sou · GRB383d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Om det i speciella situationer skulle uppstå behov av ytterligare förbud kan enligt förarbetena fattas beslut om förlängning av förbudet . Departementet har också möjlighet att under vissa förutsättningar meddela generellt förbud för smittade att utföra visst arbete eller delar av det eller att delta i undervisningen. I den norska smittskyddslagen finns även vissa bestämmelser som rör bl.a. transport av smittfarligt material, obduktion, grav- sättning samt transport och liktransport. Enligt uppgift är det är det f.n. inte aktuellt att göra ändringar lag. om vern mot overføring av smittsom sykdom fra utlandet m.v., finns bestämmelser om åtgärder vid bl.a. ankomst till och avresa från landet till skydd mot att smittsam sjukdom förs in i eller ut från landet. Enligt dessa föreskrifter kan hälsovårdsnämndens ordförande bl.a. företa medicinsk undersökning av varje transportmedel och varje person som kommer från utlandet (§ 22). Med medicinsk undersökning avses besök ombord och viss inspektion av fartyg, luftfartyg, tåg eller fordon samt en preliminär undersökning av personerna ombord (§ 1). Han kan också bestämma att var och en som ankommer till landet med fartyg, luftfartyg, tåg eller fordon Lagarna i övriga och och som lider av en karantänssjukdom (som karantänssjukdom räknas pest, kolera, smittkoppor, fläcktyfus och återfallsfeber) eller som kan antas vara smittad av en sådan sjukdom skall isoleras (§ 23). Vidare kan han besluta om att ställa en misstänkt person (dvs. en person som han bedömer kan antas ha utsatts för smitta av en karantänssjukdom och som kan antas vara i stånd att sprida sjukdomen vidare) under tillsyn om personen kommer från ett smittat område (§ 24). Tillsynen kan pågå till dess att inkubations- tiden för sjukdomen löpt ut. Föreskrifterna innehåller också särskilda bestämmelser för var och en av karantänssjukdomarna. Såvitt gäller smittkoppor före- skrivs i § 56 bl.a. att var och en som kommer från utlandet – och som inte kan uppvisa giltigt vaccinationsintyg eller kan anses ha tillräckligt skydd mot sjukdomen genom att redan ha haft den – kan underkastas vaccination. För det fall vederbörande vägrar att låta sig vaccineras kan han ställas under tillsyn . Vidare gäller att den som före ankomsten besökt ett smittat område – och som bedöms sakna skydd mot sjukdomen genom tidigare vaccination eller genomgången sjukdom – kan vaccineras eller ställas under tillsyn eller vaccineras och därefter ställas under tillsyn. Om vederbörande vägrar låta sig vaccineras kan han isoleras. Tillsynen eller isoleringen får bestå längst till dess att förflutit från det att han lämnat det smittade området. Vid ankomst av ett smittat fartyg eller luftfartyg, dvs. ett fartyg eller luftfartyg som vid ankomsten har ett fall av smittkoppor ombord eller som haft ett sådant fall under resan, gäller enligt § 58 bl.a. att hälsorådets ordförande skall erbjuda vaccination till alla ombordvarande som inte anses ha tillräckligt skydd mot sjuk- domen och – beträffande var och en som går iland – isolera honom eller ställa honom under tillsyn längst till dess att förflutit sedan han blev utsatt för smitta. Bestämmelserna i § 58 är i huvudsak också tillämpliga beträffande dem som ankommer med tåg eller fordon (§ 59). föreskrifter ändrades inte i samband med att den nya smittskyddslagen antogs 1994. Enligt uppgift skall de ses över när WHO:s arbete med att revidera IHR slutförts. Lagarna i övriga och Personer som tvångsisoleras eller tas om hand på sjukhus med stöd av smittskyddslagstiftningen är enligt Lov nr 19: folke- trygdloven berättigade till ersättning som i princip motsvarar sjuk- penning. I övrigt innehåller norsk lagstiftning inte några särskilda bestämmelser angående ersättning till enskilda för kostnader eller förluster på grund av beslutade smittskyddsåtgärder. Frågor angå- ende ersättning får bedömas enligt vanliga skadeståndsrättsliga regler. Vid korrekt myndighetsutövning torde därför någon rätt till ersättning inte finnas. Enligt § 155 i den norska strafflagen skall den som har skälig grund att tro att han är smittsam med en allmänfarlig smittsam sjukdom och som av oaktsamhet överför smitta eller utsätter annan för fara att smittas dömas till fängelse i högst . Strafflagen innehåller också ett par bestämmelser som är direkt kopplade till smittskyddslagen. I § 357 stadgas att den som överträder före- skrifter meddelade med stöd av smittskyddslagen skall dömas till böter eller fängelse . Har konkret fara för smitt- spridning förelegat skall istället § 156 tillämpas. Straffskalan