sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — I anges att särart betyder utmärkande beskaffenhet, betecknar något som är särskiljande ifrån annat/n av liknande slag. Begreppet egenart och särprägel anges som syno- nymer.5 En motsvarande sökning i ger en liknande förklaring, särart är en: Karakteristisk beskaffenhet hos någon eller något; ofta med antydan om avvikande beskaffenhet i förhållande till företeelser av liknande slag. Som synonym anges också här egenart och som besläktat begrepp individualitet. En sökning på särart på webben ger nära sex tusen träffar.6 Hävdandet av särart är m.a.o. något ganska vanligt. En snabb genomgång av några tiotal av de främsta träffarna visar att använd- ningen också sker i en lång rad olika sammanhang. En åter- kommande träff gäller den feministiska diskussionen kring särart, likhet och olikhet. Men också kommuner och föreningar betonar sin attraktionskraft och sina företräden framför andra med hjälp av särartsbegreppet. Politiska partier (såväl de etablerade som de dubiösa med kopplingar till rasism och nationalism) är andra som använder begreppet flitigt för att hävda partiets och åsikternas egenart. Som kuriosa kan nämnas att hävdar att ett ständigt varför? tillhör samhälleliga uppgift och positiva särart.7 Det finns alltså en vilja att på en rad olika samhällsområden markera egenart, att man står för något unikt, skilt från annat/ andra. Särartsmarkörer har den dubbla funktionen att inkludera de/det som hör till den egna familjen och att exkludera det/de som inte hör dit. Särarten bestäms alltså med hjälp av utpekandet av såväl likheter som olikheter. 5Svenska , 1997. 6Via sökmotorn på Yahoo . 7PM med titeln för . Folkbildningens särart som fenomen och problem Också folkbildningsvärldens sätt att använda särartsbestäm- ningar har den uppgiften. Folkbildningsgemenskapen ska å ena sidan upprätthållas mellan de olika medlemmarna i familjen. Å den andra finns det ett uttalat önskemål om att medlemmarna i den ska kunna vara sinsemellan olika. Den del av folkbildningen som har sin grund i de olika folkrörelserna har av tradition haft olika intresseområden som de bevakat. Kravet på folkbildningsorganisa- tionernas profilering har också återkommit , såväl från statens sida som från de egna huvudmännen. Likheten måste därför, kan vi anta, formuleras på ett övergripande plan och får inte hindra att olikheterna, profilerna framträder. Det gäller inte bara att kunna bevara den egna identiteten utan också att kunna konkurrera om deltagare, att kunna marknadsföra sig framgångsrikt.8 Folkbildningens organisationer måste alltså framhålla sin familje- likhet för att hävda sin särart utåt, inför staten och i konkurrens med andra utbildningsanordnare och kulturaktörer. måste de hävda sin individuella särart. Mot den bakgrunden har också talet om folkbildningens särart haft en positiv laddning. Särarten har framhållits i kontrast till något annat, ofta med en negativ innebörd, en auktoritär skoltradition, ett avhumaniserat arbetsliv eller ett kommersialiserat kulturliv etc. Ett sammanhang där särartsbegreppets positiva eller negativa laddning varit föremål för en animerad diskussion är det feminist- iska. Likhetsfeminismen utgår från att kön konstrueras socialt och att de biologiska skillnaderna är förhållandevis ointressanta för de sociala och kulturella skillnader som utvecklats mellan män och kvinnor, flickor och pojkar. Den motsatta ståndpunkten, den särartsfeministiska, däremot utgår från att det finns en biologisk grund för könsskillnaderna och att feminismens uppgift därför är att framhäva betydelsen av de särskilda förmögenheter och kvalitéer som är förknippade med kvinnokönet.9 Likhets- feminister har sett hävdandet av särart som något negativt, som ett hinder för att uppnå jämlikhet och social rättvisa.10 8Anmärkningsvärt nog har försökt lansera folkbildningen som varu- märke. 9En svensk, förhållandevis tidig, företrädare för särartsfeminismen, var för övrigt och folkbildaren . 