sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Den syftar på de breda folkmassornas ansträngningar för uppvaknande ur en självförvållad okunnighet och inträffar med tillblivelsen och konsolid- eringen av den moderna nationalstaten. Folkbildning som begrepp hör intimt ihop med begreppet folkrörelse, som i sin tur betecknar en opposition mot etablerade maktstrukturer i . representerar de underpriviligerade samhälls- gruppers intressen. Inom folkrörelserna uppstår efter hand ett behov av utbildning av ledare och medlemmar. Bildningsarbetet får därigenom en massiv, bred och folklig karaktär som i mycket framstår som komplement till den grundläggande utbildning som stat och kommun erbjuder. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter tioner utgör viktiga utgångspunkter för vad folkbildningen skall eller bör vara. Kanske lite missvisande dras sedan slutsatser om vad folkbildning och särart är. Dessa sätt att argumentera ligger som viktiga utgångspunkter för talet om folkbildning och särart och kan kanske ses som del av en dominerande diskurs164. (1976/77) bidrar till konstruktionen av folkbildning och särart genom sin relativt tidiga avhandling, där talet om den ideala studiecirkeln och dess förverkligande, kan tänkas ha etabl- erats som en dominerande diskurs. Detta tänkande aktualiserar relationen mellan ideal och praktik i frågan om folkbildning och särart. Resonemangen handlar vidare om variationer inom ett slags gränser, som ofta representeras i form av motbilder (annan utbild- ning), i relation till det som utmärker folkbildningen (särarten). tal om den ideala studiecirkeln och huruvida denna upp- nås eller inte har fått stor genomslagskraft, åtminstone representerar det ett vanligt förekommande sätt att resonera kring folkbildning och särart. Denna argumentation är typiskt historiskt grundad, dvs. utifrån föreställningar om hur det har varit samt ideal av olika slag relateras till den folkbildande verksamheten. Utifrån föreställningar om den ideala studiecirkeln undersöks huruvida denna uppnås, samt vilka potentiella faror som kan finnas för dess förverkligande. Slutsatserna som dras handlar om en variation inom folkbild- ningen, men inom vissa gränser (, 1976/77). Framförallt finns motbilder i annan utbildningsverksamhet, för vad folkbild- ningen inte önskas eller bör vara. T.ex. får folkbildningen inte bli till en skolklass (som kännetecknas av förmedling och lärares dominans), eller till kafferep (där den sociala aspekten dominerar, och man riskerar att komma bort från frågorna). På så sätt blir det en fråga om vad som är idealet, i relation till de relativt ofta orealiserade idealen. Man kan t.ex. tänka sig en folkbildning som lever upp till idealet, och som kännetecknar ett slags särart, som annan verksamhet existerar parallellt, kan tänkas med större influenser från annan typ av utbildning165. Gougoulakis (2001) bidrar till konstruktionen av folkbildning och särart genom en kulturhistorisk beskrivning av folkbildningens framväxt, men framförallt genom betoningen av statliga propos- itioner, som i sig är ett viktigt villkor för forskarna att förhålla sig 164Som den sammantagna förståelsen av folkbildning och särart som framstår, i sig rymman- de ett antal deldiskurser. de olika sätten att tala om folkbildning och särart bidrar till den sammantagna förståelsen av den. 165Även förförståelse ges en relativt stor betydelse i avhandlingen. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Gougoulakis betonar även folkbildningens demokratiaspekt. Dessa utgångspunkter säger något om vad folkbildningen skall eller bör vara, vilket typiskt relateras till vad den är. Konstruktionen av folkbildning och särart blir synlig i kritik, förhandlingar och frågan om relationen mellan ideal och verklighet Till grund för denna kategori ligger främst analyser av (1984) och (2003) avhandlingar. I analysen som helhet har jag intresserat mig för vad som används i argument- ationen, hur denna är strukturerad, vilken bild som framstår av folkbildning och särart, samt hur detta kan förstås. Resonemangen presenteras genom referat, citat och löpande diskussioner. Denna kategori rymmer inte enbart frågor om avhandlingarnas struktur, utan också vilken typ av resonemang som förs i en folkbildande praktik, vilket är intressant i sig och som kan säga något annat än det som tidigare diskuterats. fokuseras dock avhand- lingarnas argumentation och struktur, dvs. hur de kritiska resone- om folkbildning och särart används som underlag för det egna projektet166. Denna kategori grundas i ett tänkande kring att frågan om folkbildning och särart kan synliggöras i kritiska för- handlingar kring folkbildning och särart, vad den är och skall vara. Typiskt uppstår dessa diskussioner i förhållande till förändr- ingar, hot och nya verksamheter inom folkbildningen. På så sätt aktualiseras återigen relationen mellan ideal och verklighet, och här förhandlas den om. (1984) diskuterar kritiken mot de s.k. KOSKO-cirklarna (konst- och konsthantverkscirklar). Praktiska KOSKO-cirklar har särskilda målkrav ställda på sig för att få statliga bidrag, målkrav som skall värna om bildningsmomentet i cirklarna. Trots det kan praktiska cirklar urarta till rena hobby-cirklar, med enbart produk- tion av alster som mål, menar hon. Den estetiska bildningen blir därmed i stort sett obefintlig. Hur cirkeln utvecklas beror enligt detta perspektiv till stor del på cirkelledaren, som styr utvecklingen och instruerar hur studiematerialet skall användas. Utgångspunkten i detta resonemang är ett slags målkrav, för vad folkbildningen skall vara. Som hos Gougoulakis tas utgångspunkten i en statligt subventionerad diskurs, som kan tänkas som ett villkor att förhålla 166 Diskussionerna av avhandlingarna är något kortare . Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter särarten kan endast bibehållas eller uppnås i relation till dessa villkor. Som hos t.ex. tycks det här även handla om införlivandet av en del av folkbildningen, med tillhörande förhand- lingar kring dess legitimitet etc. Denna diskussion tas som utgångs- punkt för avhandlingen, men anammas även för det egna projekt- et. Detta kan antas syfta till att komma till rätta med kritiken mot KOSKO-cirklarna, men även till att föra en idémässig diskussion om vad folkbildningen är och skall vara (i denna del). Liksom talar om motbilder, t.ex. kan cirklarna urarta till rena hobbycirklar, enbart syftande till produktion av alster. På så sätt finns ett slags gränser, som en andra motpol till vilken sär- arten förhåller sig. Den första motpolen skulle då vara de ideal och krav som ställs upp för folkbildningen, som ett slags särart. Sär- arten skall enligt detta perspektiv upprätthållas, inom rimliga gräns- er, och såväl cirkeldeltagare och cirkelledare bör anpassa sig efter detta. Dessa resonemang illustreras även nedan. I avhandlingen används diskussioner om folkbildning, vad den är och skall vara, som en kritisk utgångspunkt, men också som ut- gångspunkt för det egna projektet. T.ex. refererar (1984) till tidskriften , som ägnat ett nummer åt konsthantverk och folkbildning. diskuterar var studieförbundens konsthantverks- cirklar hör hemma. T.ex. beskrivs konsthantverkscirklarnas starka frammarsch och särart. Enligt detta perspektiv är det cirkeldeltagar- na, men främst cirkelledarna, som avgör vad som blir av cirkeln. Verksamhetens relation till målen kritiseras vidare, och enligt är det många cirkeldeltagare som berättar om cirklar som inte alls uppnår de uppsatta målen och att flertalet studiecirklar i konsthantverk inte blir studiecirklar. Enligt är målen högtravande och hämmande, och studieförbundens problem ligger i bristen på tillräckligt kunniga och välutbildade cirkelledare, samt i deltagarnas ensidiga önskan att bara tillverka föremål. artikel bemöts av , folkbild- ningskonsulent vid och av studierektor , (, 1984). medger att det är besvärligt för studieförbunden att balansera mellan del- tagarnas