sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — förkastade Tolstoj-Kutuzovs resonemang i en promemoria av (P 2 EuI, 25/3-1955), och konstaterade i ett brev till det svenska sände- budet i (där Tolstoj-Kutuzov numera bodde) att uppfattning är felaktig, men vad värre är, den ger starkt intryck av att i vissa delar vara skriven mot bättre vetande. Den strider sålunda flagrant mot en del uppgifter, som själv lämnade och som var graverande för ryssarna. Även av andra skäl förefaller det sannolikt, att är en rysk agent, som framskickats för att göra oss tveksamma i vår aktion och för att finna ut, om vi tror på våra egna bevis (P 2 EuI, 2/4-1955). konstaterade att det blotta faktum att således troligtvis skickats fram för att pröva hållbarheten i den svenska bevisningen pekade på att man från sovjetisk sida var väl medveten om att funnits i sovjetisk fången- skap: Man kan t.o.m. fråga sig, om inte förutsättningen för att man skall företaga en sådan aktion rent av är, att W. alltjämt lever (P 2 EuI, 27/5-1955). I en större promemoria av konstaterade att vad vi vet gör det sålunda mest sannolikt att lever och att MID känner till detta (P 2 EuI, 27/7-1955). högste tjänsteman var alltså anhängare av bilden av som levande i sovjetiskt fängelse. Det står också klart att utrikesledningen betraktade Tolstoj-Kutuzovs brev som ett medvetet sovjetiskt försök att dels desorientera i sökandet efter belägg rörande öde, dels vinna kunskap om hur mycket den svenska utrikesförvaltningen egentligen visste om öde. ansågs således av medvetet ha utnyttjat underrättelsekanaler i fallet . Frågan uppkommer då om å sin sida använde sig av sin underrättelsetjänst för att vinna information om . Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Användes den svenska underrättelsetjänsten i Wallenberg- ärendet? Detta är inte platsen för en omfattande redogörelse för den svenska underättelsetjänstens verksamhet efter kriget. I korthet kan sägas att det så kallade T-kontoret och en bit in bedrev underrättelseverksamhet i bland annat och , delvis i samarbete med brittiska MI-6. Verk- samheten, som bestod i att man landsatte agenter som därefter bedrev infiltration, underrättelse- och sabotageverksamhet, var dock känd av sovjetiska säkerhetstjänsten. Det brittiska spionnätet i var djupt infiltrerat av sovjetiska agenter, och de agenter som landsattes för svensk räkning internerades eller avlivades av sovjetiska gränstrupper nära nog efter att de satts i land. Underrättelseverksamheten slutade således i katastrof och överlämnade en note till Sohlman där anklagades för att bedriva subversiv verksamhet i . På den svenska sidan förnekades med bestämdhet att man bedrivit underrättelseverksamhet i . Vid sidan av underrättelsearbetet i , som knappast kan ha genererat någon information rörande , finns emellertid tecken som tyder på att hade ett fungerande underrättelsenätverk i de sovjetiska satellitstaterna i . Som den svensk-ryska arbetsgruppen konstaterat är det klarlagt att Kapten , som verkade inom T- kontorets föregångare C-byrån, besökte 1944 och troligen deponerade en radiosändare på den svenska legationen avsedd som reservförbindelse till (UD II:52, 2001: 43). Det framgår också av Bukarest-legationens diarium att Bukarest- legationen skickade telegram till de svenska legationerna i och angående Ternbergs ankomst. I ett telegram från den amerikanska underrättelsetjänsten av (alltså efter pilkorskuppen ) upp- ges att den ungerske motståndsmannen kan kontaktas endast genom Per Anger vid den svenska legationen och att vet om han inte finns i . Vidare uppges att Soós har en svensk signalplan (uppgifter som erfordras för upprät- tandet av radioförbindelse mellan två stationer i form av frekvens, anropssignaler m.m.), samt att en före detta sekreterare vid Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap SOU 2003:18 ungerska legationen (troligtvis i ) skall kontakta Kapten rörande den svenska signalplanen. I finns två dokument som av allt att döma hänför sig till det svenska underrättelsenätverket i Central- . I ett dokument som tillställts kommissarie uppges att affärsmannen informerats av direk- tör Hardeberg vid Industri-Diesel om att en major vid försvarsstaben åkte runt i och sökte kontakt med firmor med ryska förbindelser. skulle enligt Hardeberg försökt få upplysningar angående genom dessa för- bindelser. Huruvida är identisk med Thernberg är inte möjligt att fastslå med bestämdhet. Likheten mellan de bägge namnen är slående och det förefaller troligt att och var en och samma person. Enligt Försvarsväsendets Rulla över anställd personal fanns ingen som tjänstgjorde vid försvarsstaben. Därtill hade Thernberg befordrats till majors grad i samband med C-byråns avveckling 1946–47. Hardeberg, som enligt Natander troligen var bekant med , hade frågat om också Natander ville medverka i denna verksamhet. Då Natander frågat en sovjetisk representant i vid namn Tjernitjeff angående , hade denne svarat att såvitt vi vet har vi ingen sådan svensk hos oss [] men hur skulle man nu kunna förklara hans uppdykande hos oss, om han fanns, utan att någons ära blev kränkt? (P 2 EuI, 15/9-1954). Natander kontaktade den svenska statspolisen, som alltså vida- rebefordrade meddelandet till (), som (av en blyertsanteckning på dokumentet att döma) i sin tur underrättade utrikesrådet . skriver att chefen för tens Kriminaltekniska Anstalt, docent , vid ett samtal uppgivit att han träffat och samtalat med major efter en av dennes resor i . Major , hänsyftar sannolikt på Thernberg, som ibland undertecknade sin korrespondens med T.2 I ett odaterat och osignerat dokument avfattat på tyska språket (på dokumentet finns en handskriven datumangivelse till ) uppges att det svenska i 2 , personakt P 4856, mapp 15, uppslag 1444, 1443. Transumt PM daterat // Rubrik: Undertecknad hade innevarande dag av major .. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap beslutat delta i planen att utvidga det underrättelse- nätverk som den svenska underrättelsetjänsten upprättat på andra sidan järnridån. På annat håll i dokumentet anges att utvidgnings- projektet gick under namnet , och att 45 per- soner utbildats i och därefter sänts ut till tjänstgöring i , , och (P 2 EuI, 6/12-1954). Vid genomgång av har denna utredning åter- funnit ett brev av ger ett direkt dokumentärt belägg för att T-kontoret var engagerat i sökandet efter informa- tion om . Brevet är skrivet av T-kontorets chef och ställt till kabinettssekreterare . I brevet uppges följande: Då väl före sin avresa är upptagen med annat, ber jag om att få översända bilagda papper direkt till Er. Svaren om Wallen- berg hänför sig till de frågor jag ställde på begäran av . [undertecknat] (T-kontoret, film 23, ruta 40/43). Såsom framgår av detta brev hade således ställt frågor rörande , och därefter rapporterat detta till i ett brev, vars bilagor tyvärr inte har återfun- nits. Vi vet alltså inte vem frågade, vilka frågor han ställde och vilka svar han fick. Vi vet heller inte omfattningen på utbytet av information mellan T-kontoret och i ärendet . Såsom framgår av brevet var informationen egentligen avsedd för Jarring, och det skulle kunna tyda på att Jarring och tidigare utbytt information rörande . Eftersom Jarring hade ett förflutet inom den svenska underrättelsetjänsten (han värvades till G-byrån (C-byråns föregångare) 1939), och därtill var personligen bekant med från studieåren i , förefaller det troligt att kontakterna mellan och T-kontoret främst skett på förtrolig basis mellan Jarring och . Några belägg för att kontakterna formaliserades har inte återfunnits. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap 16.5Förberedelserna inför besök i började man från på svensk sida planera och besök i som avsågs äga rum i . Att skulle tas upp under besöket var åtminstone önskan redan på tidigt stadium. noterade i sin dagbok att Ju mer jag tänker på Rysslandsresan desto mer förstår jag, att jag måste ta upp Wallenbergsaffären. Inte bara formellt och pliktskyldigast utan i högsta grad seriöst. Sohlman var helt införstådd med att jag måste ta upp Wallenbergs- affären med största möjliga kraft. Förutsättningen härför vore, att jag ändrade min resa till något mera officiellt, än jag tidigare tänkt mig. Vidare skulle jag gå med på ryssarnas anhållan om en kommuniké på villkor att i kommunikén redovisades, att diskuterades. Blir det ingen kommuniké, måste jag i min avskedsintervju säga något om . verkade inte helt övertygad om riktigheten i denna uppläggning men gjorde heller inga direkta invändningar. samtalade Sohlman med Bulganin, , Semjo- nov och Tarabrin rörande Wallenberg-ärendet. Tarabrin meddelade i samband härmed att man från sovjetisk sida helst såg att Wallenberg-ärendet inte togs upp som punkt ett vid besök utan endast som senare fråga. överlämnade en note till Rodionov vari framgick att förfogade över ett stort bevismaterial, och att , om han påträffades i , måste sändas hem. Under samtalet med Rodionov sade också att hade för avsikt att ta upp Wallenberg-ärendet vid sitt Moskva-besök. pekade åter på det starka svenska bevismaterialet i form av vittnesmål och överlämnade ett uttalande rörande vittnesmålens bevisvärde utfärdat av de två justitieråden och . Av Undéns samtalsuppteckning framgår dock inte att han skulle ha sagt att också avsåg att överlämna det svenska vittnesmaterialet till de sovjetiska värdarna i samband med besöket (P 2 EuI, 10/3-1956). Denna lapsus skulle komma att förorsaka en viss uppståndelse som vi återkommer till. Under samtalet med Rodionov presenterade också en hypotes till varför man från sovjetisk sida skulle ha omhändertagit : Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap En sådan grundar sig på det faktum, att under Berias regim inom säkerhetspolisen tydligen grova missbruk förekommit. Detta hade själv understrukit i ett visst sammanhang. Ehuru jag inte kände till hur den ryska byråkratin arbetade, frågade jag mig om inte läget kunde vara det att säkerhetspolisen avgivit en osann rapport, vari förklarades av W. inte fanns i . Därefter kanske senare efterforskningar stannat vid denna tidigare rapport såsom defi- nitivt besked, grundat på fakta (P 2 EuI, 10/3-1956). Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen bad Rodionov att öppet säga sin personliga mening huruvida han verkligen er- kände möjligheten att att den sovjetiska regeringen av någon an- ledning arresterat och inte återlämnade honom till svenskarna: svarade att han personligen inte var beredd att erkänna en sådan möjlighet, men inte desto mindre ansåg han det nödvändigt att på något sätt reglera denna fråga. Han ansåg dock själv att det var svårt att finna någon konkret metod för detta. Därefter tillkännagav följande: Ni har ju själva offentligt fördömt Berias regim. , såsom deklarerats offentligt hos er, förföljde oskyldiga sovjetiska medborgare. Man skulle kunna erkänna, att han kunde göra samma sak också mot utlänningar (: 52, 2001: 283).3 kom det sovjetiska svaret, som innehöll intet utöver den linje som man från sovjetisk sida intagit alltsedan Undéns första note . Man meddelade att icke befunne sig på sovjetiskt territorium och detta meddelande vore definitivt (P 2 EuI, 19/3-1956). I noten berördes inte frågan om överlämnande av bevismaterial. noterade i sin dagbok att ringde upp honom och meddelade att ryssarna svarat på vår note om . Ett svar som var så definitivt, att det uteslöt medgivande. skrev att hans första reaktion på den sovjetiska noten var att inställa resan: Jag betraktade ryssarnas svar som en ren förolämpning. påpe- kade vilka långvariga konsekvenser detta skulle föra med sig. Efter en stunds funderande ringde jag och föreslog, att Sohlman i skulle fråga, huruvida ryssarna var villiga att genomgå vårt 3 Den sovjetiska samtalsuppteckningen återfinns som bilaga 34 i den svenska arbetsgruppens rapport. Utredningen har inte haft tillgång till korrekt arkivhänvisning för detta dokument. Dokumentet finns inte i . Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Ett nekande svar skulle innebära att jag inställde resan. Emellertid var min första reaktion grundad på två missuppfattningar om den svenska Wallenbergsnoten. Genom samtal först med Jarring och därefter med fick jag klart för mig, att vår note icke sagt något om att jag hade för avsikt att ta upp Wallenberg-affären i och heller ingenting om att vi erbjöd ryssarna att ta del av vårt nya material. Idiotiskt schabbel från UD:s sida. Läget blir ju ganska annorlunda. Vår note hade samma karaktär som våra tidigare fram- ställningar och utlöser automatiskt samma reaktion. hade givit Rodionov de två viktiga fakta, som jag nämnt, som en muntlig information. Hur mycket hade R. förstått och hur mycket hade han rapporterat till ? ägde mötet mellan de svenska och sovjetiska regeringsföreträdarna rum i . tog härvid upp Wallenberg-ärendet. Det sovjetiska ledarna var till en början helt avvisande till Wallenberg-frå- gan. Bulganin uppgav att vi kan inte begripa, varför Ni ansett det nödvändigt här ta upp denna fråga igen och att vi har ingenting att tillägga utöver de skriftliga och muntliga förklaringar som tidi- gare avgivits. konstaterade att ett avvisande svar från sovjetisk sida på tillsättandet av en tjänstemannakommission för granskande av bevismaterialet skulle riva sönder mycket av det som vi båda eftersträvar, en förbättring av våra förbindelser (P 2 EuI, 30/3-1956). underströk också att meningen är att undanröja en fråga som stör våra förbindelser, att ta bort ett irritationsmoment. Av protokollet framgår att det härvid uppstod interna diskussio- ner inom sovjetdelegationen: De togs upp av Hrusjtjov, som vände sig till Bulganin. Dessa rådfrå- gade gemensamt Molotov. Bulganin begärde ordet men hade före- kommits av statsrådet . Under inlägg (innan det tolkades) pågick interna diskussioner mellan sovjetledarna (2 EuI, 30/3-1956). I sitt anförande upprepade härefter den svenska stånd- punkten (som framförts vid en rad tillfällen ), att det ibland ej är möjligt att hålla reda på allt vad som har hänt i detta land (P2 EuI, 30/3-1956). Resultatet av de sovjetiska interna överläggningarna blev att man gick med på att låta den svenska sidan överlämna materialet för att granskas av Molotov tillsammans med . Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap träffades Molotov och i Kreml, varvid redogjorde för materialet. Molotov ställde härvid tre frågor: Den första frågan rörde huruvida materialet tidi- gare överlämnats till sovjetiska myndigheter. förklarade att så inte hade skett. Det andra frågan gällde den svenska sidan fått tillgång till vittnesutsagorna. sva- rade att man fått de flesta utsagorna . Den tredje frågan gällde hur länge man från svensk sida ansåg att kunde ha suttit i fängelse i . Härpå svarades, att det var . Då en närmare precisering begärdes, svarades att av de överlämnade dokumenten framginge att han måste ha befunnit sig där till 1947 eller 1948 (P 2 EuI, 30/3-1957). före avresa från meddelade den sovjetiska sidan att man inte hade något att tillägga utöver de svar som givits i Wallenberg-ärendet. Emellertid hade man låtit ge instruktioner till berörda myndigheter att genomföra undersök- ningar på grundval av de vittnesmål som den svenska sidan över- lämnat (P 2 EuI, 3/4-1956). En formulering om togs också med i den slutliga kommunikén från de svensk- sovjetiska förhandlingarna. Den ryska sidans agerande Såsom har framgått av de undersökningar som företagits av den svensk-ryska arbetsgruppen, var man på den sovjetiska sidan sysselsatt med att fabricera en version som [kunde] gälla som besked till svenskarna (: 52, 2001: 106). Huruvida några undersökningar egentligen behövde vidtas är inte helt klar- lagt utifrån de sovjetiska dokumenten. Klart är i alla fall klart att i en bilaga till en promemoria som upprättats (utifrån en föredragning av KGB-chefen inför Molo- tov), presenteras ett utkast till ett slutligt svar på hänvändelse som alltså gjort endast en månad tidigare. Att detta svar, som i omarbetad form inte presenterades för Sohlman förrän (det s.k. Gromyko-memorandumet), inte över- lämnades