10Här är jag inte ute efter att undersöka hur olika feministiska positioner förhåller sig till folkbildningsfrågan utan vill bara demonstrera att särartsbegreppet kan ges såväl en positiv som en negativ innebörd. Längre fram skall jag återkomma till några feministiskt orienterade forskares syn på svensk folkbildning och folkbildningsforskning. Folkbildningens särart som fenomen och problem Begreppet folkbildning består av två led, folk och bildning. Tar vi åter hjälp av utreds där begreppet folk i två olika artiklar, en etnologisk och en statsvetenskaplig.11 Etno- logen hävdar att folk, i etnologisk och allmän mening, är ett mångtydigt ord för olika slags kollektiv. Begreppet folk kan beteckna en etnisk eller religiöst särpräglad grupp eller användas för att markera en social avgränsning, som i tjänstefolk men dess entydigaste innebörd har det när det avser en nation. Statsvetaren menar i den andra artikeln att folket betyder i olika sammanhang detsamma som folkets breda massa, till skillnad från olika eliter. Han refererar också till en mer marxistisk tolkning där inte bara motsättningen folk och elit är central utan också den mellan arbete och kapital. I marxistisk samhällsvetenskaplig teori finns en annan central motsättning, som dock inte nämner, den mellan (den borgerliga) staten och folket. Folket kan alltså förstås som ett kollektiv, vanligen knutet till nationell tillhörighet. Begreppet får en djupare innebörd först när det ställs i förhållande till något annat, eliter, kapital eller nationalstat. Förstavelsen folk i begreppet folkbildning har därmed en politisk innebörd som sällan uppmärksammas i folkbildnings- diskussionen. I en demokrati av vår typ kan staten förstås som summan av den makt och myndighet som, i folkets namn, utövas på basis av lagar och förordningar. Det innebär i sin tur att varje statlig åtgärd eller statsunderstödd aktivitet, som svensk folkbild- ning, är beroende av att framstå som legitim i folkets ögon. Hävd- andet av särart kan i ett sådant sammanhang också ses som ett hävdande av politisk legitimitet. Folkbildningens, dvs. de folkbild- ande organisationernas och aktörernas, sätt att förhålla sig till innebörden i förstavelsen folk i folkbildningsbegreppet har betyd- else för särartsdiskussionen men också för legitimiteten.12 Även det andra ledet i ordet folkbildning, begreppet bildning kan ges en rad olika innebörder. tecknar i en för- hållandevis lång artikel begreppets historia som han uppfattar det.13 11NE uppslagsordet Folk. Jag är väl medveten om att ett antal folkbildare och forskare gett sig på att reda ut begreppens innebörd men väljer att söka mer neutrala källor för begreppsbestämningen här. 12Ur ett feministiskt perspektiv framstår begreppet folket som politiskt laddat och problem- atiskt. Folket likställs ofta, hävdas det då, med männen i samhället och kommer därför att exkludera kvinnor och kvinnors erfarenheter. 13NE uppslagsordet Bildning. Folkbildningens särart som fenomen och problem Han härleder det från antikens Paideia, som hade innebörden att allsidigt utveckla en människas hela intellektuella, konstnärliga och fysiska kapacitet med det yttersta syftet att frambringa den frie, harmoniske medborgaren, som välrustad kunde delta i det offent- liga livet. fick bildningsbegreppet en renässans men kom också att, i vår kulturkrets, påverkas av kristna före- ställningar om behovet av och det individuella ansvaret för den egna själens förkovran. Företrädare för det nyväckta bildnings- begreppet var och . , menar , får vi den motsättning vi i hög grad lever med , motsättningen mellan förståelsen av bildning som något för hela folket och den Humboldtska tolkning- en av bildning som något huvudsakligen för och av den univers- itetsutbildade eliten och forskarna. menar att debatten i mer kommit att gälla allmänbildning och att diskussionen därmed förflackats men att bildningsbegreppet nu åter fått en renässans. En central poäng med begreppet är, menar han, att