sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — och Vetrov , alternativt klart signalerat till att utrikesledningen avsåg att handlägga ärendet på egen hand, utan inblandning från sändebudet i . Att man underlät att över huvud taget agera är skäl till erinran. De vilseledande bilderna (bild II och III) av öde tillkom i det närmaste som ett direkt resultat av frånvaron av ett sammanhållet och koordinerat ledarskap från UD:s sida. Hade man utfärdat en klar instruktion åt sändebudet i rörande ärendet , samt konsekvent från sida hållit fast vid det besked man fått från Dekanozov, hade versionerna om som försvunnen i bil mot okänd destination och mördad av eller pilkorsare över huvud taget aldrig behövt vinna någon sprid- ning. Resultatet av detta blev att blev förklarad sannolikt död, att både den sovjetiska och amerikanska sidan underrättades om den svenska uppfattningen (varefter den svenska positionen, att inte längre fästa absolut tilltro till Dekanozovs note, i praktiken låstes) och att åtgärderna för hans sak i allt väsentligt ställdes in . Det förefaller i efterhand möjligt att den svenska utrikesled- ningen faktiskt fick en chans att rätta till detta spekt- rum av olyckliga misstag. var öppen för den nya bild av öde som härvid fram- kom, men ledningen () var konsekvent ovillig att lämna den tidigare bilden av som sannolikt död. 18.3Förelåg möjligheter till utväxling av ? Den ovan givna kondenserade framställningen av utredningens analys ger underlag för slutsatsen att den svenska sidan mottog vissa antydningar från sovjetisk sida om möjligheter till förhandling om ett frigivande av . Det kan tyckas som de sovjetiska antydningarna var alltför dif- fusa för att vi skall kunna rikta en erinran mot den svenska utrikesledningen för att inte ha agerat. Då bör man emellertid hålla i minnet att de stalintida sovjetiska diplomaterna på mellannivå, efter 1930-talets terror, skenrättegångar och utrensningar (som inte minst hade drabbat diplomatkåren), knappast vågade ta några egna initiativ (i form av sammankopplingar av olika ärenden) i sina förhandlingar med främmande staters diplomater. Antydningar av den typ som fälldes av Abramov under mötena med och hade således med största sannolikhet tillkommit i enlighet med instruktioner från dennes överordnade. Det förtjänar också att anmärkas att de sovjetiska diplomaterna inte fick träffa de svenska representanterna i enrum. Det skulle alltid finnas en annan tjänsteman närvarande som övervakade samtalet och kontrollerade att protokollet stämde med vad som faktiskt blivit sagt. Det är egentligen inte heller absolut nödvändigt för denna utredning att bortom varje rimligt tvivel fastställa att möjligheter till utväxling av faktiskt förelåg. Det är doku- menterat att svenska diplomater uppfattade de sovjetiska antyd- ningarna som indikationer på att kunde vara i livet i sovjetisk fångenskap och att man från sovjetisk sida var beredd att använda som ett inslag i förhandlingar. Detta borde ha föranlett utrikesministern att öppna för möjligheten att hans personal kunde ha rätt. Hade instruerat , eller att, åminstone för , delta i det givetvis djupt cyniska sovjetiska förhandlingsspelet med byteshan- del av människoliv, hade man åtminstone möjligtvis kunnat erhålla mer konkreta indikationer på att fanns i livet. Kunde utväxla Makarova och Granovskij mot ? skulle av humanitära skäl aldrig ha kunnat genomföra en utväxling av mot . hade givit förlängt uppehållstillstånd åt Makarova, och regeringen hade inte kunnat agera i strid mot detta beslut. Däremot är det möjligt att man från svensk sida hade kunnat kräva i utbyte mot ett utlämnande av den till flyktade NKVD-agenten . Ett sådant handlingsalternativ tycks dock aldrig på allvar ha föresvävat svenska utrikesledningen. var, av dagboksanteckningarna att döma, villig att utan kompensation utlämna Granovskij till under före- vändning att han inte var politisk flykting. , liksom chefen för , var dock av uppfattningen att Granovskij