tidigare, motiverades internt inom sovjetledningen med att det var riksdagsval i . av taktiska hänsyn, dröja med beskedet efter valet Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap (UD II: 52, 2001: 104). Därtill gick olika utkast till svar på remiss i flera omgångar , och man tycks på sovjetisk sida ha lagt ned stor möda på att formulera ett svar som skulle kunna verka tro- värdigt på den svenska sidan.4 Såsom framgår av den svenska arbetsgruppens rapport, bör också de informella kontakterna mellan den finske diplomaten och de sovjetiska diplomaterna som pågick från 1957 ses i detta per- spektiv (UD II: 52, 2001: 121–122). Från sovjetisk sida var man angelägen om att ta reda på hur mycket kunskap den svenska utri- kesförvaltningen egentligen hade i fallet . Den svenska sidan ställde man sig emellertid konsekvent avvisande till den sovjetiska underhandstrevaren. meddelade dåvarande polchefen till att man från svensk sida knappast hade möjlighet att gå in på några underhandsdiskus- sioner med ryssarna om uppläggningen av deras svar. Vi hoppades på ett sanningsenligt och uttömmande svar möjligt (P 2 EuI, 18/1-1957, P 2 EuI, 13/2-1957). Om det däremot fanns någon medveten sovjetisk strategi bakom frisläppandet av estlandssvensken är mer oklart. Tamvelius hade brevledes anhållit om hjälp från den svenska beskickningen i att repatrieras till . Det förefaller naturligtvis osannolikt att Tamvelius skulle ha tillåtits etablera kontakt med den svenska beskickningen på detta sätt utan sovjetledningens kännedom. Tamvelius hade anhållits misstänkt för spioneri. hade han förflyttats till ett läger i staden i Komi ASSR, där han under 3 à sade sig ha samtalat med i lägrets sjukstuga. Denne hade varit sjuk och legat nedbäddad men presenterat sig som , tillfångatagen i . Då Tamvelius hade möjlighet att återvända till sjukstugan hade enligt uppgift förflyttats kanske till (P 2 EuI, 13/9-1956). Tamvelius hade förblivit i lägret i . Tiden närmast före frigivningen hade han vistats i ett läger vid 4 gjorde man från svensk sida ett antal påminnelser om Wallenberg-ärendet: – Rodionov , Rodionov – kabinettssekreteraren , Rodionov – Sohlman (ytterligare skulle erfordras för undersökningarna), – Kuznetsov , – Zacharov (undersökningarna skulle slutföras ), Sohlman – Zacharov ; (undersökningarna ännu ej avslutade) och Sohlman – Zacharov . Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Potjma i Mordovskaja ASSR (P 2 EuI, 12/5-1956, 24/5-1956, 15/6- 1956, 13/9-1956, 2/10-1956, 5/10-1956). överlämnades slutligen det sovjetiska svaret i form av det ovan nämnda Gromyko-memorandumet. Häri konstate- rades att vederbörande sovjetiska organ granskat det svenska materialet, att man företagit noggranna undersökningar av arkiv och att man genomfört förhör med fångar. Inga dokument hade emellertid påträffats vid arkivgenomgångarna, och de förhörda fångarna uppgav sig inte ha känt till någon person med namnet . Emellertid hade man vid genomgång av arkivdoku- ment från sjukvårdstjänsten i Lubjanka-fängelset [] påträffat ett dokument, som det finns grund betrakta såsom hänförande sig till : Detta dokument har formen av en handskriven rapport riktad till för- utvarande ministern för statssäkerheten i Abakumov och skriven av chefen för sjukvårdstjänsten vid detta fängelse A. L. Smoltsov av följande innehåll: Jag rapporterar att den Eder bekante fången Walenberg plötsligt avled i cellen förmodligen till följd av en uppkommen myokardinfarkt. I samband med av Eder givna instruktioner att personligen ha tillsynen över , utber jag mig anvisning om åt vem skall uppdragas att verkställa obduktion i syfte att fastställa dödsorsaken. Chef för sanitetsavdelningen i fängelset, överste i medicinska tjänsten På denna rapport finns följande anteckning av Smoltsovs hand: Har personligen underrättat ministern. Det har befallts att kremera liket utan obduktion. Smoltsov (P 2 EuI, 6/2-1957). I Gromyko-memorandumet meddelades också att arrestering och internering i var resultatet av brottsliga verksamhet, samt att Abakumov, som bedrivit verksamhet som inneburit brott mot lagar och vilken strävat efter att vålla all slags skada, arkebuserats 1954. framförde också sitt uppriktiga beklagande över vad som förekommit och uttalade sin djupa med- känsla till och likaså till släktingar (P 2 EuI, 6/2-1957). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Dagen efter, , beslutade den svenska rege- ringen att ge ut en vitbok över fallet , vari återgavs de noter och memorandum som överlämnats från svensk sida , samt de vittnesmål som överlämnats till den sovjetiska sidan vid besök i . I en analys av det sovjetiska svaret konstaterade , som lämnat UD för en tjänst vid att det fanns ett antal märk- ligheter i den sovjetiska noten. Till dessa hörde det faktum att man uppgav sig inte ha påträffat ett enda vittne som kunde lämna upp- gifter om fångenskap. föreföll enligt vara fabricerad: Det påträffade dokumentets innehåll är onekligen märkligt i det hän- seendet, att papperet innehåller allt vad ryssarna kan ha önskat. Det enda tillgängliga bevismedlet ger inte bara besked hur, när och var dött utan lägger till på köpet entydigt hela skulden på Abakumov – ett resultat som onekligen måste betecknas som idealiskt ur rysk synpunkt. Dokumentet är kort, pedagogiskt och lämpat för publicering. Det är ett häpnadsväckande sammanträffande, att det enda beviset skulle vara så fullständigt (P 2 EuI, 8/2-1957). I en odaterad promemoria konstaterade man också att Molotov under mötet med vid besöket i frågat hur länge vi ansåg att kunde ha suttit i sovjetisk fångenskap: Det framginge av dokumenten att han måste ha befunnit sig där till 1947 eller 1948. Hade man å rysk sida redan diskuterat datering av 'dödsattesten'? (P 2 EuI, februari ? aktualiserade också de tidigare resone- kring parallellfallet där också, efter enträgna démarcher från den österrikiska utrikesförvaltningen, utfärdats en dödsattest från sovjetisk sida. I ett antal brev och promemorior diskuterades fallet (P 2 EuI, 14/2-1957, 23/2-1957). I ett brev av från den svenska ambassaden i redogjordes också för fallet . Denne, som var löjtnant i den holländska armén hade –44 till- sammans med en grupp holländare lyckats rymma från ett tyskt fångläger i , varefter de tog sig till . Vid den sovjetiska arméns ankomst hade van der Waals tagit sig över till de ryska linjerna för att bistå dessa med information, varvid han blivit misstänkt för spioneri, arresterad av den 4 gardesarméns Smersj- avdelning och skickad till . Där hade han från den 14 Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap vistats inspärrad i Lubjanka och Lefortovo-fängel- serna. Det holländska utrikesministeriet hade alltsedan 1945, precis som det österrikiska i fallen och det svenska i fallet , gjort en rad framställningar till sovjetiska myndigheter rörande van der Waals, dock med det enda resultatet att man från sovjetisk sida konsekvent upprepade att van der Waals var okänd i . Vid en förnyad förfrågan hade emellertid medgivit att van der Waals internerats i , men att denne avlidit : En anhållan från ambassaden att få reda på den holländske officerens grav bemöttes med konstaterande att kroppen kremerats – vilket syn- barligen ansågs angiva att det inte fanns någon grav. På föräldrarnas önskan har den holländska regeringen sedermera utverkat sovjet- regeringens tillstånd att på den begravningsplats där van der Waals kvarlevor kan ha jordats uppresa en liten gravsten. Ännu har detta inte kunnat förverkligas (P 2 EuI, 7/3-1957). Enligt ett sovjetiskt förhörsprotokoll med van der Waals hade denne talat med rörande utfärdande av skyddspass åt en jude (Dokumentsamling, A20). avgav den en svarsnote vari framgick att man uttryckte stark förvåning och klentrogenhet över att skulle utgöra det enda dokumentära bevis som återfunnits som resultat av efterforskningsarbetet (P 2 EuI, 19/2-1957). Även om man från svensk sida alltså officiellt intog ståndpunkten att man var långt ifrån nöjd med Gromyko-memorandumet deklare- rade följande inför :