sou · GRB321 · 2004-01-01 00:00:00 — förutom konstnärer också sufflörer, museitjänstemän, sufflörer, bibliotekarier m.fl. Även yrken inom kulturförmedling, konstpedagogisk verksamhet och kulturadministration kan räknas in. är den vedertagna användningen av termen kulturarbetare en person som arbetar inom kulturområdet, dvs. ingen synonym till konstnärer. Enligt utredningen åt konstnärer fanns ca 25 000 yrkesverksamma konstnärer. Utredningen konstaterade att en tillfredställande systematisk statisk inte går att finna på området. Antalet framkom genom en sammanvägning av statistik och uppgifter ifrån bl.a. konstnärsorganisationer och SCB. 4 Fastställande av avgränsningskriterier för arbetsmarknadspolitiska åtgärder på kulturarbets- marknaden, N1999/2743/8. Utredningen angav också fyra konstområden med ett antal konstnärsyrken uppräknade (utan försök till att vara fullständig): Ord: författare, dramatiker och översättare. Bild och form: målare, skulptörer, grafiker, tecknare, fotografer, konsthantverkare, formgivare och designer. Ton: tonsättare, kompositörer, musiker och sångare. Scen och film: skådespelare, regissörer, dansare, koreografer, scenografer, filmfotografer m.fl.5 I denna utredning har jag valt att avgränsa konstnärsgruppen enligt ovan och därmed valt att inte undersöka villkoren för exempelvis fackboksförfattare, arkitekter, pedagoger inom konstområdena, eller journalister, inklusive kulturjournalister. Tillsvidareanställda konstnärer är i första hand skådespelare, dansare, sångare och musiker vid de offentligt finansierade insti- tutionerna. Deras antal och inkomstförhållanden framgår av Teat- rarnas (TR:s) lönestatistik. TR är arbetsgivare- och branschorganisation för teater, dans och musik. Enligt TR:s lönestatistik var 2 201 konstnärlig personal anställda vid de statsunderstödda institutionerna. Av dessa var 257 pjäs- eller korttidsanställda. Således fanns det 1 944 tillsvidare- anställda konstnärer. Av de 13 460 som sökt konstnärliga stipendier visar SCB att 5 035 kan räknas som egenföretagare dvs. (se bilaga 2) Utan att göra anspråk på någon större precision kan man således anta att av de konstnärligt yrkesverksamma arbetar som frilansande arbetstagare, är egen- företagare och har tillsvidareanställning. 5 s. 54 58, SOU 1997:183. Utredningen arbetsrätt för ett föränderligt arbetsliv Ds 2002:561 beskriver framväxten av den nya arbetsmarknaden och arbetstagarens nya ställning. Denna arbetsmarknad skiljer sig från industrisamhällets där arbetstagaren är en man som arbetar full tid, är anställd tillsvidare, är underställd sin arbetsgivare och får en viss trygghet och vissa välfärdsgarantier. Industrisamhällets utveckling nådde sin kulmen med MBL-förhandlingarna som ett klart uttryck för dess syn på arbetstagarens ställning på arbets- marknaden. Under de sista decennierna av förändras arbetsmark- naden genom att sättet att organisera arbetet och produktionen förändras. Lösare former av arbetsrelationer uppstår där bl.a. hem- arbete, vikariat, tidsbegränsade anställningar, deltidsarbete, distans- arbete, frilansarbete får allt större utrymme. Arbetet ordnas i många fall som projekt och den traditionella hierarkiska upp- byggnaden av arbetsorganisationen differentieras. Perioden präglas av den djupa ekonomiska krisen med för svenska förhållanden hög arbetslöshet. Ny teknik införs och informations- och nätverkssamhället växer fram. Segregeringen på arbetsmark- naden ökar liksom de regionala skillnaderna i sysselsättningsgrad. Rörligheten på arbetsmarknaden ökar liksom antalet kortids- anställda. Äldre personer lämnar arbetslivet och sjuk- skrivningarna ökar dramatiskt. hänvisar i sin utredning Ds 2002:56 till forskare som karaktäriserar den samtida arbetsmarknaden i detta risksamhälle som en arbetsmarknad för olika övergångar.2 1 s. 87 89, 56 57, Ds 2002:56. 