verkligen var en flyktad NKVD- agent och följaktligen borde omfattas av asylrättens principer. fattade regeringen det formella beslutet att inte Han tilläts dock inte stanna i utan fick resa vidare till . Kabinettssekreterare skall emellertid vid ett möte med den sovjetiske ministern i Tjernysjev rörande fallet Granovskij ha uppgivit att svenska myndigheter väntar på svar i fallet . Denna uppgift, som stammar från den ryska delen av den svensk-ryska arbetsgruppen samt en sovjetisk promemoria över ärendet , grundar sig emeller- tid på källor som inte kan kontrolleras, nämligen chiffertelegram som utväxlats mellan den sovjetiska legationen i och det sovjetiska utrikesministeriet i . Man är från rysk sida ovillig att häva sekretessen på dessa chiffertelegram. Om uppgiften stämmer visar det att åtminstone gjorde en koppling mellan de bägge fallen. förefaller däremot inte ha gjort någon liknande koppling mellan fallen Granovskij och . I behandlas ärendet Granovskij den 7, 19 och samt . Wallenberg-ärendet (bok och interpellationssvar ) behandlas den 15, 18 och . Han för dock inget som helst resonemang om en sammankoppling av ärendena, trots det faktum att de behandlas på samma sidor i dagboken. Det är mycket svårt att i efterhand bedöma huruvida utrikesled- ningens underlåtenhet eller oförmåga att göra en koppling mellan dessa bägge ärenden är klandervärd. Det kan rimligtvis inte råda någon tvekan om att Granovskij skulle ha avrättats eller internerats om han skickats åter till . Å andra sidan måste detta vägas mot möjligheterna att eventuellt ha fått hemsänd. Det finns i i ljuset av erfarenheterna i samband med den schweizisk-sovjetiska utväxlingen av diploma- terna Feller och mot de flyktade sovjetiska militära piloterna, . och . Kottjetov, skäl att hålla för möjligt att en svensk sammankoppling mellan Granovskij och Wallenberg-ärendena hade kunnat medföra någon typ av förhand- lingar om . Både att avvisa och ingå i sådana förhandlingar är alltså förknip- pat med moraliska dilemman. Det kan i efterhand sägas vara anmärkningsvärt att den svenska utrikesledningen över huvud taget inte tycks ha reflekterat över frågan. Som framgår av skrivelse till av , framfördes däremot tanken att , i syfte att nå framgång i Wallenberg-ärendet, borde överväga åtgärder t.ex. på handelspolitikens eller det diplomatiska umgängets område. Som också framkommit ovan har utväxlingstanken återkommit under Wallenberg-ärendets senare historia. Denna utredning kan inte presentera något nytt material i fråga om det högst diffusa för- slag som framfördes av den i verksamme Lutherhjälpsrepre- sentanten . Det är omöjligt att med säker- het bedöma huruvida Svingels uppgifter var riktiga. På basis av existerande material framstår det emellertid som anmärkningsvärt att man inte lät Svingel genomgå det polisförhör som utrikesledningen, enligt kabinettssekreterare promemoria, faktiskt övervägde att genomföra. Ett stort antal vitt- nen och andra uppgiftslämnare i ärendet hade hörts av personer med polisiär kompetens . Det borde ha varit självklart att också pröva Svingels utsaga enligt samma modell. 18.4Utredningens omdöme om utrikesledningens agerande i fallet sändes ut på ett synnerligen riskabelt uppdrag. Utan tidigare erfarenhet av arbete inom utrikesförvalt- ningen, sändes han till ett land i krig, i uppdrag att ägna sig åt en verksamhet som ligger bortom erkänd diplomatisk praxis. Att rädda de ungerska judarna var tvivelsutan en inblandning i inre angelägenheter, och själva verksamheten i sig utsatte för risken att de ungerska och tyska myndigheterna skulle vägra erkänna hans diplomatiska status och helt enkelt mörda honom. kunde dock hantera dessa risker med uppdraget. Uppdragets oortodoxa och riskabla natur borde emellertid ha motiverat en hög grad av ansvarstagande för hans säkerhet från och War Refugee Boards sida. Den verkliga faran för låg möjligtvis aldrig i pilkorsterrorns utan snarare i det faktum att uppdragets innehåll och mening formulerats av en amerikansk myndighet, utfärdats av utrikesminister, men skulle utföras i enlighet med de admi- nistrativa ramar som gällde vid den svenska beskickningen i Ung- ern. Att det således i praktiken fanns en uppdragsgivare som stod för projektets innehåll samt en uppdragsgivare som stod för dess utfö- rande samt att dessa vid avfärd uppenbarligen inte hunnit förhandlat färdigt om ansvarsfördel- ningen för frågor rörande bland annat finansieringen av uppdraget och till vem rapportering skulle ske etc., kan ha utgjort bidragande faktorer till att den svenska utrikesförvaltningen, då omhändertogs av den sovjetiska säkerhetstjänsten, tycks ha sett honom främst som en angelägenhet för . Att hade dubbla uppdragsgivare var därtill sannolikt känt av vilket kunde utgöra skäl att närmare granska vem han var. Enskilda ministrars och tjänstemäns agerande Flera värderande omdömen har redan förekommit löpande i analy- sen och i den ovan presenterade sammanställningen av de fyra bil- derna av öde. Icke desto mindre är det viktigt att kort sammanfatta utredningens syn på de enskilda tjänstemännens och ministrarnas agerande i fallet. Det skall här åter understrykas att det yttersta ansvaret för öde måste anses falla på den sovjetiska statsledningen. Denna utredning har visserligen identifierat ett antal tillfällen då det får anses möjligt att ett annat agerande från svensk sida hade kunnat medföra ett annat och lyckligare utfall. Det finns dock inga avgörande bevis för att så skulle blivit fallet. I den mån utredningen erinrar mot den svenska sidans agerande är det viktigt att understryka att det avgörande ansvaret för en fel- aktig handläggning ligger hos den i sin helhet. Enskilda tjänstemäns agerande kan vara klandervärt men det yttersta ansvaret för deras handlingar ligger alltid hos ledningen. Skulden för att varken UD eller amerikanska myndigheter tog ansvar för handläggningen av ärendet under den kri- tiska fasen närmast efter Dekanozovs note faller på de fem perso- ner som var mer eller mindre direkt inbegripna i förhandlingarna kring formen och innehållet i uppdrag, nämli- gen utrikesminister , utrikesmi- nister , kabinettssekretereraren , den amerikanske ministern i och representant . . Dessa fem personer, som alla representerade svenska och amerikanska statliga myndig- heter, var både direkt delaktiga och ytterst ansvariga för den prak- tiska utformningen av uppdrag. De höll sig också underrättade om uppdragets utförande. Med detta följer ett ansvar för dennes säkerhet. Huruvida statsmi- nister Per var delaktig i utformandet av uppdraget har inte gått att fastställa. Det synes dock vara bortom allt rimligt tvivel att han gav sitt godkännande till detta arrangemang och därmed följer naturligtvis också ett ansvar. Det amerikanska engagemanget för efter den- nes försvinnande är till stora delar outrett. Det faktum att Wallen- berg erhöll instruktioner från , finansiering från och rapporterade till amerikanska legationen i borde göra det angeläget att utreda den amerikanska statsledning- ens agerande. Utredningen vill här understryka att den på intet sätt erinrar mot själva idén i sig att sända med svensk diplomatisk status för att utföra ett amerikanskt räddningsuppdrag i . Initiativet var lovvärt och tusentals människoliv kunde härigenom räddas. Ett tungt ansvar för att Dekanozovs note på ett tidigt stadium kom att överflyglas av diffus information om som försvun- nen i bil och mördad av faller på utrikesmi- nister . Han mottog uppenbarligen information från Sov- jetunionens sändebud i sannolikt redan i feb- ruari 1945 som bekräftade Dekanozovs note. Av någon anledning fick aldrig UD:s tjänstemannaledning del av detta meddelande, och den enda orsaken till detta synes vara rent slarv från utrikesminis- terns sida. Det måste dock framhållas att just i dessa veckor gick in i sin kritiska slutfas. Att Kollontajs medde- lande, som faktiskt var ett lugnande besked, glömdes bort är såle- des begripligt, men icke desto mindre oförsvarligt och direkt för- ödande för UD:s bedrivande av ärendet . Därtill måste utrikesministern, som tvivelsutan måste ha känt till de mer kontroversiella aspekterna i uppdrag, lastas för att han inte tog ett mer utpräglat och klart ansvar för ledningen av ärendet . Att han över huvud taget lät driva linjen att ärendet inte borde bedrivas från är anmärk- ningsvärt. Utrikesledningen skulle få vad som möjligtvis var en chans att rätta till hela det spektrum av misstag som blev resultatet av bristen på ledarskap i ärendets tidiga skede. Att till och med , som vid fyra tillfällen inför sovjetiska diplomater sagt sig tro att var död, öppnade för möjligheten att kanske trots allt fanns i livet, måste ses som resul- tatet av tämligen tydliga signaler från sovjetisk sida att bilden av som död borde ifrågasättas. Att förvaltningens nya bild av öde inte anammades av utrikesledningen faller tungt på utrikesminister axlar. Det är i efterhand, alla motsägande vittnesmål till trots, svårt att tänka sig att den omfattande rapporteringen från legationerna i , och , skulle ha kunnat upp- fattas på annat sätt än att kunde finnas i livet i sovjetisk fångenskap. Det är rimligt att hävda att följande officiella skrivelser från tjänstemän inom utrikesförvaltningen till utrikesministern borde ha föranlett någon form av åtgärd från Undéns sida: Det svenska sändebudet i Zenon Przybyszewski Westrups skrivelse rörande utväxlingen av Feller och av , skrivelse vari angavs att kanske trots allt fanns i livet, skrivelse av vari han rapporterade att han vid mötet med meddelat sin personliga övertygelse om död, Barck-Holsts rapport från samtalet med Abramov vari angavs att Abramov kopplat samman frågan om Maka- rova med Wallenberg-ärendet, telegram (till där befann sig ) vari han orienterade utrikesministern om Wallenberg-ärendet därest Excellensen före sin avresa skulle sammanträffa med Molotov, Barck-Holsts telegram av vari han uppmanade att ta upp Wallenberg-ärendet med Molotov, Barck-Holsts rapport från samtalet med Sysojev vari angavs att Sysojev kopplat samman med bl.a. ärendena Makarova och Granovskij, Barck-Holsts skrivelse av vari han uppmanade att tillämpa samma förhandlingstaktik som ryssarna, dvs. att möta sovjetiska krav med svenska motkrav, skrivelse av vari han uppmanade att vidta åtgärder på bland annat handelspolitikens och det diplomatiska umgängets område för sak. Därtill kommer ett tämligen stort antal officiella skrivelser, tele- gram och handbrev rörande de svenskar som internerats i Sovjet- unionen under liknande omständigheter som . Erfaren- heter från dessa fall borde ha fått utrikesministern att engagera sig i fallet . Detta gäller också rapporteringen rörande de i internerade men sedermera utväxlade schweiziska diplomaterna . Att inte sörja för en analytisk sammanställning av fakta och därpå vilande beslut om handlingslinjer samt uteblivna reaktioner på de egna tjänstemännens rapporter framstår som en anmärk- ningsvärd brist för vilken ytterst departementschefen bär ansvaret. I den svenska arbetsgruppens rapport kritiserades för att han inte korrigerade budskap till och att han inte tog upp ärendet vid sina möten med Molotov i –december . Denna utredning visar att därutöver måste lastas för att han, trots att täm- ligen fyllig information inkom –46 rörande Wallenberg- ärendet specifikt och en rad parallellärenden generellt, inte vidtog någon annan åtgärd än att först fråga det sovjetiska sändebudet i angående den utlovade undersökningen av öde. Orsaken till att utrikesministern, trots det förhållandevis stora antalet officiella skrivelser och telegram vari tjänstemän inom utrikesförvaltningen manade till handling, konsekvent vägrade att vidta några mer kraftfulla åtgärder förrän (då han krävde att skulle återsändas till ), kan vi egentligen endast ha hypoteser om. Vi kan aldrig med bestämdhet veta vilka de djupt liggande bevekelsegrunderna för passiviteten egentligen var. Det förefaller dock möjligt att Undéns förhopp- ningar om ett svenskt-sovjetiskt närmande, främst manifesterat genom handels- och kreditavtalet 1946, samt ett juridiskt präglat synsätt på hur relationer stater emellan borde gestalta sig, kan ha bidragit till hans ovilja att engagera sig i ärendet. Oavsett skäl framstår bristen på ett aktivt agerande som ytterst olyckligt. Ansvaret för detta faller på regeringen i sin helhet men främst på det ansvariga statsrådet . Högste chefen inom UD vid rekrytering och försvinnande var som nämnts . Dennes inbland- ning i uppdrag, liksom statsminister , bestod dock sannolikt endast i ett formellt godkännande. Boheman, som varit direkt inbegripen i förhandlingarna med John- son kring uppdragets utformning och rekryteringsprocessen, borde ha känt ett särskilt ansvar för säkerhet. Boheman utnämndes till svenskt sändebud i , men han uppehöll posten som kabinettssekreterare till . I hans periodvisa frånvaro var tillförord- nad kabinettssekretere. Boheman förefaller emellertid, av nu existe- rande dokumentation att döma, ha varit i det närmaste totalt bort- kopplad från handläggningen av efter mottagandet av Dekanozovs note . Detta är begripligt mot bakgrund av att han i praktiken upprätthöll ett nytt uppdrag, men förefaller ändå svårförsvarligt. Han måste ha varit informerad om ärendet , och givet att han varit direkt engagerad i rekryteringen av , är det märk- ligt att det inte gått att återfinna någon dokumentation inom utri- kesdepartementet som kan klarlägga hans syn på öde, vare sig eller därefter. I Bohemans memoarer På vakt: under (1964) nämns inte . Att vi över huvud taget känner till Bohemans direkta engage- mang i rekryteringen av hänför sig inte till upp- gifter ur (det finns som nämnts ingen bevarad skriftlig dokumentation i angående rekryteringen av ) utan till amerikanska dokument som frisläppts . Hade dessa dokument inte funnits tillgängliga, hade vi inte känt till den centrala roll Boheman spelade i sam- band med rekryteringen av . chef synes, av dokumen- ten att döma, vid hemkomsten till inte ha tagit det ansvar som faller på en chef. Trots att hans arbetsplats plundrats av en främmande stats militärmakt och trots att en av hans anställda, , hade försvunnit, vidtog tydligtvis inga åtgärder för att rapportera till UD angående för- svinnande. I den rapport som författats av legationssekreteraren (som signerats av ) förs inga resonemang om öde. Ansvaret för detta faller naturligtvis också på UD:s ledning. Att man inte anställde utfrågningar och protokoll- förda förhör med den saknade kolleger är anmärkningsvärt. borde dock själv ha tagit ansvar för att arbetet med att fastställa vistelseort inte lämnades därhän med hänvisning till att han sannolikt var död. Frånvaron av ett snabbt och resolut svenskt agerande efter mottagandet av Dekanozovs note fick, som ovan nämnts, till följd att det uppstod ett informationsvakuum, som utrikesförvalt- ningens representant i , , var angelägen om att snabbt fylla. Att rent generellt inte klarade av att han- tera den nervpåfrestande miljön i det stalintida kan man knappast lasta honom för. Det är uppenbart att han upplevde sin ställning som problematisk. Ansvaret för att man rekryterade för det komplicerade uppdraget att vara svensk beskick- ningschef i i krigets slutskede måste naturligtvis falla på den ledning som skickar ut personen ifråga, ytterst på statsminister . uppges vid en beredning i frågan ha förordat till posten som legationschef i . Icke desto mindre medförde beredvillighet att okri- tiskt anamma diffus information, som kunde möjliggöra ett hän- skjutande av frågan till en annan myndighets jurisdiktion att UD:s arbete för sak försvårades. Vi vet inte hur mycket egentligen kände till om specifika status och uppdrag i . Kanske var han helt ovetande. Detta kan dock inte ursäkta att han på ett tidigt stadium, trots att han hade besked från Dekanozov, försökte hänvisa ärendet till Buka- rest-legationen. Det är klarlagt att instruktioner och information i ärendet från UD till rymde stora brister. Det går dock inte att komma ifrån att ett sändebud också bör orientera sig hos sin ledning om vari ett specifikt ärende består. Någon sådan förfrå- gan har av allt att döma aldrig inkommit till UD från . fortsatta handläggning av ärendet har kritiserats i tidigare utredningar, och det finns egentligen ingen anledning att på nytt påpeka det uppenbart olämpliga i att delge Dekanozov, Abramov och den personliga övertygelsen om död. Denna utredning kan egentligen endast bekräfta tidi- gare utredningars resultat härvid. Det svenska sändebudet i saknade, som ovan nämnts, möjligheter att i sin helhet vidarebefordra den ytterst viktiga information som inkom till legationen under febru- ari och . Endast brottstycken av den tillgängliga infor- mationen vidarebefordrades till UD och . Reuterswärds läge må ha varit aldrig så komplicerat, men i stället för att vidare- befordra ofullständig information skulle det rimligtvis ha varit bättre att helt avstå från att okritiskt och utan kommentarer vida- rebefordra vittnesuppgifter från personer vars trovärdighet var oklar. Det är också anmärkningsvärt att den dossier rörande Buda- pest-beskickningen, som upprättats vid Bukarest- legationen, och som innehåller en hel del information som skulle ha varit av stort värde för utredningsarbetet, inte skickades till när tillfälle till kurirförsändelser sedermera gavs . Ansvaret för att de brev och promemorior, som däri återfun- nits i samband med denna utrednings arbete, inte ställdes till utri- kesledningens förfogande faller på Reuterswärd. Slutligen måste också efterträdare i lastas för att han , snarare än agera för sak, tycks ha accepterat att det ärendet var blockerat och i praktiken omöjligt att bedriva. kan ha haft rätt i sin Han borde emellertid ha reflekterat över möjligheten att hans bedömning kunde vara fel och därför i sina möten med sovje- tiska företrädare tagit upp . Faktum är att man av de sovjetiska dokumenten att döma till och med kan hålla det för fullt möjligt att faktiskt hade fel. När uttalade sin förmodan om död, var man på sovjetisk sida väl medveten om att man från den svenska utrikesledningens sida saknade förtroende för och att han skulle återvända till . Det förtjänar också att anmärkas, att det andra tillfället då Abramov använde sig av af Sandeberg-analogin för att åskådliggöra Wallenberg-ärendet och i samband med detta sammankopplade fallet med fallet Makarova faktiskt skedde , alltså mer än efter möte med . Vad gäller enskilda tjänstemäns och ministrars agerande i fallet förtjänar det att avslutningsvis anmärkas att per- sonalrotationen på centrala poster inom den svenska utrikesför- valtningen mellan (då rekryterades) och sommaren/(då han försvunnit) var mycket om- fattande. Utrikesminister ersattes av vid månads- skiftet juni/, kabinettssekreterare ersattes av , som i sin tur ersattes av , polchefen ersattes av biträdande pol- chefen och sändes till ungefär med att rekryterades och var således inte närvarande vid uppdragets igångsättande. Det är intressant att notera att motsvarande omfattande perso- nalrotation också kan skönjas inom den amerikanska utrikesför- valtningen. Utrikesminister ersattes av , Stettinius ersattes i sin tur av , chefen för ersattes av 'Dwyer , upphörde att verka som representant för i samband med att myndigheten lades ned , och det amerikanska sändebu- det i ersattes av . Endast efter rekryteringen av hade såle- des, med undantag statsminister och biträdande kabinettssekreterare (vars roller i uppdrag tycks ha varit ganska begränsade), samtliga centrala gestalter bytts ut mot nya tjänstemän som saknade direkta erfaren- heter både av och hans uppdrag. Detta kan vara en av många bidragande orsaker till den olyckliga hanteringen av ärendet därefter. Därtill skall anmärkas att Per avled , alltså kort före Håstads interpellation och Barck-Holsts diplomatiska offensiv i . Strukturellt betingade brister i handläggningen Tre kriterier för bedömning av utrikesförvaltningen