subjektiva och objektiva komponenter i människors strävan efter kunskap kan förenas. bidrag är intressant för särartsdiskussionen eftersom det pekar på bildningsbegreppets inneboende motsägelsefulla inne- börd, en folklig och en mer elitistisk. I en analys av talet om sär- arten bör vi uppmärksamma vilken innebörd bildningsledet i begreppet folkbildning ges. analys är intressant också på det sättet att han hävdar att en dialektik, ett samspel mellan det subjektiva och det objektiva i bildningsbegreppet skulle kunna för- ena det tillsynes oförenliga. En liknande diskussion för i sin avhandling. Han menar att bildningsbegreppet kan karakter- iseras av tre motsättningar: mellan fri process och mål, jämlikhet och elitism, helhet och specialisering. Ur dialektiken mellan dessa formas folkbildningen (1991 s. 29). Ur analytisk synpunkt sett är både och positioner problematiska på det sättet att om allt mellan det sub- jektiva och det objektiva, både process och mål, jämlikhet och elitism, helhet och specialisering skall kunna inrymmas får vi svår- igheter med distinktionerna.14 Möjligheterna att analysera olika tal om folkets bildning försvåras om vi låter begreppet bildning inkludera allt. En sådan karakteristik försvårar möjligheterna att 14 En liknande brist på distinktioner mellan ett mer elitistiskt och folkligt bildningsideal återfinns för övrigt i en bilaga, författad av , till betänkandet Skola för bild- ning (SOU 1992:94) som föregick den nya läroplanen 1994. Folkbildningens särart som fenomen och problem skilja på dominerande diskurser och motdiskurser. Det vore snar- are motiverat att söka finna uttryck för en diskurs om folk/ bildning som folklig, jämlik helhetsorienterad och processinriktad och jämföra den med en bildningsdiskurs där elit, specialisering och kunskapsmål utgör centrala element. analys illustrerar vilka risker det innebär att göra bildningsbegreppet alltför vitt- omfattande. Harmonierandet av de olika motsättningarna får också att hävda att begreppet folkbildning spelat ut sin roll (2001 s. 358, se också 2002 s. 11 ff.). Håller vi emellertid fast vid folkbildningsbegreppet och söker ge det en innebörd på basis av dess två led, sammanställningen av folk och bildning, implicerar det för det första ett kollektiv, i motsats- förhållande till en elit, ett kapital eller en nationalstat. För det andra inrymmer begreppet centrala motsättningar, framförallt den mellan en folklig, humanistisk och individuell bildning och en kunskaps- kanon, ett kulturellt arv.15 För den begränsade studie det här är frågan om är det inte möjligt att med hjälp av en egen historieskrivning belysa hur bestämning- arna av begreppet folkbildning växlat . Nya definitioner har lagts till de gamla eller så har gamla, bortglömda eller övergivna, väckts till nytt liv och getts en ny innebörd i ett nytt sammanhang. Både enskilda individer och sociala fält skriver sin historia i förhållande till gällande existensvillkor och i relation till vad de vill i samtiden. Som pedagogiska folkhögskoleaktivister talade vi t.ex. om vikten av att återupprätta svensk folkhögskola och folkbildning, rädda den från behörighetstänkande och utbildningsmarknad. Vi odlade då föreställningen om en folkbildningens guldålder, , kanske , då folkbildningen var ett led i en social kamp och inte, menade vi, bara förberedde för yrkesutbildning och högre studier. Den historie- skrivningen var mer resultatet av det vi ville uppnå, en Freire- inspirerad vuxenpedagogik, än förankrad i historisk forskning. 15 En sådan tolkning skiljer sig avsevärt från den definition som också ges i national- encyklopedin där folkbildning helt enkelt sägs vara: undervisning i allmänbildande syfte med en vuxen målgrupp. Utbildning definieras där som: systematisk undervisning och träning som ger kunskaper och färdighet för visst yrke och ofta ger viss formell kompetens e.d. för detta (NE, uppslagsordet folkbildning). Folkbildningens särart som fenomen och problem Det förhåller sig på liknande sätt med en hel del av de före- ställningar om folkbildningens stolta förflutna som alltjämt odlas av politiker, myndigheter och intresseorganisationer. Vanligt är att svensk folkbildnings historia anknyts till de stora folkrörelserna, den frireligiösa, och arbetarrörelsen och deras demokratibidrag. Den samtida folkbildningen ses då gärna som en projektion från , visserligen anpassad till men med samma rot och stam. Jag menar att vi kan se hur historien inte sällan framställs som en gyllene tid där t.ex. människor av egen fri vilja kom samman, organiserade sig, studerade och samordnade sina handlingar i syfte att förändra samhället. Alternativt skrivs historien med betoning på den enskildes eller kollektivets sökande efter mening, som en bildningsresa mot det okända och åter. Sättet att skriva folkbildningens historia bildar en betydelsefull bakgrund till talet om folkbildningens särart. En motsatt strategi är den där en eländeshistoria får stå som kontrast till en ljusnande framtid och tjäna som legitimering för att ta avstånd från existerande praktiker. Så använder ofta reformatorer inom det obligatoriska skolväsendet historien. Skolans historia framställs då som mörk och färgad av sin tradition. Den reformerade framtiden däremot blir, i det ljuset, löftesrik. I det avseendet har svensk folkbildningsdiskurs, , varit olik den om den obligatoriska skolan. Historien har framstått som ljus, framtiden som osäker och hotande. ser vi emellertid hur t.ex. strävan att införa ny informationsteknologi i folkbildningsvärlden också för med sig en omvärdering av traditionen. Gamla folkbildar- ideal omformuleras för att passa en ny tid. Om vi ser försöken att skriva folkbildningshistoria snarare som ett led i att motivera dagsaktuella ståndpunkter och handlingsvägar än som fakta, som diskurs snarare än som essens, blir det också intressant att undersöka vilka olika sätt det kan finnas att skriva fram folkbildningshistorien på. Historien om folkbildningens födelse kan t.ex. berättas på flera olika sätt. Den kan tidsmässigt förläggas, till antiken, till reformationen, till upplysningstiden, till den filantropiska arbetarbildningen i början och mitten av 1800- talet eller till det stora folkrörelsernas uppsving vid skiftet . Berättelserna kan också varieras genom att de lägger olika vikt vid folkfostran, folkupplysning, nationell medborgarbildning, själv- bildning eller självförverkligande. Som illustration till detta ska jag här ge fyra exempel. Det första tecknar en kontinuitet av väster- Folkbildningens särart som fenomen och problem ländsk humanism och individualism. Det andra exemplet, hämtat från , utgör i själva verket i sig en del av folkbildningens historiska kanon, men finns med här som illustration till tematiken om vikten av folkets och nationens förädling genom kollektiv själv- bildning, något som ofta återkommer i senare historieskrivningar. I det tredje lyfts kunskapsfrågan fram och där ställs folklig kunskap mot en mer akademisk, men framförallt betonas den upplysande, populärvetenskapliga gärningen. Den fjärde framhåller folkbild- ningens samhörighet med de folkliga rörelserna. Den andliga frihetens förverkligande har i sin bok bildning ambitionen att skriva en inledning till en svensk folkbildningshistoria. Han tar utgångspunkt i antiken, skriver sig fram via de kristna folkupplys- arna, till , och vidare till den svenska folkbild- ningens 1800-talshistoria, med dess folkskoledebatt och liberala arbetarbildning. På några ställen söker han definiera begreppet folkbildning. Dess tidiga innebörd beskriver han så: Folkbildning är ett folks självtagna och i ett flertal former praktiserade rätt att individuellt och/eller gemensamt forma och utveckla sitt and- liga liv i frihet. (1974 s. 406) som särartsbestämning är det återigen det folkliga, själv- bestämmandet, som kommer till uttryck här liksom friheten, men vi kan notera att det hos inte i första hand är en materiell frihet det handlar om utan rätten