är i dessa fall böter eller fängelse i högst . Om en målsägande drabbas av betydande skada eller avlider kan straffet bli fängelse i högst . Den nederländska smittskyddslagen (Infectieziektenwet) trädde i kraft . Till skillnad från den nederländska hälso- skyddslagen, som bl.a. tar sikte på att förebygga smittsamma sjuk- domar, är syftet med smittskyddslagen att förhindra spridning av en smittsam sjukdom för det fall en sådan faktiskt skulle uppträda. I lagen regleras både personinriktade åtgärder och åtgärder som inte är direkt riktade mot individer. Lagen omfattar enligt artikel 2 endast vissa uppräknade sjukdo- mar. Dessa är indelade i grupper benämnda A, B och C. Sexuellt överförbara sjukdomar som t.ex. hiv-infektion, syfilis, gonorré och klamydia omfattas inte av lagen. Hälsoministern kan under vissa förutsättningar besluta att lagen skall bli tillämplig även på en smittsam sjukdom som inte återfinns i uppräkningen (artikel 3). Ett sådant beslut måste fastställas av parlamentet. Lagarna i övriga och Borgmästaren har befogenhet att besluta om en rad smittskydds- åtgärder. Bland annat kan han besluta om tvångsisolering på sjuk- hus (artikel 14). Ett sådant beslut måste dock bekräftas av domstol för att vara giltigt. Tvångsisolering kan bara komma i fråga beträf- fande ett begränsat antal sjukdomar; nämligen polio, difteri, åter- fallsfeber, pest, tuberkulos, virala hemorragiska febrar och fläck- tyfus. Som förutsättning för tvångsisolering gäller bl.a. att personen ifråga insjuknat i eller av läkare rapporterats som misstänkt smittad av någon av dessa sjukdomar. Sådan rapportering skall ske om den misstänkt smittade vägrar att låta undersöka sig och denna under- låtenhet kan leda till sådan smittspridning som innebär ett allvarligt hot mot folkhälsan. När fråga är om sjukdomen polio ställs inte något krav på att fallet skall ha rapporterats utan det är tillräckligt att det finns grundad anledning att anta att personen i fråga är smittad av sjukdomen. Som ytterligare förutsättning för tvångsiso- lering gäller vidare att det skall föreligga ett allvarligt hot mot den allmänna folkhälsan, att hotet inte kan avvärjas på något annat sätt och att personen ifråga inte frivilligt låter sig isoleras. Isolering skall ske på sjukhus och skall upphävas antingen då personen ifråga väljer att frivilligt underkasta sig åtgärden eller kan smitta annan. Borgmästaren kan också besluta att en person som skall vara tvångsisolerad skall läkarundersökas om det på grund av sjuk- domen föreligger en omedelbar risk för annan persons hälsa och om arten och omfattningen av denna risk inte kan bestämmas på något annat sätt än genom undersökning (artikel 16). Vidare förut- sätter denna åtgärd att undersökningsresultatet är nödvändigt för att effektivt kunna motverka risken och att vederbörande inte fri- villigt låter sig undersökas. Undersökningen får inte innefatta annat än sådant som är nödvändigt för att undanröja risken för spridning av smitta till annan. Invärtes undersökning får endast ske efter medgivande av en domare. Utöver ovannämnda åtgärder har borgmästaren enligt artikel 25 möjlighet att avstänga en person som är smittad av vissa sjukdomar från arbete om hans deltagande i arbetet innebär en allvarlig risk för smittspridning. Innan beslut fattas om att genomföra eller upphöra med sådana åtgärder som berörts ovan skall yttrande inhämtas från kommu- nens hälsovårdsdirektör eller om denne inte är läkare från den kommunalt anställda läkare som hälsovårdsdirektören utpekat Lagarna i övriga och (artikel 12). Såvitt gäller beslut om arbetsförbud m.m. enligt artikel 25 skall även arbetsgivaren höras om inte den som berörs av åtgär- den motsätter sig det. Om det föreligger allvarlig risk för spridning av en smittsam sjukdom kan enligt artikel 26 borgmästaren, efter samråd med kommunens hälsovårdsdirektör, besluta även om andra åtgärder. De åtgärder som medges enligt artikeln är: stängning av byggnader, områden eller delar därav, tillträdesförbud till byggnader, områden eller delar därav, smittrening av byggnader eller delar därav, smittrening eller förstöring av produkter, utfärdande av föreskrifter av hygienisk art. Så snart som smittrisken avvärjts skall åtgärderna upphöra. I ett lagförslag som f.n. behandlas i det nederländska parlamentet finns föreskrifter som möjliggör användning av vissa nya tvångs- åtgärder. De föreslagna bestämmelserna är i första hand avsedda för att förebygga spridning av smittkoppor men skall på vissa villkor kunna tillämpas även på SARS och andra svåra sjukdomar. Bland de nya åtgärderna märks särskilt tillfällig