sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — Transporterna av häktade och anhållna synes i praktiken lösas efter mer praktiska utgångspunkter och an- svarsfördelningen är därför inte helt klar. Det finns fyra olika aktörer som transporterar anhållna och häk- tade för inställelse till häktningsförhandlingar: Kriminalvårdens Transporttjänst (Transporttjänsten, som är en egen myndighet un- der ), de lokala häktena, polisen och Tull- verket. Vilken av dessa aktörer som i det enskilda fallet utför trans- porten beror till en del på myndighetsstrukturen inom kriminal- vården och till en del på praktiska, lokala överenskommelser. Det finns regelverk som till viss del styr transportverksamheten, främst Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om trans- portverksamhet m.m. (KVVFS 2002:7). Föreskrifterna ger dock ingen heltäckande bild av hur transporterna genomförs i praktiken och rör enbart uppdelningen inom kriminalvården. En närmare beskrivning av hur transporterna av anhållna och häktade för inställelse till en häktningsförhandling går till och vem som har ansvaret bör för tydlighetens skull ha sin utgångspunkt i de olika typfall som förekommer. Vad som nedan sägs om polisen gäller också i tillämpliga delar för i de fall den frihetsbe- rövade faller under verkets ansvar. Transporten av anhållna personer lokal transport Det första typfallet är när en anhållen person skall inställas för en första häktningsförhandling. Den anhållne kan befinna sig antingen på ett häkte eller i polismyndighetens arrestlokaler på den ort där häktningsförhandlingen skall äga rum. Om den anhållne befinner sig i polismyndighetens arrestlokaler, ansvarar antingen polisen eller det lokala häktet för transporten till och från häktningsförhandlingen. Vem av dessa som utför trans- porten beror på lokala överenskommelser. Om den anhållne befinner sig på ett häkte på den ort där häkt- ningsförhandlingen skall äga rum, ansvarar det lokala häktet för transporten. Behörig domstol vid häktning m.m. Transporten av anhållna personer rikstransport Det andra typfallet är när en anhållen person skall inställas till en första häktningsförhandling och förhandlingen skall äga rum på en annan ort än den där den anhållne personen befinner sig. Den an- hållne kan i dessa fall förvaras antingen i polismyndighetens arrest- lokaler eller på ett häkte. Transporttjänsten ansvarar för transporten mellan två häkten, dvs. transporten av den anhållne från en ort till en annan. En sådan transport utförs inte sällan dagen före den dag då häktningsför- handlingen skall äga rum. Det lokala häktet ansvarar sedan för in- ställelsen till förhandlingen. Transporttjänsten ansvarar också för transporten av den anhållne från polismyndighetens lokaler på annan ort, antingen till polis- myndighetens lokaler på den nya orten eller till häkte på den orten. Om avståndet är relativt kort genomförs inte sällan transporten i stället av polisen och detta sker regelmässigt vid mycket korta av- stånd. För inställelsen till häktningsförhandlingen ansvarar sedan det lokala häktet eller polisen beroende på lokala överenskommel- ser. Att en anhållen person förvaras på annan ort än den ort där häktningsförhandlingen skall äga rum är enligt uppgift från Krimi- nalvårdsstyrelsen ingen ovanlig situation. Skälet till att den anhållne befinner sig på annan ort i detta skede är ofta att denne har gripits och anhållits på annan ort än den där brottet har begåtts. De korta tidsfristerna vad gäller beslut om anhållande och häktning medför att den anhållne inte har hunnit transporteras till den ort där brot- tet har begåtts. Dessa transporter är särskilt kostsamma eftersom de korta tidsfristerna medför att någon samordning ofta inte är möjlig med andra transporter. Det händer därför i stor utsträck- ning att långa transporter omfattar bara en enda person. Det finns ett särskilt undantag för jourhäktningar, dvs. häkt- ningsförhandlingar under veckoslut och storhelger. Transporttjäns- ten ansvarar för