringens bestämmande, någon annan statlig myndig- het har uppdragit åt kollegiet att handlägga. Kammarkollegiet skall även svara för uppbörd av statens inkomster och betala dess utgif- ter om något annat inte följer av särskilda föreskrifter. Kammarkollegiets verksamhet är huvudsakligen avgiftsfinansie- rad. Den inkassoliknande verksamhet som bedrivs för statliga myndigheters räkning sker på uppdragsbasis. Omfattningen av uppdragen varierar och regleras närmare i de enskilda avtalen mellan Kammarkollegiet och den uppdragsgivande myndigheten. De tjänster som Kammarkollegiet erbjuder myndigheterna är –utskick av betalningspåminnelse, –upprättande av amorteringsplan och bevakning av betalning i enlighet med denna, –ansökan om betalningsföreläggande och i förekommande fall utmätning, 90 Jfr 1–5 §§ KAMFS 1998:1. –fortsatt bevakning om gäldenären befinns sakna utmätnings- bara tillgångar, –driva ärendet i domstol om gäldenären bestrider kravet och återrapportering till myndigheten.91 Med stöd av 12 § förordningen om hantering av statliga fordringar har ett flertal myndigheter uppdragit åt kollegiet att bevaka och driva in deras E-målsfordringar. Kammarkollegiet får också i uppdrag av olika myndigheter att utföra vissa uppgifter, främst betalningsanmaningar, även beträf- fande deras allmänna fordringar, dvs. sådana som skall drivas in enligt indrivningslagen (bl.a. miljösanktionsavgifter och kemikalie- avgifter, se avsnitt 4.7.2 och tabellen under kategori 2). Omfatt- ningen av inkassoverksamheten för denna typ av fordringar är emellertid begränsad. är kollegiet den enda aktören på marknaden. Visserligen finns det inget direkt hinder mot att exempelvis kronofogdemyndigheten i viss omfattning utövar mot- svarande funktion, som också sker enligt 10 § lönegarantiförord- ningen. Till skillnad från Kammarkollegiets instruktion, saknas det dock i förordningen med instruktion för exekutionsväsendet upp- gift om att liknande uppdrag skall fullgöras av kronofogdemyndig- heten. Nämnas kan att Kammarkollegiet för relativt långt komna över- läggningar med om ett uppdrag att hantera deras samt- liga körkortsavgifter (E-målsfordringar); sammanlagt 24 000 ären- den . Uppdragen skall lämnas per fil varvid den information som sänds måste vara krypterad. Detta har inneburit att Kammar- kollegiet ställts inför stora datatekniska utmaningar. Lösningen kommer dock att innebära att deras program för fordringsbevak- ning kan hantera informationsöverföring på fil. Kammarkollegiet sysselsätter 160–170 personer. Av dessa arbetar tre personer heltid med inkassohanteringen, därmed avses såväl A- som E-målsfordringarna. De ärenden där betalning bestrids över- lämnas till någon av två jurister som efter samråd med den upp- dragsgivande myndigheten beslutar om ärendets fortsatta hand- läggning. Juristerna lägger ned 10–av sin arbetstid på dessa ärenden. Kollegiet utnyttjar postens tjänster för att nå ut med sina försändelser, såsom postens e-brev, eftersökande av okänd adressat osv. Först då posten inte lyckas att nå en gäldenär utnytt- 91 , dnr RRV 23-1998-32. Via post- och bankgirot sker redovisningen av influtna pengar. Genom att en stor del av administrationen hante- ras utanför Kammarkollegiet beräknar man bl.a. att klara den ökade anhopningen ärenden från utan några resursförstärk- ningar. överlämnade 617 beslut om miljösanktionsavgift om sammanlagt (av dessa över- lämnades till kronofogdemyndigheten för indriv- ning enligt indrivningslagen). Kemikalieinspektionen överlämnade 37 uppdrag avseende kemikalieavgifter om sammanlagt och överlämnade två uppdrag avseende förse- ningsavgifter om sammanlagt . Totalt inkom till Kammarkollegiet , 4 866 inkassoärenden till ett sammanlagt fordringsbelopp om 36 823 727 kr.92 4.7.5Borgenärsuppgiften enligt 2 kap. 30 § andra stycket utsökningsbalken har behörighet att företräda det allmänna vid vissa tvister som hänvisas till domstol och vid överklagande i utsök- ningsmål. Detta har ansetts lämpligt mot bakgrund av att en tvist kan ha betydande principiellt intresse och att staten respektive kommunen kan ådra sig stora rättegångskostnader.93 I 2 kap. 30 § andra stycket utsökningsbalken