behov och cirklarnas mål. tycker hon att artikel är ett oanständigt angrepp på de cirkelledare och de studie- förbund som ändå försöker och även lyckas nå målen i sin verk- samhet. Enligt Uddman rymmer artikel tillräckligt många sanningar men tillräckligt många missförstånd och insinuanta Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter angrepp för att kunna hoppas på en debatt. , biträd- ande rektor på Kursverksamheten i , uppfattar å andra sidan artikel som ett öppet och ärligt försök att visa på att teorierna stämmer dåligt med verksamheten. Enligt detta perspek- tiv är det svårt att se artikeln som ett oanständigt angrepp, och synpunkter stämmer väl med de egna. Reglerna uppfattas också som styrande och hämmande, och välutbildade och erfarna cirkelledare skulle istället kunna skapa en ideal studiesituation utan givna former och bestämda regler. (2003167) diskuterar den kritik som folkbildaren framförde mot bildningsbegreppet be- gynnande år. Enligt detta perspektiv kan den historiska återblicken skapa förståelse för den aktuella diskursens möjlighetsvillkor (som studeras inom folkbiblioteken). På så sätt utgör kritiken, men även de historiska utgångspunkterna och bildningsidealen, viktiga utgångs- punkter för talet om folkbildning och särart. Enligt (, 1962, refererad av , 2003) hade bildningsarbetets ändamål blivit danandet av en fulländad männi- ska, vilket burits fram av en moraliserande idealism som inte fann någon motsvarighet i den enskilda människan. Istället pläderade han för en bildningssyn där människan tillåts träda fram med en egen individualiserad identitet, vilket skulle vara en förutsättning för en genuin bildningsprocess. vände sig mot folkbild- ningsarbetets objektivering av den enskilde invånaren, och talade för individens egen, i god mening, subjektiverande bildningsgång. Denna subjektivering var rent av en förutsättning för att den en- skilda människan överhuvudtaget skulle kunna påbörja sin bild- ningsgång (vars vägar inte kunde förutses). På så sätt läggs olika tyngdpunkter, de möjliga tolkningarna av folkbildning och särart, kan tänkas beroende på tid, perspektiv och verksamhetssfär. t.ex. talar här om en förskjutning från en objektiverande till en subjektiverande bildningsprocess. relaterar denna typ av diskussion till den pedagogiska diskursen i folkbiblioteken, enligt vilken den huvudsakliga avsikten inte är att föreskriva hur bildningen ska se ut, eller att lära invån- aren att följa detaljerade levnadsregler. Syftet är istället att till- handahålla redskap för självreflexion och självstyrning. förebådade på så sätt det avståndstagande mot på förhand deklar- 167 För att inga förväxlingar skall uppstå, det är som refereras till. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter erade bildningsmål som senare skulle uppträda i den pedagogiska diskursen, menar . Syftet med avhandlingen är inte att utforska i vilken utsträckning folkbiblioteken kan sägas utföra en folkbildande verksamhet. I den pedagogiska diskurs som studeras ges emellertid uttryck för före- ställningar om vad folkbildning är (, 2003). En funktion begreppet folkbildning har för dess uttolkare är att vara ett medel för att peka ut vad den pedagogiska diskursen inte är och därmed att benämna vad den pedagogiska diskursen är, menar . När den pedagogiska diskursen framställs som att den inte är folkbild- ning, är det för att folkbildning inte är folkuppfostran. Det vill säga att folkbildning enligt diskursen inte är när någon eller några på förhand har avgjort vad bildningens innehåll skall vara, för att tillskriva sig uppgiften att förmedla detta innehåll till folket. När den pedagogiska diskursen framställs som att den är folk- bildning, är det för att folkbildning är att göra det bildningsinnehåll tillgängligt som människor vill ha168. På så sätt förhåller sig även praktikerna till de olika bildningsidealen och frågan om vad folk- bildning är och skall vara. På så sätt ges idealen även olika tyngdpunkt beroende på vad som passar den egna verksamheten. ansats är även intressant som ett sätt att ta utgångspunkt- er i praktikernas uppfattningar om vad folkbildning är och skall vara. Bland såväl praktiker som forskare tycks det finnas ett centralt behov av att förhålla sig till dessa frågor. tas utgångs- punkten i de bildningsideal, och den tradition, som utgör en intressant motpol till praktikernas uppfattningar och verksamhet. Praktikerna tycks även förhålla sig till forskningens och tradition- ens olika bildningsideal. 