2 Den engelska termen är Transitional labour market, se Gazier & 2001. De menar att arbetstagaren i ett sådant risksamhälle ofta blir tvungen att anpassa sig till olika övergångar eller förändringar. Individen bör vara beredd att byta roll från att vara arbetstagare till att bli entre- prenör, att gå mellan anställning och arbetslöshet, mellan deltidsarbete och heltid, mellan föräldraledighet och arbete, mellan pension och arbete och mellan utbildning och arbete. Dessa kontinuerliga över- gångar sker under hela karriären i arbetslivet 3 2.2Kultur-, medie- och underhållningsbranschen Enligt uppgift från TCO4 spenderar svensken ca 80 miljar- der på den s.k. upplevelseindustrin vilket motsvarar av den privata konsumtionen. Kulturområdet i snävare mening omfattar av konsumtionen. Det är i denna relativt stora sektor av samhället som konstnärerna skall placeras in. I hela denna upp- levelseindustri är konstnärerna ett av fundamenten. Utan skåde- spelare, bildkonstnärer, författare, fotografer, dramatiker, koreo- grafer, musiker, kompositörer, regissörer och filmare skapas ingen kommersiell underhållningskultur. Inom vad definie- rar som upplevelseindustrin i arbetar ca 370 000 personer.5 Ett snävare område är vad som i allmänt bruk kallas kultur- området och som lättast definieras av verksamhet som faller inom ramarna för den offentliga kulturpolitiken. Inom detta snävare område finns en stor andel icke-konstnärlig personal såsom musei- intendenter, scentekniker, administratörer, bibliotekarier, söm- merskor osv. Området präglas generellt av låga löner trots en ofta mycket hög utbildningsnivå. Det finns inom kulturområdet en grupp som kan kallas ett projektproletariat som delvis är konst- närer men även exempelvis kringpersonal vid fria dans- och teater- grupper (scen- och ljustekniker, biljettpersonal, producenter, administratörer), scentekniker, roddare i musikbranschen, galleri- assistenter, m.fl. Detta icke-konstnärliga projektproletariat upp- märksammas sällan. Utredningen 1997:183 uppskattade som nämnts antalet professionellt verksamma konstnärer i till ca 25 000 per- 3 s. 57, Ds 2002:56. 4 s. 18, Kultur för liv och arbete – TCO:s kulturpolitiska plattform, 2000. 5 Pressmeddelande Svensk upplevelseindustri nytt branschprogram på Export- rådet. Upplevelseindustrin definieras till 15 olika områden: arkitektur, design, film, konst (bilder/foto), media, mode, turism, utbildning, PR/reklam, data/TV-spel, författande/ publishing, musik, matupplevelser, sport och scenkonst. soner.6 Ett yrkesområde som i omfattning är lika stort som antalet lantbrukare i landet. 2.3Konstnärernas arbetsmarknad en del av kulturarbetsmarknaden Karakteristiskt för kulturarbetsmarknaden och konstnärernas arbetsmarknad är korta anställningar/uppdrag och återkommande perioder av arbetslöshet/inkomstlöshet. Fasta anställningar har under minskat i liksom i övriga . Antalet korta projekt ökar och den s.k. frilansmark- naden blir större. Konstnärens inkomst kommer ofta från en mängd skilda uppdrag och anställningar. Inte sällan varierar konst- närens roll från arbetstagare till arbetsgivare över till uppdrags- tagare . Utmärkande för konstnärerna på kulturarbetsmarknaden är att de har hög utbildningsnivå, låg lön, stor arbetslöshet eller perioder av inkomstlöshet och ofta måste försörja sig utanför sitt yrkes- område. Det hindrar naturligtvis inte att det finns stora skillnader i arbets- och inkomstvillkor exempelvis mellan upphovsmän och utövare och mellan olika yrkesgrupper på samma konstområde. Den i det här sammanhanget viktigaste skillnaden går emellertid mellan arbetstagande, uppdragstagande och egenföretagande konst- närer. En orsak till individens osäkra situation på kulturarbetsmark- naden är att tillgången på arbete är mindre än efterfrågan. Detta gäller även på andra arbetsmarknader och är i sig inte särskilt anmärkningsvärt. Konstnärspolitiken syftar bl.a. till att öka de kvalificerade konstnärernas möjligheter att överleva på sin konst. Det måste emellertid av konstnärliga och andra skäl finnas en viss rörlighet också på kulturarbetsmarknaden och det finns en stor av konstnärer som är beroende av