föreskrivs således att staten eller kommunen i dessas egenskap av borgenär företräds av i tvister som gäller talan om bättre rätt till utmätt egendom enligt 4 kap. 20–23 och 26 §§, 9 kap. 11 § tredje stycket samt 13 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken. Detsamma gäller i överklagade allmänna utsökningsmål. behörighet omfattar de fordringar som hand- läggs som allmänna mål enligt 1 kap. 6 § andra stycket utsöknings- balken. har tidigare givit kronofogdemyndigheterna generell behörighet att vid tingsrätt företräda i såväl överklagade utsökningsmål som tvister om bättre rätt.94 Med anledning av att Justitiekanslern funnit skäl att ifrågasätta huruvida utsökningsbalken ger stöd för en sådan generell delegering har 92Enligt uppgift från Kammarkollegiet. 1980/81:8 s. 156, 279 och 445. 94Beslut , dnr 4826-99/1112. lämnat en hemställan till om ändring av 2 kap. 30 § utsökningsbalken.95 har härvid begärt att paragrafen ändras så att kronofogdemyndigheten i stället ges behörigheten att företräda det allmänna vid tingsrätt i de mål som är i fråga. utfärdar fullmakter som utpekar några särskilt angivna kronofogdar vid kronofogde- myndigheterna. och har totalt deltagit i 275 processer vid domstol. I flera författningar finns regler enligt vilka företrädaren för en juridisk person kan åläggas betalningsansvar för den juridiska personens skulder. Dessa möjligheter utnyttjar även staten som ytterligare en åtgärd för att få betalt för sina fordringar. Det saknas emellertid uttryckligt lagstöd i såväl utsökningsbalken som indriv- ningslagen avseende vem som skall företräda staten i dessa frågor. Det finns således inte heller någon reglering av vilka fordringar som en företrädare för det allmänna har behörighet att föra talan om. Det framgår emellertid av 2 kap. 3 § förordningen med instruk- tion för exekutionsväsendet att skall företräda staten vid domstol, om det inte särskilt föreskrivs att detta ankommer på kronofogdemyndigheten. I bestämmelsens andra stycke ges möjlighet att delegera uppgiften till en kronofogdemyndighet eller en skattemyndighet i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden. Inom skatteförvaltningens verksamhetsområde har Riksskatte- verket på motsvarande sätt givits behörighet att företräda staten och att på samma sätt delegera behörigheten, 2 kap. 3 § förord- ningen (1990:1293) med instruktion för skatteförvaltningen. Riks- skatteverket har med stöd av dessa förordningar givit såväl krono- fogdemyndigheten som skattemyndigheten behörighet att före- träda staten i mål om betalningsskyldighet mot tredje man såvitt gäller vissa typer av mål i första instans.96 Bl.a. omfattas mål om betalningsskyldighet som grundas på 12 kap. 6 § skattebetalnings- 95Justitiekanslerns beslut , dnr och hemställan , dnr 291-02/100. 96Riksskatteverkets beslut , dnr 218-98/920. lagen (1997:483), 2 kap. 20 § lagen (1980:1102) om handelsbolag och enkla bolag, 12 kap. 2 § aktiebolagslagen (1975:1385) och punkt 5 i övergångsbestämmelserna till lagen (1994:802) om ändring i aktiebolagslagen. har överlämnat åt myndigheterna själva att regionvis lösa frågan om när kronofogdemyndigheten respektive skattemyndigheten skall föra talan om företrädaransvar. Rest- föringstidpunkten har i princip blivit avgörande för vilken myndig- het som skall handlägga ärendet. Uppkommer frågan om att utkräva företrädaransvar före restföringstidpunkten tas den om hand av skattemyndigheten och uppkommer frågan efter rest- föringstidpunkten sköter kronofogdemyndigheten hanteringen. Undantag görs dock exempelvis om skattemyndigheten har påbör- jat ett utredningsarbete då restföringstidpunkten infaller. Skatte- myndigheten kan då fortsätta hanteringen av företrädaransvars- frågan. Gäller saken både restförda och ännu inte restförda ford- ringar får frågan om vem som skall föra talan avgöras efter vad som är mest lämpligt med hänsyn till utredningen i det enskilda fallet. Arbetet med att utkräva ansvar av en företrädare för en juridisk person inleds med att ett betalningskrav riktas mot företrädaren. Ett stort antal förlikningar nås redan på detta stadium. Kronofog- demyndighetens möjligheter att ingå förlikning med