168 Inom den pedagogiska diskursen ryms olika, för att inte säga motsatta, föreställningar om vad folkbildning är (, 2003). Med referens till (1991, refererad av , 2003) framgår att folkbildningsbegreppet inbegriper skilda betydelser, såväl när det gäller dess innehåll som samhälleliga funktion. För att ge en bakgrund till formuleringen av den pedagogiska diskursen redogör , genom att hänvisa till , för några historiskt betingade idéer om folkbildning. Det visar sig då, att vare sig folkbildning används som en betydelse att ta avstånd från eller som en betydelse att knyta an till, kan den peda- gogiska diskursen härledas till någon av bildningsideal. De tjänar därmed som den pedagogiska diskursens möjlighetsvillkor. När folkbildning ges betydelser för vad den pedagogiska diskursen inte är, får folkbildning likheter med nyhumanistiska bild- ningsideal. Den främsta likheten är att det finns ett bildningsinnehåll som har ett värde och som därför måste förmedlas till människor även om de inte själva frågat efter det. När folk- bildning ges betydelser för vad den pedagogiska diskursen är, får det likheter med självbildningsideal. Den främsta likheten är att människor själva ska finna bild- ningens innehåll och avgöra dess innehåll. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Denna kategori, som analyserats fram ur Roséns (1984) och (2003) avhandlingar, grundas i ett tänkande kring att frågan om folkbildning och särart kan synliggöras i kritiska diskussioner eller förhandlingar kring folkbildning och särart, vad den är och skall vara. Typiskt uppstår dessa diskussioner i förhållande till förändringar, hot av olika slag, och nya verksamheter inom folk- bildningen. Här aktualiseras även relationen mellan ideal och praktik, vilken aktivt förhandlas kring. Införlivandet av nya verksamheter och projekt är centrala i dessa diskussioner. I avhand- lingarna används ett antal kritiska diskussioner eller förhandlingar om vad folkbildning är och skall vara, i relation till de egna projekten. Som vi tidigare sett sätts typiskt ett slags gränser för vad folkbildning är och kan vara. På sätt och vis handlar det om ett slags bestämningar om vad folkbildning och särart är, ofta i relation till det andra, i form av t.ex. andra utbildningsformer. I avhandlingarna tas utgångspunkten i ett antal kritiska perspektiv. Frågan om hur idealen kan relateras till en praktik har tidigare diskuterats. Idealen aktualiseras återigen som ett slags diskurs eller utgångspunkt. (1984) bidrar till konstruktionen av folkbildning och sär- art genom sättet att ta en utgångspunkt i diskussioner och förhand- lingar om KOSKO-cirklar. Den debatt som här presenterats är i sig intressant för frågan om folkbildning och särart. Detta förhand- lande relateras t.ex. till de målkrav som från olika håll ställs upp, där vissa gränser för vad folkbildningen bör vara sätts upp i form av t.ex. motbilder och ett talet om ett slags särart. talas det om studiecirklar, att det inte alltid blir studiecirklar, resone- mang som känns igen från t.ex. . T.ex. talas det om hobby- pyssel som motbild. Dessa problem antas ha att göra med både studiecirkelledare och studiecirkeldeltagare. Cirkelledarna kan på något sätt vara olämpliga, och cirkeldeltagarna kan, genom sin ens- artade vilja att tillverka föremål, motverka det estetiska bildnings- idealet. Trots den fräna debatt som uppstår, verkar den välkomnas av flertalet här representerade. På så