transporter i samband med jourhäktningar om en anhållen förvaras hos polismyndighet på en ort som saknar häkte och häktningsförhandlingen äger rum på annan ort (2 § första stycket d i de ovan nämnda föreskrifterna). Behörig domstol vid häktning m.m. Omhäktning av häktade personer lokal transport Det tredje typfallet rör häktade personer som skall inställas för omhäktningsförhandling och som befinner sig på ett häkte på den ort där förhandlingen skall äga rum. I dessa fall ansvarar det lokala häktet för transporterna. Omhäktning av häktade personer rikstransport Det fjärde typfallet rör häktade personer som skall inställas för omhäktningsförhandling och som befinner sig på ett häkte på an- nan ort än den ort där förhandlingen skall äga rum. I dessa fall ansvarar Transporttjänsten för transporten av den häktade från ett häkte till ett annat. Det lokala häktet ansvarar där- efter för inställelsen till förhandlingen. Enligt uppgift från är detta en tämligen ovanlig situation. En häktad person placeras nämligen med prioritet på den ort där förundersökningen bedrivs och där en eventuell om- häktningsförhandling skall äga rum. Det finns två särskilda undantag som rör uppdelningen av ansvaret mellan Transporttjänsten och de lokala häktena. Transporttjänsten har i och ansvaret för transporter utanför dessa tätorter som det lokala häktet annars skulle ha ansva- ret för. Som exempel kan nämnas att en anhållen befinner sig på ett häkte i och skall inställas till en häktningsförhandling i en grannkommun. Motsatt förhållande gäller på där det lokala häktet an- svarar för samtliga transporter som annars skulle ha ankommit på Transporttjänsten. Behörig domstol vid häktning m.m. har försökt uppskatta kostnaderna för transporter i samband med häktningsförhandlingar. Beräkningarna är dock inte exakta utan bygger på en rad antaganden. I kostnader- na ingår exempelvis löner för kriminalvårdens personal inklusive arbetsgivaravgifter m.m. Beräkningarna har delats upp på vanliga häktningsförhandlingar och jourhäktningar. Vad gäller kostnaderna för häktningsförhandlingar under varda- gar har kriminalvården uppskattat dessa till för . Denna kostnad inkluderar såväl de lokala häktenas som Transporttjänstens åtaganden. Vad gäller jourhäktningar uppskattas kostnaden till för . Även här inkluderas såväl de lokala häktenas som Transporttjänstens kostnader. I de ovan nämnda beräkningarna ingår dock inte Transporttjäns- tens kostnader i samband med omhäktningsförhandlingar, efter- som denna kostnad inte har gått att specificera. Som nämnts ovan är det dock endast undantagsvis som en häktad person måste trans- porteras längre sträckor inför en omhäktningsförhandling. De kostnader som Transporttjänsten har för flygtransporter i samband med häktningsförhandlingar har dock uppskattats särskilt till för . Den totala kostnaden för kriminalvården vad gäller inställelser till häktningsförhandlingar av häktade och anhållna personer upp- går därmed till . Som jämförelse kan nämnas att den totala kostnaden för trans- porter av häktade och anhållna för de lokala häktena uppskattas till . I detta belopp ingår de redovisade kostnaderna för transporter till och från häktningsförhandlingar, men även motsva- rande transporter till och från huvudförhandlingar samt för sjuk- vårdsbesök m.m. Det är inte möjligt att med hjälp av tillgänglig statistik uppskatta kostnaderna för polisens transporter av anhållna personer till och Behörig domstol vid häktning m.m. Enligt uppgift från RPS är dock dessa kostnader inte försumbara. Inte heller för finns några uppgifter om kostnaderna. Enligt uppgift från verket utgör dock transporterna ett regelbundet inslag i verksamheten. 12.4Rättens övriga beslut under förundersökningen Domstolen kan vid särskild förhandling eller annan särskild pröv- ning under förundersökningen fatta beslut även i fråga om andra tvångsmedel än häktning. Rätten kan därvid fatta beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet (25 kap. 3 § första stycket RB), kvarstad (26 kap. 2 § RB), beslag (27 kap. 5 § RB), att tillstänga byggnad eller rum, förbjuda tillträde till visst områ- de, meddela förbud om att flytta ett visst föremål och andra lik- nande åtgärder (27 kap. 15 § RB), hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning (27 kap. 21 § RB) samt husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 4 och 13 §§ RB). 12.4.2Andra typer av beslut Rätten kan redan under förundersökningen höra vittnen och ta upp annan bevisning. Detta kan ske antingen för att ge åklagaren ett bättre beslutsunderlag i åtalsfrågan eller i syfte att bevisningen skall användas vid huvudförhandlingen. Båda dessa situationer är sällsynt förekommande i praktiken. Rätten kan därvid på undersökningsledarens begäran hålla vitt- nesförhör med en person som vid förhör har vägrat att yttra sig angående en omständighet som är av vikt för utredningen eller om det annars är av synnerlig vikt för utredningen. Personen som skall höras måste om åtal väcks vara skyldig att vittna om saken i målet (23 kap. 13 § första stycket RB). En ytterligare förutsättning för ett sådant vittnesförhör inför rätten är att någon skäligen kan misstän- Behörig domstol vid häktning m.m. kas för brottet (23 kap. 13 § andra stycket RB). De uppgifter som framkommer vid förhöret är tänkta att användas av undersöknings- ledaren för att få fram material för bedömning av åtalsfrågan. Rätten kan också redan under förundersökningen under vissa omständigheter ta upp bevisning som avses att användas vid en kommande huvudförhandling. Om det finns risk för att ett bevis som skall åberopas vid huvudförhandlingen går förlo- rat eller då endast med svårighet kan föras, får rätten genast ta upp beviset. Saken prövas på yrkande av undersökningsledaren eller den misstänkte (23 kap. 15 § RB). Som exempel på när dessa förutsätt- ningar är uppfyllda kan nämnas att det finns anledning att anta att ett vittne på grund av sjukdom, resa eller annan orsak kommer att vara ur stånd att närvara vid huvudförhandlingen. Bestämmelsen är inte begränsad till vittnen utan gäller även andra bevismedel (Fit- ger, 2 s. 23:56). Vidare kan rätten förordna om offentlig försvarare, målsägande- biträde och särskild företrädare för barn under förundersökningen (21 kap. 4 § RB, 7 § lagen om målsägandebiträde och lagen om sär- skild företrädare för barn). Om det är aktuellt att förordna offent- lig försvarare eller målsägandebiträde under förundersökningen skall undersökningsledaren göra anmälan om det till rätten (23 kap. 5 § RB). Domstolarnas befattning med förundersökning generellt och an- vändande av tvångsmedel följer de ovan beskrivna forumreglerna för häktning. Det är alltså enligt huvudregeln den domstol som se- nare skall handlägga brottmålet som skall ta befattning även med frågor om förundersökning och andra tvångsmedel än häktning. Efter en lagändring medger den ovan nämnda bestäm- melsen om jourdomstolar i 19 kap. 12 § RB, att en jourdomstol får ta befattning med alla frågor under förundersökningen och an- vändning av tvångsmedel i övrigt, under förutsättning att beslut i frågan bör fattas utan dröjsmål. gällde att endast frågan om häktning fick tas upp av rätten i en annan ort än som följer av bestämmelserna om forum i brottmål, dvs. den ovan beskrivna för- utsättningen för jourdomstolarnas arbete. Bakgrunden till utvidg- ningen, som även den tillkommit med tanke på jourdomstolarna, är enligt motiven att bestämmelsen i sin tidigare lydelse kunde leda till ett otillfredsställande resultat. Som exempel nämns i förarbetena Behörig domstol vid häktning m.m. 1999/2000:26 s. 103) att en misstänkt som skall förhöras är i behov av offentlig försvarare, vilken för- ordnas av rätten. Om ett sådant förordnande inte har samband med en häktningsförhandling, ansågs det tidigare oklart om jourdom- stolen hade rätt att pröva frågan. Som andra exempel där jourdom- stolens kompetens enligt den tidigare bestämmelsen kunde ifråga- sättas var vissa frågor om bevisning samt beslut om hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning. Med den nya bestämmelsen klargörs jourdomstolarnas behörighet i dessa avseenden. Rättens handläggning av ärenden angående förundersökning och tvångsmedel ser olika ut beroende på ärendetyp. Rättens prövning av frågor om reseförbud eller anmälningsskyl- dighet, kvarstad, beslag och liknande skall ske vid förhandling. Så- dana förhandlingar följer i stort samma mönster som häktningsför- handlingar. Om den misstänkte har kallats till förhandlingen eller det finns anledning att anta att han eller hon avvikit eller på annat sätt håller sig undan, kan dock förhandlingen genomföras i dennes utevaro (jfr 24 kap. 17 § RB). Rättens prövning av frågor om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning sker dock utan förhandling. En sådan prövning sker i stället av rätten på åklagarens ansökan. Handläggningen sker inom ramen för ett s.k. RB-ärende och någon målakt behöver inte upprättas. Det ligger i sakens natur att den misstänkte inte under- rättas om ansökan eller beslutet (Fitger, 2 s. 27:39). Av samma skäl äger inte heller prövningen vid beslut om husrannsakan samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning rum vid en förhandling. Regeringen har i propositionen Hemliga tvångsmedel offentliga ombud och en mer ändamålsenlig regler- ing (prop. 2002/03:74) föreslagit bl.a. att offentliga ombud skall bevaka enskildas integritetsintressen i ärenden hos domstol om hemlig teleavlyssning och hemlig kameraövervakning. Rätten skall enligt förslaget vid en ansökan om hemlig teleavlyssning eller hem- lig kameraövervakning som huvudregel kalla åklagaren och det of- fentliga ombudet till ett sammanträde. Vad gäller bevisupptagning på grund av att ett vittne har vägrat att yttra sig i förhör stadgas särskilt att den misstänkte skall ges tillfälle att närvara vid förhöret (23 kap. 13 § andra stycket RB). Vid bevisupptagning under förundersökningen gäller annars vad Behörig domstol vid häktning m.m. som i övrigt föreskrivs om bevisupptagning utom huvudförhand- ling. Dessa bestämmelser innebär att parterna skall kallas. Om i dessa fall någon är anhållen eller häktad, skall rätten förordna om hans eller hennes inställelse om närvaron är erforderlig (35 kap. 9 § RB). 12.5Pågående projekt för ett mer effektivt förfarande Som framgått ovan är utgångspunkten att den misstänkte skall när- vara vid häktningsförhandlingar och andra typer av förhandlingar. Detta sker normalt genom att den misstänkte på rättens begäran genom kriminalvårdens eller polisens försorg transporteras till domstolens lokaler. Den lagstiftning som reglerar användningen av telefon i rättegång omfattar inte häktningsförhandlingar. trädde lagen (1999:613) om försöksverksam- het med videokonferens i rättegång i kraft. Lagen möjliggör för en part eller ett vittne att under vissa, närmare angivna förutsättningar delta i ett sammanträde inför rätten genom videokonferens. Den som deltar i ett sammanträde genom videokonferens enligt lagen skall anses ha inställt sig inför rätten. Möjligheten att delta i ett sammanträde genom videokonferens inkluderar häktningsförhand- lingar. Försöksverksamheten skall enligt nu gällande beslut pågå till utgången av . Enligt förarbetena till försökslagstiftningen skall fysisk närvaro i rättssalen fortfarande vara huvudregel. Användningen av videokon- bygger på frivillighet, dvs. den misstänkte kan alltid begära att få närvara fysiskt vid förhandlingen. Möjligheten att delta i häktningsförhandling genom videokonferens gäller i både över- och underrätt samt vid både häktnings- och omhäktningsförhand- ling. I förarbetena anförs som skäl för att låta en anhållen delta i en häktningsförhandling genom videokonferens att transporter av den misstänkte i vissa fall kan leda till att prövningen av häktningsfrå- gan drar ut . Tekniken medger vidare en snabbare hand- Behörig domstol vid häktning m.m. läggning och det blir möjligt att öka säkerheten (prop. 1998/99:65 s. 17 ff.). Som villkor för den misstänktes deltagande genom videokonfe- rens vid en häktningsförhandling gäller att det skall vara lämpligt med hänsyn till ändamålet med den misstänktes inställelse och öv- riga omständigheter, eller att förhandlingen annars skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att han eller hon inställer sig i rättssalen. Lagen medger även för åklagaren och målsäganden att inställa sig genom videkonferens, dock med samma villkor som för den miss- tänkte. Enligt förarbetena skall det vara möjligt för den misstänkte eller åklagaren att genom videokonferens närvara vid förhandlingar även i fråga om andra tvångsmedel, t.ex. reseförbud, kvarstad och beslag. DV har fått regeringens uppdrag att genomföra och utvärdera för- sökslagstiftningen. Verket redovisade i en första rapport (DV:s rapport 2001:3) de dittillsvarande erfarenheterna av verksamheten och lämnade en slutrapport (DV:s rap- port 2002:5). Av slutrapporten framgår att försöksverksamhen omfattade , hovrätterna och elva tingsrätter. Av totalt genomförda 115 videokonferenser var 8 stycken häkt- ningsförhandlingar eller omhäktningsförhandlingar. Såväl åklagaren som den misstänkte och försvararen har deltagit i förhandlingarna genom videokonferens. Som skäl för att använda videotekniken har domstolarna angett effektivitetsskäl eller, i något fall, att åklagaren haft svårigheter med att inställa sig. De som har deltagit genom vi- deokonferens har i de flesta fall befunnit sig på en annan domstol än den där förhandlingen har ägt rum. Även deltagande från åkla- garmyndighetens lokaler har förekommit. DV gör den sammanfattande bedömningen att det finns många fördelar med att använda videokonferens i rättegångar både när det gäller effektivitetsaspekter och när det gäller ökad tillgänglighet till domstolarna. Enligt verkets mening bör lagstiftningen permanentas efter försöksperioden och videokonferenstekniken successivt infö- ras i samtliga allmänna domstolar. Frågan om användningen av ljud- och bildteknik i domstolarna har berörts av rättegångsutredning. Utredningen har i be- Behörig domstol vid häktning m.m. tänkandet En modernare rättegång (SOU 2001:103 s. 90 ff.) i lik- het med DV föreslagit att den ovan beskrivna försöksverksamheten skall permanentas. Utredningen menar att videokonferens - liksom telefon - alltjämt skall användas i undantagsfall. Vad gäller parter, t.ex. misstänkta i häktningsförhandlingar, skall användningen av videokonferens också fortfarande bygga på frivillighet. Utredning- ens förslag bereds inom . 12.5.2Häktningsförhandlingar på polishus eller häkten Ett ytterligare sätt att minska kostnaderna för transporer av anhåll- na och häktade och att förbättra säkerheten är att förlägga häkt- ningsförhandlingar till polis- eller häkteslokaler. DV har i samarbete med RÅ, kriminalvården och RPS utrett frå- gan om att skapa särskilda häktningsförhandlingssalar i anslutning till polis- eller häkteslokaler. Av en promemoria framgår att knappt hälften av tingsrätterna genomför i princip alla jourhäktningsförhandlingar i polis- eller häkteslokaler, medan ordinarie häktningsförhandlingar i mycket stor utsträckning genomförs i domstolarnas egna lokaler. I promemorian konstateras att det är viktigt att domstolarnas självständighet inte kan ifrågasättas och att det från många tingsrät- ters sida finns en stark principiell inställning mot att genomföra häktningsförhandlingar i polis- eller häkteslokaler. Allmänt viktiga åtgärder som kan genomföras är enligt promemorian att exempelvis underlätta allmänhetens tillträde, avskilja lokalen från polis- eller häkteslokalerna och att genom skyltning betona att det är en dom- stolslokal. De myndigheter som står bakom promemorian anför samman- fattningsvis att under förutsättning att finansiella lösningar kan tillskapas bör, på de orter där berörda parter är överens om lämp- ligheten i att hålla häktningsförhandlingar i särskilda salar i polis- eller häkteslokaler, sådana lokaler iordningsställas. Regeringen har därefter i regleringsbreven för gett DV och i uppdrag att utreda förutsättningarna för att, i lokaler där häkten finns, iordningsställa förhandlingsloka- ler för häktesförhandlingar. Enligt regeringen skall allmänhetens tillträde till lokalerna särskilt beaktas. Myndigheterna skall redovisa kostnaderna för iordningställande och inredning av lokalerna lik- som kostnaderna för hyra och övriga merkostnader samt de bespa- Behörig domstol vid häktning m.m. ringar som uppkommer. Uppdraget skall redovisas . Regeringen har genomfört förändringar av den yttre tingsrättsorganisationen. Ett antal tingsrätter har där- vid lagts samman till större enheter. () har på regeringens uppdrag granskat sammanläggningarna och har i det sammanhanget uppmärksammat de effekter som sammanläggningarna har haft på bl.a. häktnings- förhandlingarna. RRV har därvid undersökt de besparingar som görs genom att häktningsförhandlingar koncentreras till färre och större orter, dvs. de orter där de nya tingsrätterna har sin verksam- het. I de fall de nya tingsrätterna bedriver sin verksamhet på flera orter har det undersökts vilka besparingar som uppnås till följd av att verksamheten med häktningsförhandlingar koncentreras till den ort där domstolen har sitt säte, dvs. den ort där ledningen och den huvudsakliga administrationen finns. RRV har studerat besparingarna och pengar vid tolv tings- rätter som varit föremål för sammanläggning. Beräkningarna be- gränsar sig till besparingar i restid/arbetstid för kriminalvården re- spektive åklagarna. Enligt RRV har tidsvinsten för ett kalenderår för kriminalvården beräknats och för åklagarmyn- digheterna . Detta motsvarar enligt RRV en bespa- ring om knappt 1,25 årsarbetskrafter för kriminalvården och 0,5 årsarbetskrafter för åklagarmyndigheterna (Tingsrätter i förändringGranskning av tolv sammanlagda tingsrätter 1999 2001, RRV 2002:9 s. 40 ff.). Förslag: Beslut i fråga om tvångsmedel och i frågor som rör befatt- ning med förundersökning skall få fattas även av annan tingsrätt än den som skall pröva ett kommande åtal, om det är lämpligt. Som framgått ovan finns det flera olika anledningar för rätten att fatta beslut i frågor innan ett åtal har väckts. Den enskilt viktigaste frågan är självfallet beslut om häktning, men även frågor om andra tvångsmedel, bevisning och offentlig försvarare m.m. förekommer. Behörig domstol vid häktning m.m. Det är dessutom så att den misstänkte i flera fall enligt huvudre- geln skall vara personligen närvarande vid rättens prövning. Så är fallet vid häktningsförhandlingar samt förhandlingar som rör rese- förbud, anmälningsskyldighet, kvarstad, beslag och liknande frågor. Även vid upptagning av bevisning skall den misstänkte enligt hu- vudregeln vara närvarande. I samband med frågor rörande hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning samt husrannsakan, kroppsbesiktning och kropps- visitation äger prövningen inte rum vid en förhandling och den misstänkte är av naturliga skäl inte involverad i handläggningen. Rättens prövning föregås dock ofta av att åklagaren inställer sig personligen inför rätten. Om den misstänkte är anhållen eller häktad åligger det domsto- len att, i de fall där den misstänkte skall närvara personligen vid en förhandling inför rätten, förordna om dennes inställelse. På rättens begäran transporteras därefter den misstänkte från arrestlokal eller häkteslokal till antingen en domstolslokal eller annan lokal där för- handlingen äger rum. Transporter av anhållna och häktade kräver relativt stora personella och ekonomiska resurser. Därtill kan läggas säkerhetsaspekter. Särskilt de långa transporter som ibland är nöd- vändiga hindrar ett effektivt resursutnyttjande inom rättsväsendet som helhet. Det är mot denna bakgrund vår uppfattning att transporterna av anhållna och häktade bör minimeras, såväl vad gäller lokala som längre transporter. måste naturligtvis beaktas att den misstänkte i varje enskilt fall ges en fullgod möjlighet att närvara vid en förhandling på det sätt lagstiftningen förutsätter.