en företrädare är helt oreglerade och således obegränsade. (Jfr med de begräns- ningar som gäller vid exempelvis ackord.) Om företrädaren inte betalar och någon förlikning inte träffas har myndigheten att välja mellan att ansöka om betalningsföreläggande hos kronofogdemyn- dighetens enhet för summarisk process eller att ansöka om stäm- ning vid tingsrätten. Mål om företrädaransvar handläggs som dispositiva tvistemål, dvs. mål där förlikning är tillåten. Även på detta stadium kan således förlikning ingås. Det stora flertalet förlikningar ingås dock tidigare, genom utomprocessuella överens- kommelser.97 , genom rättsenheten på exekutionsavdelningen, hanterar alla mål om företrädaransvar i överrätt oavsett vilken myndighet som fört talan i tingsrätten. Det förekommer dock att i enstaka mål uppdrar åt skattemyndigheten att företräda staten i hovrätt. 97 Se för en närmare beskrivning den redovisning som lämnas i Företrädaransvar (SOU 2002:8) på s. 88 f. har upprättat riktlinjer till stöd för myndig- heternas hantering av frågor om företrädaransvar.98 Reglerna om företrädaransvar för skatter enligt 12 kap. 6 § skattebetalningslagen har varit föremål för en översyn av Utred- ningen om betalningsansvar för företrädare för juridiska personer. I betänkandet Företrädaransvar (SOU 2002:8) föreslås bl.a. att beslut enligt bestämmelsen skall fattas av allmän förvaltningsdom- stol i stället för som av allmän domstol. Vidare föreslås att företrädaren för den juridiska personen skall ha rätt att föra talan om den grundläggande skattefordringen under förutsättning att den juridiska personen försatts i konkurs och att talan om betal- ningsskyldighet väckts vid domstol. En proposition på grundval av betänkandet har överlämnats till (se avsnitt 8.6). framställde kronofogdemyndigheten 1 572 krav mot företrädare för juridiska personer och skattemyndigheten framställde 1 147 krav. lämnade in 170 ansökningar om betal- ningsföreläggande och 266 stämningsansökningar. Totalt träffade kronofogdemyndigheten 376 förlikningar. lämnade in 136 ansökningar om betalnings- föreläggande och 254 stämningsansökningar. Totalt träffades 120 förlikningar. förde talan i överrätt i 46 fall. 4.7.7Nedsättning av fordran, frivillig och tvingande skuldsanering I 4 och 5 §§ lag (1993:892) om ackord rörande statliga fordringar m.m., skatteackordslagen, regleras hur staten skall hantera sina fordringar i det första, oreglerade steget av skuldsaneringsproces- sen och i det andra steget där kronofogdemyndigheten fattar beslut om frivillig skuldsanering. Liksom beträffande ackord begränsas lagens tillämpning även i dessa frågor till att enbart omfatta staten tillkommande fordran som vid verkställighet enligt utsöknings- balken handläggs i allmänt mål, med undantag för fordran som grundas på studiestödslagen (1973:349) eller studiestödslagen (1999:1395). Beslut får fattas om nedsättning av fordran i steg 1 och förslag om frivillig skuldsanering i steg 2 får godtas om förut- sättningarna för skuldsanering är uppfyllda. För att staten skall få 98 riktlinjer , dnr 9875-97/920. fatta ett beslut om nedsättning av fordran krävs dessutom att övriga borgenärer gör motsvarande eftergift. Statens borgenärs- uppgift i det tredje steget, där allmän domstol fattar beslut om tvingande skuldsanering, är inte särskilt reglerad. Domstolen kan, till skillnad från kronofogdemyndigheten i steg 2, bevilja skuldsa- nering oavsett borgenärernas inställning.99 efter skuldsaneringslagens ikraftträdande fungerade skattemyndigheten som borgenärsföreträdare för staten. I samband med att kronofogdemyndigheten subsidiärt fick behö- righet att företräda staten i ackordsfrågor överflyttades ansvaret för statens borgenärsuppgift i skuldsaneringsfrågor helt till kronofog- demyndigheten.100 Motiveringen till detta var att ordningen med kronofogdemyndigheten som skuldsaneringsmyndighet och skattemyndigheten som borgenärsföreträdare medförde åtskilligt dubbelarbete. Genom överflyttningen av borgenärsuppgiften fick kronofogdemyndigheten således en dubbelroll i dessa frågor (se vidare avsnitt 9.2.4). Med stöd av 2 kap. 3 § förordningen med instruktion för exeku- tionsväsendet, företräds staten av i överrätt. Beträffande mål vid tingsrätt har delegerat före- trädesrätten till kronofogdemyndigheterna.101 har utformat handläggningsrutiner för borge- närsfunktionen i skuldsaneringens lagreglerade delar.102 Enligt avräkningslagen har staten möjlighet att avräkna belopp avseende vissa skatter och avgifter som återbetalas eller annars utbetalas mot fordringar som det allmänna har gentemot gäldenä- ren. Det allmänna behöver härigenom i princip inte betala ut skatte- eller avgiftsbelopp till någon som står i skuld till det all- männa. Innan avräkningslagen trädde i kraft var det de återbetalande myndigheterna själva som verkställde avräkning enligt avräknings- bestämmelser i de olika skatte- och avgiftsförfattningarna.103 För att få nödvändig information om dels eventuella avräkningsbara 99Se närmare härom under avsnitt 4.5. 1997/98:65 s. 62 f. 101Riksskatteverkets beslut , dnr 5682-98/714. 1984/85:108 s. 26 ff. fordringar avseende andra medelsslag, dels vad som återstod obetalt av fordringar avseende samma medelsslag krävdes ofta en kommu- nikation mellan de återbetalande myndigheterna och kronofogde- myndigheten. Genom avräkningslagen samlades bestämmelserna om avräkning på ett ställe och kronofogdemyndigheten fick behörighet att besluta om avräkning, 3 § avräkningslagen. Lagen innebar en utvidgning, inte minst beträffande det allmännas motfordringar, eftersom dessa kom att omfatta mer än enbart skatte- och avgifts- fordringar.104 Överflyttandet av beslutanderätten till kronofogde- myndigheten motiverades av att avräkningslagen uteslutande avsåg sådana motfordringar som överlämnats för indrivning. Om kro- nofogdemyndigheten inte fått den samlade beslutanderätten hade en än mer omfattande kommunikation mellan de återbetalande myndigheterna och kronofogdemyndigheten krävts.105 I 1 § avräkningslagen anges de fordringar på återbetalade belopp som gäldenären kan ha mot staten. De avser bl.a. fordringar som omfattas av bestämmelser i skattebetalningslagen, vissa icke skatt- skyldigas fordringar på återbetalning av ingående mervärdesskatt enligt 10 kap. 1–4 §§ mervärdesskattelagen (1994:200) och ford- ringar enligt tullagen (2000:1281).106 En följd av skattekontots införande är att det inte längre finns någon avräkningsordning som motsvarar den särredovisning av skatter och avgifter som tidigare skedde i samband med avräkning. Vid avräkning av gäldenärens fordran på skattekontot mot ett tidigare restfört underskott på skattekontot anges inte längre om fordringen avser viss skatt eller avgift.107 De motfordringar som staten skall ha för att vara berättigad till avräkning beskrivs i 2 § avräkningslagen. Fordringen skall vara regi- strerad för indrivning i utsöknings- och indrivningsdatabasen enligt lagen (2001:184) om behandling av uppgifter i kronofogdemyndig- heternas verksamhet och drivas in enligt indrivningslagens bestämmelser.108 Det är således fråga om samtliga fordringar som handläggs i allmänna mål. 1984/85:108 s. 45 ff. 1984/85:108 s. 36. 106Riksskatteverket har i en hemställan , dnr 4484-01/100, till begärt att en 1 a § tillförs avräkningslagen så att avräkning enligt lagen även skall göras från belopp avseende bidrag, stöd eller ersättning som av utbetalas till enskild. 1996/97:100 s. 347 f. 108I samband med indrivningslagens tillkomst ändrades hänvisningen beträffande vilka motfordringar som omfattas till att avse denna lag, prop. 1992/93:198 s. 106 f. beslut får överklagas med undantag för det fall det innebär att avräkning inte skall ske, 11 § avräk- ningslagen.109 I mål vid domstol företräds det allmänna av . har bemyndigats att, efter samråd med Tullver- ket och i vissa frågor, meddela de föreskrif- ter som behövs för verkställigheten av avräkningslagen.110 har utfärdat föreskrifter som dels begränsar skyl- digheten enligt 4 § första stycket avräkningslagen att undersöka förekomsten av motfordran om det utbetalade beloppet understi- ger visst belopp, dels ger utrymme att underlåta avräkning om statens motfordran understiger . Innan lagen (1982:188) om preskription av skattefordringar m.m. (skattepreskriptionslagen) trädde i kraft gällde två skilda preskrip- tionssystem för det allmännas fordringar på skatter, tullar och avgifter.111 Dessa system ersattes genom skattepreskriptionslagen med ett enhetligt system där möjligheten till preskriptionsförläng- ning introducerades. Skatter och andra fordringar som det allmänna har rätt till och som drivs in enligt indrivningslagen preskriberas enligt reglerna i skattepreskriptionslagen. Vissa fordringar som handläggs i all- männa mål undantas i 1 § uttryckligen från bestämmelserna, såsom fordringar enligt vattenlagen (1983:291), rättshjälpslagen, studie- stödslagen (1973:349), studiestödslagen (1999:1395) eller bötes- verkställighetslagen (1979:189). Vidare undantas fordringar för vilka särskilda bestämmelser om preskription gäller. De fordringar som omfattas av skattepreskriptionslagen preskri- beras . Huvudregeln är att tiden räknas från utgången av det kalenderår när skatten förföll till betalning. Ett viktigt undantag gäller i fråga om fordringar som omfattas av skattebetal- ningslagen. För dessa är det i stället utgången av det kalenderår 1984/85:108 s. 110 ff. och 117 f. 110Förordning (1985:654) med bemyndigande för att meddela föreskrifter om verkställigheten av lagen (1985:146) om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter. 111Dels enligt förordningen (1862:10 s. 1) om tioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer, dels enligt preskriptionsbestämmelserna i uppbördslagen (1953:272). under vilket de överlämnades för indrivning som bildar utgångs- punkt för beräkningen av preskriptionstiden. Enligt 7 § skattepreskriptionslagen får länsrätten under vissa förutsättningar – bl.a. om gäldenären har överlåtit, undanskaffat eller upplåtit särskild rätt till egendom och det kan antas att han gjort detta för att försvåra det allmännas möjligheter att få betalt för fordringen – besluta om förlängning av preskriptionstiden. Den kronofogdemyndighet hos vilken målet om indrivning av ford- ringen är anhängigt är behörig att ansöka om förlängning, 13 §. I kammarrätt och i Regeringsrätten förs det allmännas talan av Riks- skatteverket, 14 §. På förs talan om preskrip- tionsförlängning av exekutionsavdelningens rättsenhet. Behörigheten att fatta beslut om preskriptionsförlängning ligger alltså på domstol och inte på kronofogdemyndigheten. I förarbe- tena uttalades i denna fråga bl.a. att det från rättssäkerhetssynpunkt var mindre tillfredsställande att den myndighet som både företräder det allmänna som borgenär och har verkställande och beslutande uppgifter i egenskap av exekutiv myndighet även skulle ha rätt att besluta om förlängning av preskriptionstiden.112 Förlängningsfrå- gan var av sådan natur att den borde utformas som en partprocess inför domstol. Som skäl för att länsrätten skulle pröva frågan i första instans uttalades att det borde vara en strävan att till de allmänna förvaltningsdomstolarna föra mål som nära anknyter till skatteområdet. Indrivningslagen och indrivningsförordningen ligger till grund även för när kronofogdemyndigheten kan besluta att söka indrivning utomlands. Möjligheterna att driva in fordringarna i skall nämligen först utredas. Enligt 16 § indrivningsförordningen får kronofogdemyndigheten begära biträde utomlands om fordringen inte utan väsentliga svårigheter kan drivas in i och gäldenä- ren i fråga vistas utomlands eller i annat fall kan antas ha egendom i utlandet. De fordringar som över huvud taget kan drivas in utom- lands anges vara dels sådana som tillkommer staten och inte grun- das på någon av studiestödslagarna, dels de fordringar som anges i 14 § indrivningsförordningen. 1981/82:96 s. 46 f. Betalningsanmaning enligt 5 § indrivningslagen kan vid indriv- ning utomlands ske på två sätt, nämligen genom direktanmaning, vilket innebär att anmaningen sker direkt till gäldenären utan mellanhand, eller genom konsulatanmaning, då anmaningen sker via svensk beskickning eller konsulat. Det står kronofogdemyndig- heten fritt att välja sätt för betalningsanmaning. För att kronofogdemyndigheten skall kunna driva in svenska offentligrättsliga fordringar utomlands krävs härutöver stöd i internationella överenskommelser som införlivats i svensk lagstift- ning eller i EG-rätten.