sätt tycks det även finnas en relativt enad diskurs om vad KOSKO-cirklarna är och skall vara. (2003) bidrar på ett liknande sätt till konstruktionen av folkbildning och särart, genom utgångspunkterna i folkbildaren kritik av bildningsbegreppet, samt i relaterandet till Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter vad jag uppfattar som det egna projektets diskursiva frågor om vad folkbildning och särart är. ville se en förskjutning från danandet av en fulländad människa till att människan fick framträda med en egen individualiserad identitet, från en objektivering till en subjektivering. Förutom denna kritiska diskussion tar sin utgångspunkt i praktikernas uppfattning om vad folkbildning är och inte är (i folkbibliotekens pedagogiska diskurs). Dessa praktik- er ger stöd för en icke föreskrivande folkbildning, istället skall den ge redskap för självreflektion och självstyrning. tar vid- are sin utgångspunkt i historia och ideal. Syftet är dock inte att undersöka huruvida folkbiblioteken utför folkbildande verksamhet. Däremot ges som ovan nämnts uttryck för vad folkbildning (folk- biblioteken) är och inte är. I detta arbete har folkbildning och särart studerats såsom konstru- erade i ett antal avhandlingar inom folkbildningsforskning. På så sätt har forskningens bidrag till förståelsen av folkbildning och särart fokuserats. Frågan om folkbildning och särart betraktas här som under ständig diskussion eller förhandling. Vad denna dis- kussion grundas på, hur den är strukturerad, vilken bild av folk- bildning och särart som framstår, samt hur detta kan förstås har varit frågor för analysen av avhandlingar inom folkbildningsforsk- ning. Rakt igenom arbetet har ambitionen varit att löpande diskutera frågan om folkbildning och särart, i relation till ett antal reflekt- erande texter om folkbildningens särart och innebörder, i relation till ett antal teoretiska perspektiv på särart, identitet, diskurser och forskningstexter, samt i den empiriska analysen av ett antal avhand- lingar inom folkbildningsforskning. I detta sammanhang kan det dock endast röra sig om en påbörjad diskussion av frågan om folk- bildning och särart. Det kan också enbart handla om mina egna tolkningar. På grund av arbetets omfång och karaktär förs här end- ast en kortfattad diskussion. Utifrån ett utanförperspektiv på folkbildning169 verkade det rimligt att studera folkbildning och särart som på något sätt kon- struerade. Avhandlingarna i folkbildningsforskning tycktes utgöra viktiga dokument i detta sammanhang. På så sätt verkade det rim- 169 Jag har studerat på folkhögskola, men inte tidigare forskat om folkbildning. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter ligare att studera frågan om hur snarare än frågan om vad170. Denna problemformulering gick alltså från uppfattningen om att folkbildningens särart finns, till att intressera sig för hur den konstrueras, och vad detta får för konsekvenser för förståelsen av folkbildning och särart. har diskuterats huruvida detta perspektiv kan ses som utmanande mot en dominerande diskurs. Är t.ex. syftet konstruktivt, eller är jag ute efter att kritisera folk- bildningen och avhandlingsförfattarna? Tvärtom hoppas jag att detta perspektiv skall kunna ses som fruktbart, då det kan ge en förståelse för särartsdiskussionens pro- cesser, funktioner, och konsekvenser för förståelsen av folkbild- ning och särart. är diskussionen om folkbildning och sär- art motsägelsefull, vilket tyder på att det finns ett relevant problem att studera. Denna studie uppmärksammar bl.a. det spektra av perspektiv på folkbildning och särart som framträder, samt prövar att diskutera hur detta kan förstås. Syftet har, som tidigare diskuterats, inte varit att på något sätt hänga ut eller kritisera de refererade avhandlingsförfattarna. Det fokus på särarts- och identitetsfrågor som tycks finnas inom folkbildningssfären är inte heller på något (negativt) sätt unikt. Enligt det socialkonstruk- tionistiska perspektivet