korta anställningar vid institutionerna eller av projekt som finansieras av fria kulturmedel. För en belysning av de olika konstområdena och deras arbets- marknad hänvisas till utredningen åt konstnärer som gör en ingående genomgång av ord-, bild- och form-, ton- och scen- området. Nedan görs en kortare sådan av några karakteristiska drag hos respektive område, baserat på ovan nämnda text. 6 s. 58, SOU 1997:183 Arbete åt konstnärer. Författare, översättare och dramatiker är till övervägande del egen- företagare. Den stora inkomstkällan är bokförlagens ersätt- ningar/arvoden och royaltyer. Specifikt för området är lite förenk- lat sagt att litterära verk och översättningar i princip först skrivs och sedan får författaren betalt. Det litterära verket kan därefter generera inkomster . En viktig inkomst på området är de ersättningar som baseras på utlåning på folk- och skolbibliotek. Sidoarbetsmarknaden består bl.a. av kulturjour- nalistik, uppläsningar ur och föreläsningar om de litterära verken. Mycket få författare är inskrivna vid arbetsförmedlingen. Orsaker till detta kan vara att de genom sin centrumbildning Författar- centrum har en avancerad förmedlingstjänst och att har små möjligheter att erbjuda åtgärder inom författarnas kompetensområde. De få författare eller översättare som är med- lemmar i en a-kassa har i regel ett arbete vid sidan av den konst- närliga verksamheten. Merparten dramatiker är frilansare och/eller egenföretagare inom film, teve, radio och scenområdet. Dramatiker skriver manus och är i den egenskapen verksamma som upphovsmän. Vissa dramatiker har kortare anställningar vid teatrar och filmbolag men det är relativt ovanligt. Det är vanligt att dramatiker försörjer sig som dramaturger eller som regissörer men även naturligtvis genom diverse arbeten utanför konstområdena. Dramatiker har ytterst liten tillgång till arbetsförmedlingen och saknar motsvarig- het till Författarcentrums förmedlingtjänst. Bildkonstnärer är oftast egenföretagare, något som i praktiken är nödvändigt då kostnaderna i den konstnärliga verksamheten är stora. Viktiga inkomstkällor är bidrag och stipendier samt visnings- ersättningen. Det finns en utveckling till fler tidsbegränsade anställningar i form av projektanställningar. Bildkonstområdets utveckling har lett till att många bild- och formkonstnärer skapar verk som inte kan säljas på den traditionella konstmarknaden t.ex. performancekonst, installationer och konceptuell konst. Till följd av detta fungerar inte den traditionella konstmarknaden med för- säljning av konst genom gallerier. Istället har offentliga projekt- bidrag blivit en viktig inkomstkälla. Ett stort antal bild- och formkonstnärer är inskrivna vid arbetsförmedlingen, inte alltid för att de är arbetslösa eller söker arbete utan för att få tillgång till arbetsförmedlingens resurser i form av arbetsmarknadsutbildningar och annan service. Bild- och formkonstnärer har ingen egen bransch a-kassa utan är spridda på ett flertal a-kassor på grund av att de har arbeten vid sidan av den konstnärliga verksamheten. Många får arbetslöshetsersättning trots att de är egenföretagare men då sannolikt som ersättning för arbeten vid sidan av egen- företagandet och efter särregler i arbetslöshetsförsäkringen. Inom musikområdet finns arbetstagare, frilansande uppdragstagare och egenföretagande konstnärer. Upphovsmännen är till största delen egenföretagare men det är vanligt att man är både utövande musiker och kompositör. För tonsättare inom konstmusiken är viktiga inkomstkällor uppdrag från först och främst musikinstitu- tioner, musikensembler och men även från tal- teatrar, dansensembler och film. För tonsättare och kompositörer inom såväl konstmusiken som populärmusiken är upphovsrättsliga ersättningar en viktig inkomstkälla liksom stipendier och bidrag. För utövande musiker finns en arbetsmarknad med tills- vidareanställningar vid musikinstitutionerna. Den absolut största gruppen musiker är frilansande arbetstagare, men kan även vara egenföretagande eller uppdragstagande. En stor del av de fri- lansande musikerna finns inom områdena jazz, pop och dansband. Majoriteten av de kommersiellt framgångsrika musikerna är egen- företagande eller bildar aktiebolag. Vid sidan av sin konstnärliga verksamhet försörjer sig musiker och tonsättare ofta som musik- lärare. Utövande musiker har en egen bransch a-kassa, Musikernas a- kassa (MUA). Musiker vid musikinstitutionerna tillhör till stora delar Teaterverksammas a-kassa (TAK). På scen- och mediaområdet finns tillsvidareanställda, frilansande arbetstagande och egenföretagande konstnärer. Till skillnad från andra områden finns förhållandevis många upphovsmän (regissö- rer, scenografer, koreografer m.fl.) som är verksamma som arbets- tagare. Av utövarna är flertalet arbetstagare. Tendensen är att antalet tillsvidareanställningar, vilka i huvudsak finns vid teater- institutionerna minskar. Dans- och mediaområdena har till större delen alltid varit frilansområden. Upphovsmännen inom scenområ- det har som viktigaste inkomstkälla uppdrag vid teatrar, ensembler och etermedia men är till stor del även sin egna uppdragsgivare i det fria gruppsystemet. Kulturbidrag från stat, landsting och kom- muner utgör en stor del av scenområdets finansiering. Filmare initierar sina egna produktioner i samarbete med produ- center och produktionsbolag. Upphovsrättsliga ersättningar utgör på scenområdet en förhållandevis liten del av inkomsterna medan de spelar en stor roll på medieområdet. Inom medieområdet är det vanligt att konstnärernas inkomster är en kombination av arbets- ersättningar och upphovsrättsliga ersättningar. Svensk film stöds av och . Scen- och filmområdet får statliga stipendier från . Merparten av de arbetstagande konstnärerna inom scen- och mediaområdet är anslutna till Teaterverksammas a-kassa och en stor del av de frilansande arbetstagarna på området uppbär arbets- löshetsersättning mellan olika former av tidsbegränsade anställ- ningar. 2.8Arbetstagare, uppdragstagare, egenföretagare (För referens se arbetsrätt för ett föränderligt arbetsliv Ds 2002:56 gällande vissa begrepp.) De arbetsuppgifter som utförs av de konstnärligt yrkesverksamma beskrivs ofta i termer av att man får eller tar ett uppdrag. Detta begrepp har emellertid ingen klar definition utan är snarare ett uttryck för att de konstnärligt yrkesverksamma ofta arbetar i gränslandet mellan olika regelsystem för arbetstagare och före- tagare. Inom arbetsrätten skiljer man mellan arbetstagare och upp- dragstagare, i skatterätten mellan inkomst av tjänst och inkomst av näringsverksamhet, i socialförsäkringssystemet går gränslinjen mellan A-skatt och F-skatt, i arbetslöshetsförsäkringen mellan anställda och företagare. Inte i någon av regelsystemen finns ut- rymme för någon mellangrupp utan individen hänförs utifrån olika kriterier till endera av huvudkategorierna. Dessa avgränsningar är emellertid inte samordnade med varandra, t ex kan en arbetstagare som påförs A-skatt och som skattar för inkomst av tjänst i arbets- löshetsförsäkringens mening betraktas som en företagare. De problem som därvid kan uppstå behandlas närmare igenom- gången av de olika politikområdena. Här ges en allmän översikt av hur uppdragstagare behandlas inom några olika rättslagstift- ningar/rättspraxis. Av betydelse för denna utredning är civilrätten, arbetsrätten, skatterätten, socialförsäkringsrätten och arbetslöshetsförsäkringen. Vem är arbetstagare? Inom civilrätten finns det två kategorier för dem som utför arbete mot ersättning åt annan: arbetstagare och uppdragstagare. De arbetsrättsliga reglerna är i princip endast tillämpliga mellan arbets- tagare och arbetsgivare. Ett undantag gäller dock för jämställda (eller beroende) uppdragstagare som omfattas av Medbestäm- mandelagen (MBL) och därmed bl.a. har möjlighet att ingå kollektivavtal. Med jämställda uppdragstagare avses den som utför arbete åt annan och därvid ej är anställd men har en ställning som väsentligen är av samma slag som en anställd. Arbetstagarbegreppet har i ett vidsträckt innebörd. I utredningen arbetsrätt framhålls att det stora flertalet av den arbetande befolkningen befinner sig i ett beroende- förhållande till sina arbetsgivare (huvudmän). Ett vidsträckt tillämpningsområde för den arbetsrättsliga regleringen är därvid en förutsättning för att kunna upprätthålla rimliga skyddsnivåer på arbetsmarknaden. Det finns emellertid ingen definition av begreppet arbetstagare i den arbetsrättsliga lagstiftningen. har därför givit följande vägledning. Vid avgörande om någon är att anse som arbetstagare skall ledning hämtas i det s.k. Hänsyn skall emellertid inte endast tagas till uttryckliga avtalsvillkor, utan en samlad bedöm- ning måste ske av samtliga omständigheter som kan anses vara ägnade att belysa hur parterna inbördes förhållanden och därmed avtalet är att uppfatta. Den vägledning som och Arbetsdomstolen anvisat och som finns i förarbeten och rättspraxis handlar i prak- tiken om listor eller scheman över faktorer som talar för eller emot att det föreligger ett anställnings- eller uppdragsförhållande. Syftet är således att fastställa vem som är arbetstagare och därmed om- fattas av de arbetsrättsliga regler som reglerar förhållandet till arbetsgivare. Arbetslöshetsförsäkringens tillämpning är en annan än arbetsrättens. Den reglerar inte rätten gentemot en arbetsgivare, utan rätten till ersättning i händelse av arbetslöshet. I arbetslöshetsförsäkringen skiljer man på arbetstagare och företagare. Därvid bör noteras att företagarbegreppet är specifikt för arbetslöshetsförsäkringen. När det gäller uppdragstagare finns inga särskilda regler i lagstiftningen och inte heller någon definition av begreppet. Av AMS regelbok för arbetslöshetskassorna framgår dock att uppdragstagaren ska definieras endera som företagare eller som arbetstagare, varmed följer att reglerna för den ena eller den andra gruppen ska tillämpas. Därvid gör man åtskillnad mellan självständiga uppdragstagare och osjälvständiga uppdragstagare. Den osjälvständige uppdragstagaren klassificeras som arbetstagare, medan den självständige uppdragstagaren räknas som egenföre- tagare. (Se vidare avsnittet om arbetsmarknadspolitiken.) Vem är då självständig respektive osjälvständig uppdragstagare? Det väsentligaste kriteriet vid bedömningen är uppdragstagarens självständighet i verksamheten. Denna hänger delvis samman med branschmässiga och kollektivavtalsmässiga skillnader. I övrigt görs en samlad bedömning av en rad faktorer. Rätten till arbetslöshetsersättning för uppdragstagare följer med andra ord andra kriterier än avgränsningen mellan arbetstagare och uppdragstagare i arbetsrätten. Skatterätten skiljer, såvitt här är av intresse, mellan inkomst av tjänst och inkomst av näringsverksamhet. Näringsverksamhet avser yrkesmässigt, självständigt bedriven förvärvsverksamhet – dvs. varaktigt och bedriven i vinstsyfte (se nedan). Inkomst av tjänst betyder inkomst av anställning, uppdrag och annan inkomstgivan- de verksamhet av varaktig eller tillfällig natur, om den inte är att hänföra till näringsverksamhet. I den nya socialavgiftslagen (2000:980) har, när det gäller skyl- dighet att betala socialavgifter, uttrycken arbetsgivare och arbets- tagare slopats. Inte heller återfinns begreppet uppdragstagare. styrs frågan om vem som ska betala socialavgifter av vilken skattsedel betalningsmottagaren har. Om den arbetspresterande parten har F-skattesedel befrias huvudmannen från skyldigheten att betala arbetsgivaravgifter, och skyldigheten att betala preliminär skatt och egenavgifter övergår på den arbetspresterande. F-skattsedel utfärdas efter ansökan för den som bedriver näringsverksamhet. De arbetstagare och uppdragstagare som inte bedriver näringsverksamhet samt de näringsidkare som inte har F-skattsedel har A-skatt. Genom F-skattereformen har skyldig- heten att betala preliminärskatt och socialavgifter knutits till vilken skattsedel vederbörande har. I beräkningen av sjukpenninggrundande