att forma och utveckla sitt andliga liv individuellt och/eller gemensamt. Det gemensamma anspelar säkert på folkrörelsetraditionen men tydligt är ändå att mer betonar en humanistisk snarare än en politisk bestäm- ning av folkbildningsbegreppet. Och kanske är för honom det individuella överordnat det kollektiva? När han ska formulera sig om den mer samtida innebörden av folkbildningsbegreppet är han påtagligt försiktig men betonar då att den enskilde befinner sig i centrum: Folkbildning vad är det? Man drar sig för att definiera. Bildningens horisont är en cirkel där den enskilde befinner sig i centrum. Ju högre han når dess bättre blir utsikten. Det får vara nog. (a.a. s.432) Folkbildningens särart som fenomen och problem får här representera en av folkbildningens egna som låter människans möjligheter att själv söka sin bestämmelse, utveckla sitt andliga liv i frihet, vara en av grundpelarna i folkbildnings- begreppet. Som vi ska se är detta, att individens behov och intress- en ska utgöra en utgångspunkt för folkbildningen, ett åter- kommande tema. Dessa ska dock avvägas, utmanas och utvecklas med hjälp av det kulturella arvet. Bildning ska, framhålls det ofta i texterna, förenas med utbildning. Fostran till självverksamhet, egenmakt och storsyn En vanlig historieskrivning är att den moderna svenska folkbild- ningen växer fram , inspirerad av engelsk arbetarbildning. Filantropi och liberal bildningsambition leder fram till bildandet av arbetareinstitut och föreläsningsföreningar. En av dem som och bidrog till att skapa den folkbildningshistorien är . Själv tillhörig den bildade klassen engagerade hon sig för folkets och nationens väl. När hon formulerar sig om Folkbildningsarbetet i allmänhet är det behovet att förändra det svenska jordägarlynnet, att göra folkupplysningsarbetet i djup mening fosterländskt och folkligt som hon betonar. Detta innebär först och främst att det ej endast sker för folket utan genom folket; att det ej blir ett stöd för gubbväldet men ett maktmedel för ungdomen Folkbildningsarbetet behöfver allt fler sådana fostrare till själfverk- samhet eller ledare av den verksamhet som redan finnes. Annars kommer denna rörelse att bli ett uttryck af den samhällshedrade jämn- skalligheten, den samhällsbevarande försiktigheten och den samhälls- räddande formalismen, som i öfverklassen numera göra sig breda på bekostnad af storsyn, vågsamhet och frisinne. (1906 s.10–11 kurs. Folket, i synnerhet ungdomen, ska själva ta makten men, för att lyckas med detta, behövs goda ledare, fostrare till själfverksam- het. Det folkliga ställer hon mot överheten, vidsyn och frisinne mot försiktighet och formalism, självverksamhet mot passivt anammande. Vi kan se dessa formuleringar som tidiga särarts- karakteristika, betoningen av folkligheten, att bildningen ska vara ett led i självverksamhet och bemäktigande. Inspirerad, bl.a. av , betonar senare på liknande sätt betyd- Folkbildningens särart som fenomen och problem elsen av att folkbildning både ska bidra till personlig utveckling och vara ett medel för att höja klassen. Han såg det självorganiserade studiearbetet både som ett led i ett upplysningsarbete och som ett led i en politisk kamp för bättre livsvillkor.16 tiders tal om folkbildningen innehåller inte sällan karakteristika som påminner om dessa. Det kan då vara ett tal om individuell förändring och samhällsutveckling eller, i en modernare terminologi, om eman- cipation och empowerment. Folklig kunskap och vetenskap för folket Andra teman som återkommer som karakteristika för svensk folk- bildning är att den förvaltar en speciell kunskapssyn och att en central uppgift är att låta folket få del av den vetenskapliga forsk- ningens landvinningar. En välkänd exponent för tidig svensk folk- bildning, verdandisten och liberalen, definierar begreppet folkbildning och skissar dess historia på följande sätt: Vanligen förstås därmed de lägre samhällsklassernas – de endast folk- skoleutbildades – bildning i motsats till de högre klassernas genom högre skolor och rikare umgengeskonventioner skapade bildnings- innehåll och stil. På senare tider, då frigörelsen från det gamla stånds- samhällets uppfattningar mera fullföljts och i stället en allt mer demo- kratisk uppfattning om nationens, folkets, enhet gjort sig gällande, har begreppet kommit att omfatta hela folkets bildningsliv i alla dess skiftande former. Ett folks bildningsliv utspelar sig emellertid i kraft- fältet mellan tvenne poler: den akademiska bildningstypen och den folk- liga. Den akademiska avser att vara objektiv och universell, d.v.s. grundad på modern vetenskap och det högre konstnärliga skapandet. Den folkliga härrör ur det alldagliga livet, ur dess erfarenheter och konventioner, ur arbetslivet, ur folklig konstnärlig och religiös ingiv- else, ur den folkliga självstyrelsen osv. Den är subjektiv, mer förankrad i det emotionella livet än i det intellektuella. formulerar folkbildningens särart genom att markera skillnaden mellan hela folkets bildningsliv i motsats till de högre klassernas genom högre skolor och rikare umgengeskonventioner skapade bildningsinnehåll och stil. Han gör det också genom att peka på motsättningen mellan den akademiska bildningstypen och den folkliga. Den förra är objektiv och universell. Den senare subjektiv och emotionell, kopplad till det alldagliga livet, till 16 För en god belysning av syn på folkbildningsarbetet se t.ex. historiska genomgång (1991). Folkbildningens särart som fenomen och problem självstyrelsen, arbetslivet, konsten och religionen, till erfarenhet och upplevelser. I samma artikel säger han emellertid också om det moderna folkbildningsarbetet: Även om folkbildningsarbetet från början ofta ej rådde med stort mera än att sprida nyttiga kunskaper bland allmänheten, har det dock ganska tidigt varit klart att dess egentliga innebörd var att genom vetenskapens popularisering sprida bildningselement från den akademiska världen till den folkliga sfären. Som särartsformulering är betoningen av folkbildningens popular- isering av tidens vetenskapliga resultat intressant. Men gör ytterligare några intressanta noteringar om folkbildningens samhällsroll: är ju att märka att redan folkskolan och än mer det högre skol- väsendet – även överför vetenskapliga resultat och betraktelsesätt till det växande släktet. Folkbildningsarbetet i mera renodlad bemärkelse syftar emellertid till att framförallt nå vuxna människor. Man talar härvid om det fria och frivilliga folkbildningsarbetet och understryker därmed, att folkbildningsarbetet är obundet av statens ledning av skola och skolplikt. (Citaten ur Psykologisk-pedagogisk uppslagsbok s. 502, kurs. i original). Det han tar upp här är att folkskola och gymnasieskola kommit att fylla en liknande funktion. Särarten förstådd som att förmedla populärvetenskap till folket skulle därmed kunna vara hotad, men tillägger han, folkbildningen utmärks av att vara fri och frivillig, inte bunden av staten på det sätt som skolan är. Kanske kan vi här se att betoningen av det fria och frivilliga får en centralare betydelse som särartsmarkör när skola och högre utbildningar alltmer tar sig an den uppgift folkbildningen tidigare haft, att till hela folket förmedla en vetenskaplig världsbild och kunskap? Så långt har jag hämtat mina exempel från två aktiva folkbildare, och , som vid olika tider formulerar sig om folkbild- ningshistorien och om folkbildningsuppgiften. Också är själv verksam som folkbildare men har dessutom ambitionen att grundlägga en nationell folkbildningsforskning. En folkbildnings- forskare , f.ö. också han med ett förflutet som folkbildare, , kom att starkt bidra till att det Folkbildningens särart som fenomen och problem nationella programmet för folkbildningsforskning, , förverk- ligades. I skriften Folkbildning som forskningsområde framstår kopplingen mellan folkbildning och folkrörelser som viktig för honom. Särskilt betonar han sambandet mellan folkliga rörelser och folkbildning.