isolering och medicinsk övervakning. Dessa åtgärder skall kunna användas när fråga är om personer som varit i viss kontakt med en smittkoppssjuk person men som inte själva uppvisar några symptom på sjukdomen. Enligt motiven till förslaget är det avsett att sådana personer skall erbjudas vaccinering. Om vaccinering av något skäl inte kommer till stånd eller misslyckas aktualiseras möjligheten till tillfällig isolering. Normalt skall isoleringen äga rum i för ändamålet särskilt anvisade lokaler. Beträffande personer som vaccinerats kan det i första hand bli fråga om att ställa dem under övervakning vilket innebär att de blir underkastade vissa förhållningsregler. Några bestämmelser om rätt till ersättning för personer som hålls isolerade eller ställs under övervakning på grund av de nya reglerna föreslås inte. Enligt gällande lag kan den som inte rättar sig efter ett beslut om tvångsisolering, tvångsundersökning, arbetsförbud eller ett beslut om vissa åtgärder enligt artikel 26 straffas med fängelse eller med visst bötesstraff. Den nederländska strafflagen innehåller inte någon bestämmelse som särskilt tar sikte på överfö- ring av smitta från en person till en annan. I vissa fall kan det emellertid bli aktuellt att använda sig av straffbestämmelserna som rör våld mot person. Den nu gällande smittskyddslagen (1988:1472) omfattar i princip alla smittsamma sjukdomar som kan spridas bland människor. Skyldigheter och tvångsåtgärder är emellertid knutna till ett antal särskilt allvarliga sjukdomar, i lagen benämnda samhällsfarliga sjuk- domar. De samhällsfarliga sjukdomarna är följande: hepatit non A non B non C non D non E svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) virala hemorragiska febrar exkl. nefropathia epidemica infektion av HIV (humant immunbristvirus) De samhällsfarliga sjukdomarna är som framgår av uppräkningen indelade i tre grupper 1.1, 1.2 och 1.3. Indelningen har sin grund i hur sjukdomen sprids. Såvitt gäller sjukdomarna under grupp 1.2 är smittkällan ofta ett objekt; smittan kan t.ex. vara vatten- eller livsmedelsburen. Sjukdomar upptagna under 1.3 är sjukdomar som överförs sexuellt. För de olika grupperna gäller i huvudsak samma regler. När det gäller anmälningsförfarandet är dock reglerna i vissa fall olika bl.a. med avseende på till vilka myndigheter och inom vilken tidsfrist anmälan skall göras. Vidare kan åtgärden tillfälligt omhändertagande inte tillgripas såvitt gäller sjukdom upptagen under 1.3. dvs. de sexuellt överförbara sjukdomarna. Den föreslagna nya smittskyddslagen omfattar alla smittsamma sjukdomar som kan spridas till eller mellan människor och som kan innebära ett inte ringa hot mot människors hälsa. Däremot undan- tas t.ex. förkylningssjukdomar, endagsdiarréer och liknande enkla och vanligt förekommande sjukdomar för vilka det inte torde vara aktuellt med särskilda smittskyddsåtgärder. Även i den nya lagen är möjligheten att ingripa med tvång mot den enskilde begränsad till vissa särskilt allvarliga sjukdomar som anges i en bilaga till lagen. I den nya lagen kallas dessa sjukdomar för allmänfarliga sjukdomar. Till skillnad års lag anger den nya lagen de kriterier som skall föreligga för att en sjukdom skall kunna betecknas som en allmänfarlig sjukdom. Enligt definitionen i 1 kap. 3 § krävs sålunda att sjukdomen kan vara livshotande, innebära långvarig sjukdom eller svårt lidande eller medföra andra allvarliga konsekvenser. Det krävs dessutom att man genom åtgärder som riktas till den smitt- ade kan ingripa mot sådan överföring. De allmänfarliga sjukdomar- na enligt lagförslaget framgår av uppräkningen nedan. infektion med enterohemorragisk E.coli hepatit A–E infektion med HTLV I eller II infektion med meticillinresistenta gula stafylokocker (MRSA) infektion med pneumokocker med nedsatt känslighet för penicillin G svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) virala hemorragiska febrar exkl. denguefeber och sorkfeber (nefropathia epidemica) Vid en jämförelse mellan de båda uppräkningarna kan konstateras att sjukdomarna fläckfeber, gula febern, hepatit non A non B non C non D non E, meningokockinfektion, återfallsfeber och ulcus molle inte längre föreslås ingå bland de sjukdomar beträffande vilka tvångsåtgärder kan vidtas. I stället har till denna grupp förts campylobacterinfektion, infektion med enterohemorragisk E.coli (ehec), giardia, infektion med HTLV I eller II, infektion med meticillinresistenta gula stafylokocker (MRSA) och infektion med pneumokocker med nedsatt känslighet för penicillin G. En närmare beskrivning av de allmänfarliga sjukdomarna finns i bilaga 4.