inkomst (SGI) åter- kommer denna via skatterätten gjorda distinktion. För en person med A-skattesedel beräknas SGI-A genom inkomst av lön, arvoden etc. För en person med F-skattesedel beräknas SGI-B utifrån den taxerade skatterättsliga nettointäkten av eget arbete. Rågången mellan arbetstagare och företagare, och de regler i de olika systemen som följer av detta, dras således olika i arbetsrätten, i socialförsäkringssystemen, i arbetslöshetsförsäkringen och i skatterätten. Hur uppdragstagare klassificeras skiljer sig mellan de olika regelsystemen men dessa hänförs enligt olika kriterier alltid till någon av de två huvudgrupperna arbetstagare eller företagare. 2.9Den frilansande arbetstagaren, den ofrivillige och den frivillige företagaren Egenföretagande och frilansande konstnärer är en oklart definierad kategori inom flertalet sociala- och andra trygghetssystem. Egen- företagare förekommer som begrepp inom flertalet system om än inte alltid så väldefinierat. Frilansare är däremot ingen specifik kategori i något rättssystem. En frilansande konstnär – sångare, dansare, musiker eller skåde- spelare – eftersträvar oftast en anställning under längre eller kortare engagemang/uppdrag. Därvid finns en arbetsgivare som står för en rad av de trygghetssystem som därav följer; sociala avgifter, arbets- miljöskyldigheter etc. Inte sällan vägrar emellertid frilansarens uppdragsgivare att ta på sig arbetsgivaransvar, utan kräver engage- manget mot faktura. I skattesystemet har arbetstagare alltid A-skattsedel. Närings- idkare kan ha antingen F-skattsedel eller A-skatt. En del närings- idkare har inte F-skatt därför att de inte behöver det och en del har det inte pga. att de inte får det (skatteskulder m.m.). Inom socialförsäkringssystemet behandlas den som har A-skatt i regel som en anställd av . Ett mer komplext problem uppstår i förhållande till arbetslöshetsförsäkringen. Även om personens skattestatus är arbetstagare och att han betalar A- skatt kan han i arbetslöshetsförsäkringen klassificeras som egen- företagare dvs. som självständig uppdragstagare. Den frilansande arbetstagaren inom konstarterna utmärks av korta kontrakt med en lönenivå som oftast inte kompenserar eller inkluderar perioderna mellan anställningarna eller de omkostnader som arbetstagaren själv måste stå för. (Dock kan en frilansare enligt arbetslöshetsersättningens regler tillgodogöra sig förbe- redelsetid, se avsnitt 4.8.) I förhållande till skattemyndigheterna uppkommer ofta problem genom att skattelagstiftningen utgår ifrån att arbetsgivaren i regel ska stå för kostnader som är förenade med inkomstens förvärvan- de. Gentemot uppkommer svårigheter med att fastställa en rättvisande sjukpenninggrundande inkomst. arbetslöshetskassornas regelsystem ifrågasätts inte sällan ersätt- ningsrätten som sådan. Den ofrivillige företagaren är här definierad som en frilansande konstnär som helt eller delvis är verksam som egenföretagare, av tvång eller nödvändighet i andra avseenden. De som skiftar mellan inkomst av tjänst och av näringsverksamhet hamnar i problem i förhållande till arbetslöshetsförsäkringen, i viss mån också till för- säkringskassan. Skattemässigt går det däremot i regel att kombinera A-skatt och F-skatt. Möjligheterna att bedriva konstnärlig verksamhet enbart som arbetstagare i den form som är vanligast på den övriga arbets- marknaden är ofta inte möjligt. Den ofrivillige företagaren finns i en gråzon vars villkor skapar betydande problem. Möjligheterna att få del av arbetslöshetsförsäkringen är ytterst begränsad. För den frivillige företagaren bland konstnärer ser situationen i flera avseenden annorlunda ut. Hit hör t.ex. författare, dramatiker och kompositörer. Deras villkor är i sin tur mycket olika. För- fattare finns normalt sett redan på en marknad, i den mån de fått sina manus förlagda av kommersiella bokförlag. En författare etablerar sig som yrkesutövande först om ett förlag ger ut boken. Såtillvida är en författare en frivillig företagare.