är det mesta socialt konstruerat. Avhand- lingarna har analyserats som text och som del i diskussionen om folkbildning och särart, utifrån de aspekter som tidigare present- erats. Den breda och explorativa ansatsen kan kanske betraktas som problematisk. T.ex. tror jag att texten kan komma att kräva en del av läsaren. Jag menar dock att den är berättigad, då analyser av detta slag i stort sett lyser med sin frånvaro. Trots arbetets titel har jag kommit att tala om folkbildning och särart snarare än folkbildningens särart. Detta genom att frågan om folkbildningens särart tycks utgöra en del av ett större sam- manhang, där talet om särart är ett viktigt verktyg i talet om folkbildning, och folkbildningsforskning – som fält. Detta fält ses som språkligt/diskursivt konstruerat, utifrån ett antal individuella projekt/positioneringar, vilka bidrar till den sammantagna förstå- elsen av folkbildning och särart. Båda begreppen (folkbildning och särart) är dock fortsatt intressanta. Av huvudsakligt intresse är kan- hända den typ av särartsdiskussion som här studerats. Denna kan dock inte frikopplas från sitt sammanhang, dvs. det blev en fråga om att ta frågan om hur och konstruktionen på allvar. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter ramen för folkbildningssfären, och inom talet om folkbildning171. På så sätt kan även förståelsen av folkbildningens särart komma att omförhandlas, genom att det här blir frågan om ett antal särarter, vilka utgör ett slags sammantagen bild av folkbildning och särart (som individuella projekt/positioneringar inom ramen för ett fält eller en dominerande diskurs). I detta arbete utarbetas och prövas en teoretisk och empirisk/ metodisk referensramen för fortsatt arbete med frågan om folk- bildning och särart. Denna utgår från folkbildning och särart såsom konstruerade, som en fråga om identitet, föreställda gemenskaper eller diskurser. Denna icke-traditionella referensram har utarbet- ats för att studera frågan om särartskonstruktion, inom ramen för ett folkbildningsfält172. Oavsett vilka begrepp som används så syftar den teoretiska referensramen till att förstå den process som syftar till att skapa något eget inom eller i relation till ett fält eller en dominerande diskurs. Enligt dessa perspektiv är det möjligt att betrakta folkbildningens särart eller identitet som under ständig konstruktion eller förhandling, vilket gör den skör, diffus och ambivalent. Inom ramen för fältets dominerande diskurser och motdiskurser kan särarten förstås. I analysen av avhandlingar visar sig detta i ett antal sätt att skriva om folkbildning och särart. Som ett centralt tema framstår de utgångspunkter som tas i avhandlingarna, samt hur dessa sedan utgör grund för att dra slutsatser. Som centrala utgångspunkter syns ett antal begrepp, t.ex. bildning och folkbildning. Dessa ut- gångspunkter används sedan för att skriva fram de egna avhand- lingsprojekten, vilket har studerats i t.ex. referenshantering och argumentation. Typiskt har dessa utgångspunkter karaktären av ideal eller uppfattningar om vad folkbildningen är eller skall vara, grundat i t.ex. historiska förebilder, statliga propositioner eller olika bildningsideal. Dessa ideal relateras t.ex. till den prakt- iska folkbildningsverksamheten, för att se i vilken utsträckning idealen uppfylls. Andra teman av betydelse för konstruktionen av folkbildning och särart blir synlig i kritiska diskussioner eller för- handlingar om olika delar av folkbildningen. Dessa handlar typiskt om vad folkbildningen är eller vad som ska ingå i den. Ett åter- kommande tema i dessa diskussioner är förhållandet mellan ideal 171Talet om folkbildning och särart innebär dessutom en avgränsning, dvs. det är inte frågan om vilken särart som helst. 172För att analysera detta såsom avhandlingarna analyserats så finns ett intresse och en utgångspunkt i de särskilda problemen snarare än i en folkbildningstradition. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter