sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — I denna riktning är det bildningsprocessen, den personliga mognaden, som är viktigare än stoffet. Nyhumanismens personlighetsbildande ideal: Här inriktas bildningen på ideal från antik- en där klassiska språk och filosofi fått stort utrymme och även i viss mån historia och litteratur. Innehållet är viktigare än själva bildnings- processen (, 1991, refererad av , 1996, s. 50). Författaren refererar även till dagens folkbildningsbegrepp, och använder sig av Taleruds definitioner (1993) för att närmare defin- iera det estetiska projektet (amatörteater) i relation till folkbild- ningen. I Taleruds definition indikeras ett slags stridsfråga i den estetiska bildningens relation till traditionellt folkbildningsarbete, som ett slags utanförskap för den estetiska bildningens del, som inte riktigt uppfyller den traditionella folkbildningens krav. I Chaibs projekt argumenteras för dess införlivande. Talerud skiljer mellan folkbildning och folklig bildning. Med folkbild- ning avses, enligt honom, arbetet inom folkbibliotek, folkhögskolor, studieförbund och föreläsningsföreningar. Estetisk verksamhet som amatörteater, kallar han i stället för folklig bildning, även om det sker i samverkan med studieförbund, för att den inte ska associeras till 152 Typiskt är de också historiskt grundade, dvs. det blir en fråga om vad folkbildningen är, kan vara och har varit. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter traditionellt folkbildningsarbete (Talerud, 1993, refererad av , 1996, s 51–52). (1996) skriver om amatörteater som folkbildning. Detta genom att t.ex. utreda huruvida amatörteaterverksamheten kan betraktas som en bildningsaktivitet. Enligt är det frågan om en klassbetingad konflikt om de estetiska ämnenas status inom folkbildningen. Hon menar att amatörteaterverksamheten kan ses både som en konstnärlig och en bildande verksamhet. I de teater- grupper som studeras i avhandlingen spelar studieförbunden en roll, även om de inte alltid är framträdande. Utifrån dessa utgångs- punkter diskuteras amatörteatern som en folkbildande aktivitet och jämförs med vad en ideal bildningsverksamhet representerar, enligt folkbildningsföreträdarna själva. Enligt använder folkhög- skolan och studieförbunden begreppen (bildning och folkbildning) enligt uppdraget folkbildningsproposition där de grund- läggande skälen till att stödja folkbildningen är att den bidrar till en demokratisk grundsyn och utveckling i samhället. Denna grund- tanke är en ledstjärna för folkbildningsanordnarna och deras avnämare153. På så sätt syns en strävan efter att legitimera det estet- iska projektet, genom att relatera till de kriterier och ideal som vanligen ställs upp för folkbildningen. Det blir också viktigt att behålla ett slags länk till studieförbunden, för att ingå, kan tänkas parallellt med den vanligt omtalade friheten inom folkbildningen. Lever teatergrupperna upp till studieförbundens ideal, frågar så . Utgångspunkten tas i studie (1996, refererad av , 1996), som ställer upp idealen mot den reella verksam- heten, i form av byggstenar på process-, individ-, och samhälls- och organisationsnivå. Dessa ideal ger en bild av vad folkbildning och särart anses kunna vara154. Byggstenar som handlar om processen: Demokratiska arbetsformer i organisationer, studiecirklar och kurser. Belysa och diskutera aktuella problem och introducera nya kunskaps- områden. Utgöra en mötesplats för dialog. Hjälpa människan att upptäcka sig själv. Byggstenar som handlar om effekter på individnivå: Ökat engagemang för deltagande i samhällsbyggandet, t.ex. genom föreningsarbete av olika slag. 153Utgångspunkten i statliga propositioner skall diskuteras även fortsättningsvis. 154Som exemplifiering redovisas två av dessa kriterier. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Respekt för andras integritet och åsikter. Demokratisk personlighet, d.v.s. ökad förmåga hos individen att förstå orsakerna till ett visst initiativ och handlande, tolerans och förståelse av andras intressen och värderingar, flexibilitet, engagemang och ansvarskänsla. Utveckling av den egna personligheten och identiteten. Ökat självförtroende och tilltro till de egna resurserna. Ökade kunskaper och färdigheter (, 1996, refererad av , 1996, s. 241–242). Överensstämmelsen med idealen för amatörteatergruppernas del är, menar (1996), hög. Det finns uppenbarligen något väsenligt att tillföra både traditionell studiecirkelmetodik och andra pedagog- iska aktiviteter inom folkbildningens domäner, menar hon. På så sätt argumenteras för det egna projektet, och avslutas också i ett slags slutsatser kring detta. Denna kategori, som analyserats fram ur (1991) och Chaibs (1996) avhandlingar, grundas i ett tänkande kring att sär- skilda begrepp och ideal, och dess användning, har betydelse för konstruktionen av folkbildning och särart. Åtminstone har de betydelse för den bild av folkbildning och särart som framstår. Liksom i ovan beskrivna kategori handlar det fortfarande om utgångspunkter och dess användning. Här är fokus riktat på de särskilda begrepp och ideal som utgör viktiga utgångspunkter för förståelsen av folkbildning och särart, samt hur dessa utgör delar av en dominerande diskurs, och också används i relation till de egna projekten. Särskilt begreppen folkbildning och bildning är i fokus. Dessa begrepp och ideal är starkt förknippade med folkbildningen, och kan ses som ett slags dominerande diskurs. Att förhålla sig till dessa begrepp och ideal tycks centralt för forskarna, och också av betydelse för den förståelse av folkbildning och särart som fram- står. Denna dominerande diskurs kan ses som en utgångspunkt att förhålla sig till, i relation till de egna projekten. Förståelsen av folkbildning och särart kan ses som en av flera möjliga tids- bestämda tyngdpunkter. På så sätt hamnar definitionerna av begreppen i fokus, med centrala frågor kring vad folkbildningen är och inte är, frågor som kan antas ha med identiteten att Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Frågan om hur brett folkbildningen kan definieras, dvs. hur bred särarten kan förväntas vara, har tidigare diskuterats. Folkbild- ning tenderar nämligen att kunna bli allt och inget. Här studeras användningen av begrepp och ideal, som ett sätt att hålla samman förståelsen av folkbildning och särart, men också för att lyfta fram det egna projektet156. avhandling (1991) är ofta refererad, och kan ses som ett slags dominerande diskurs. Förståelsen av folkbildning och särart är närmast präglad av den. Hur denna förståelse används som utgångspunkt för det egna projektet illustreras av Chaibs avhand- ling (1996). Typiskt rymmer denna argumentation införlivandet av nya verksamheter eller begrepp, som ligger i linje med det egna projektet157. Dessa individuella projekt förhåller sig på så sätt till den dominerande diskursen. På så sätt bidrar till konstruktionen av folkbildning och särart genom etablerandet av bildningsbegreppets betydelse, och en tankemodell kring denna. Detta etablerande studeras i sig som ett projekt, och som en argumentationskedja. har denna tankemodell kommit att utgöra något av en dominerande diskurs. Vidare tar (1991) sin utgångspunkt i bildnings- begreppet, som han menar uppstått i ett idéernas gränsland mellan upplysning, romantik och nyhumanism. Till skillnad från andra vanliga sätt att ta avstånd från kontraster vill han istället införliva dessa motsättningar. Enligt detta perspektiv är begreppet rikt, sammansatt och komplext. På detta sätt bygger upp en modell för resonemangen. Modellen tar sin utgångspunkt i införliv- andet av motsättningar, till ett antal ideal och riktningar för bild- ningens del, vilka personifieras i ett antal stora namn eller folk- bildningsprofiler. modell bidrar på så sätt till att fastslå folkbildning och särart genom ideal – för att spetsa resonemangen så blir folkbildning och särart vad den kan (tänkas) 155Eller snarare, behovet av identitet. Dessa processer har tidigare även diskuterats som ytterst sett, syftande till konstruktionen av ett fält. 156Kanske speglar de breda och variationsrika definitionerna en lika bred och variationsrik folkbildande verksamhet. De individuella positioneringarna/projekten kan på så sätt av- dramatiseras, och komma att avspegla de olika perspektiv och verksamheter som forskarna möter. Det som dock gör frågan intressant att diskutera är att man fortfarande talar om en särart, dvs. det finns en upptagenhet med att det hitta det gemensamma eller folkbildningens kärna, vilken existerar parallellt med denna variationsrikedom och kan tänkas också för- änderlighet. 157Där också en lucka för det egna projektet kan tänkas existera, vilket skulle tala för att det skulle vara frågan om individuella positioneringar. Ganska naturligt egentligen när det hand- lar om forskning. Att betrakta de respektive avhandlingarna som representerade olika projekt som aktivt argumenteras för tycks dock inte lika vanligt. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Frågan är hur dessa ideal kan relateras till en praktik. påpekar i andra texter (1996) behovet av en praktisk förankring, vilket kanske kan ses som en reaktion på hur begreppet använts158. (1996) bidrar till konstruktionen av folkbildning och sär- art genom t.ex. utgångspunkterna i ideal, med nyckel- ord som spänning och olikhet. Andra utgångspunkter tas i folkbildningens portalfigurer och bildningsideal som kan relater- as till den estetiska bildningen. På så sätt relateras den dominerande diskursen till det egna projektet, som kan beskrivas som relationen mellan folkbildning och amatörteater. Typiskt argumenteras för amatörteaterns betydelse för folkbildningen och vice versa, dvs. det handlar om ett slags införlivande av det egna projektet159. Amatör- teaterverksamheten värderas utifrån ett antal bildningsideal. hävdas dess betydelse och särart. Alltså, den förväntas relatera till, men också bidra till en särart. tar sin utgångs- punkt i ideal: det medborgarbildande, självbildande, och personlighetsbildande idealet. Användningen av dessa ideal kan ses som en individuellt projekt eller en positionering i relation till den dominerande diskursen. Ett antal ideal används för att relatera till den estetiska bildningen och amatörteaterverksamheten, med nyckelord som relevans och aktualitet. Utifrån dessa ideal talas om ett slags särart. Men utgångspunkterna är många, dvs. det är mycket som kan anses stå för folkbildning och särart. På så sätt blir bilden av folkbildning och särart splittrad. Avslutningsvis talar (1996) om amatörteater som folk- bildning, dvs. projektet kan ses som syftande till (eller resulterande i) införlivandet av dessa verksamheter. För detta syfte används de ovan nämnda kriterierna för huruvida något kan betraktas som en folkbildande aktivitet. Här behandlas återigen förhållandet mellan en ideell och en reell verksamhet, där folkbildningen värderas ut- ifrån ett antal byggstenar på process, individ, organisations- och samhällsnivå. Dessa kan antas spegla en uppfattning om ett slags särart, närmare bestämt vad denna bör bestå av. På så sätt finns återigen en inkluderande och exkluderande aspekt, dvs. i vad som kan räknas som folkbildning och inte. Slutsatsen är att amatör- teaterverksamheten lever upp till verksamheten och den har något 158I sin inriktning betonar även bildning snarare än folkbildning, vilket också kan ses som en individuell positionering eller ett projekt. Dessa frågor skall diskuteras även fortsättningsvis. 159I definitionen av folkbildning, se t.ex. slutsatserna. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter att tillföra, även om kopplingen till studieförbunden inte är så stark. Amatörteaterverksamheten antas leva upp till studieförbund- ens ideal. talar också om statligt subventionerade förvänt- ningar kring den estetiska verksamheten. Liksom (1995) frågar hon sig dock varför folkbildningen inte gör mer av sin frihet för att förverkliga dessa ideal. På så sätt ser hon även ett behov av det egna projektet. Denna användning av idealen kan ses som en av flera domineran- de diskurser eller individuella positioneringar inom en dominerande diskurs, vilka sammantaget bidrar till förståelsen av folkbildning och särart. På så sätt utgör idealen ett slags utgångspunkter att förhålla sig till. Faktum är att de olika kategorierna som beskrivs i detta arbete sammantaget kan ses som ett slags dominerande diskurs eller ramar att förhålla sig till. Sammantaget bidrar de till förståelsen av folkbildning och särart. Konstruktionen av folkbildning och särart genom frågan om vad folkbildningen har varit och är/borde/måste/skall vara Till grund för denna kategori ligger främst analyser av (1976/77) och (2001) avhandlingar. I analysen som helhet har jag intresserat mig för vad som används i argumentationen, hur denna är strukturerad, vilken bild som fram- står av folkbildning och särart, samt hur detta kan förstås. Resone- presenteras genom referat, citat och löpande diskussioner. Denna kategori grundas i ett tänkande kring att utgångspunkter och resonemang kring studiecirkelns särart har betydelse för kon- struktionen av folkbildning och särart. Resonemangen är även intressanta att studera utifrån den argumentationskedja som kan sägas jämställa frågan om vad folkbildningen har varit med vad den är, borde, måste eller skall vara160, vilket bidrar till den bild av folkbildning och särart som framstår. Enligt (1976/77) är det som karaktäriserar en studie- cirkel det gemensamma sökandet efter kunskap med utgångspunkt från deltagarnas egna behov, intressen och förutsättningar. Studier- na skall inte bara ge faktakunskaper och vissa färdigheter utan ock- så ökad förståelse, personlig utveckling och träning i samarbete. intresserar sig för vad som händer i studiecirklar och 160 Denna och nästföljande kategori behandlas här mer kortfattat än de två första kategori- erna. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter vad som är speciellt utmärkande för denna studieform. Syftet är att ge studieorganisatörer, cirkelledare och deltagare användbar kun- skap om studiecirkelns villkor och möjligheter. Detta genom att speciellt belysa och analysera frågan om hur den ideala studie- cirkeln förverkligas. Här talas om det som karaktäriserar en studie- cirkel, som ett slags särart. Även här kan frågan om särart ses som ett slags förhållande mellan ideal, möjligheter och villkor, dvs. särarten blir vad den kan vara. Eftersom människor skiljer sig åt i olika avseenden måste studie- cirklarnas innehåll och uppläggning variera, menar (1976/77). Varje grupp har sina egna speciella förutsättningar att förverkliga idealet för studiecirkeln. I avhandlingen redovisas under- sökningar som visar variationer i studiecirklarnas sätt att fungera, men även varför olika cirklar fjärmat sig från idealet. Ledarnas centrala roll i cirklarnas utveckling betonas. Även tänkbara utveck- lingsmöjligheter för studiecirkeln som pedagogisk situation. Som bakgrund ges en historisk belysning och en presen- tation av vad som skall känneteckna en studiecirkel. På så sätt får villkoren betydelse för särarten. Syftet är dock att bibehålla eller uppnå ett slags ideal. Bilden av vad folkbildning och särart kan vara är inte lika bred som hos t.ex. , däremot finns stora variationer i relation till en praktik. Vidare tas utgångspunkten i historien, dvs. särarten och dess ideal är historiskt grundade. Dessa relateras sedan till en praktik och en möjlig framtid för folkbild- ningens del. Studiecirklar blir olika, konstaterar (1976/77). Trots att studiecirkeln är ett välkänt begrepp, trots att en till en och en halv miljon människor beräknas delta i studiecirklar, och trots att studiecirklar funnits i i trekvarts sekel, är det uppenbart att många människor har en oklar uppfattning om vad denna studie- form egentligen innebär, menar . Studiecirklar arbetar dess- utom på de mest skiftande sätt. I samband med studiecirklar fram- hålls vanligen faran för att studierna blir till kafferep och att många cirklar utvecklas i denna riktning. Med kafferep avses här en för stark betoning av den sociala aspekten av cirkelns arbete och att diskussionerna i cirkeln behandlar frågor som inte har någon berör- ing med studierna. Det förefaller emellertid finnas en större risk för att cirklar utvecklas mot en studiesituation som kan betecknas som skol- klass menar . Kännetecknande för denna skulle vara mot- tagande deltagare/elever och undervisande/förmedlande lärare. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Skolklass kan också innebära att ledaren i dominerande utsträck- ning står för initiativet. Även om deltagarna i denna studiesituation får kunskaper, uppfylls endast en del av målsättningen med cirkel- studier – och det är inte säkert att de nya kunskaperna tillgodoser deltagarnas behov161. Studiecirklar blir olika, men håller sig, som jag uppfattar det, inom en rimlig variation, och inom rimliga gräns- er. med beskrivningen av särarten och den ideala studie- cirkeln, framstår beskrivningarna av folkbildningens motbilder som viktiga att förhålla sig till i talet om folkbildning och särart, dvs. folkbildningens särart kan tänkas uppstå någonstans mitt emellan dessa två poler. Viktigt tycks vara ett slags medvetenhet om vad folkbildningen är och skall vara, för att dess ideal skall kunna upp- fyllas. Gougoulakis (2001) studerar studiecirkeln som lärandemiljö. Folkbildningsarbetets dominerande arbetsform – studiecirkeln – beskrivs som en kulturellt betingad företeelse och ett uttryck för specifika förhållanden i sociala och historiska liv . En viktig roll för demokratins etablerande () tillskrivs den fria och frivilliga folkbildningen. Inled- ningsvis beskrivs även den egna förförståelsen, som utgångspunkt för avhandlingen, vilket kan tänkas ha betydelse för förståelsen av folkbildning och särart som framstår. På så sätt hävdas folkbild- ningens, och särskilt studiecirkelns betydelse (för demokratin), och som ett relevant problem för det egna projektet. Devisen den fria och frivilliga folkbildningen är vanligt förekommande, och kan betraktas som något av en dominerande diskurs. Denna devis kan även betraktas som statligt understödd, och såsom representerat av Gougoulakis, är relationen och utgångspunkten till de statliga pro- positionerna centrala. På så sätt blir folkbildning och särart delvis vad den skall vara. Enligt Gougoulakis (2001) är det nödvändigt att företa en kulturhistorisk resa för att komma i kontakt med de samhälleliga villkor, intentioner och handlingar som format studiecirkeln till en typisk pedagogisk arbetsform i . Folkbildning som pedagog- isk diskurs uppstod i samband med att en bestämd social praktik tog form i slutet av , menar han. Det inträffade när ett behov av upplysning av den stora massan ansågs vara en förutsätt- ning för demokratisering av den politiska makten. 161 Bidragande till en utveckling i denna riktning är, menar , att såväl ledare som deltagare bär på skolans syn på studier, men även yttre förutsättningar för studierna, t.ex. statsbidragsbestämmelserna, utformningen av studiematerial, lokaler etc. kan medverka. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter strävade de snabbväxande sociala och politiska rörelserna vid den aktuella tiden efter att sprida sina budskap till så många som möj- ligt och inte minst att rekrytera medlemmar. Utbildningen av funktionärer och medlemmar fick efterhand anta organiserade former, vilket ledde till stiftandet av bildningsinstitutioner. I och med detta resonemang breddar Gougoulakis perspektiven till att även omfatta ett kulturhistoriskt och pedagogiskt perspektiv på folkbildning och särart162. Han kan även sägas aktivt införliva (genom argumentation) dessa begrepp i det egna projekt- et, vilket får betydelse för förståelsen av folkbildning och särart. Även här uppmärksammas folkbildningen som på något sätt formad eller konstruerad, utifrån historiska, kulturella och soci- ala aspekter. beskrivs folkbildningen som en pedagogisk diskurs. På så sätt både anknyter Gougoulakis till en dominerande diskurs och skapar en individuell positionering. Vidare resonerar Gougoulakis (2001) kring studiecirkeln förr och . Enligt detta resonemang har folkbildningen en lång tradi- tion i samhälls- och kulturliv. Statistiska redovisningar om studieförbundens verksamhet för visar att studiecirkel- verksamheten i dagens antar dimensioner av ett verkligt massfenomen. Av den intervjuundersökning som genomförts av Gougoulakis framgår att större delen av deltagarna uppger att de deltagit i studiecirklar för att öka sina kunskaper i ett visst ämne och för att träffa andra människor. Utgångspunkten i tradition och historia är vanligt förekommande i talet om folkbildning och särart. dras paralleller mellan hur det har varit och är. Gougoulakis bidrar även till att hävda folkbildningens betydelse, samt ett slags särart bestående i varför människor väljer att delta i studiecirklar och vad detta kan ge. Regeringens principiella syn på folkbildning- en, såsom den är formulerad i senaste propositionen, ger enligt Gougoulakis en bra bild av de värden folkbildningen skall stå för. Folkbildningen är och skall vara fri och frivillig. Det fria och frivilliga folkbildningsarbetet öppnar möjlighet till kunskapssökande för var och en utifrån egen erfarenhet och längs egna vägar, utan att begränsas av krav på resultat och uteslutningsmekanismer. Det är detta som ger möjlighet till samtal, engagemang och ifrågasättande utan på förhand givna ramar. Just därigenom fyller folkbildningen en roll som ingen annan utbildningsform kan göra, en roll som också bidrar till att upprätthålla demokratins vitalitet (Gougoulakis, 2001, s. 25). 162 T.ex. talar om pedagogik i relation till frågan om folkbildning och särart. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Propositionen understryker att statens stöd till folkbildningens organisationer syftar till att garantera folkbildningens egenvärde, vilket sammanfattas med orden friheten, frivilligheten, idéstyrning- en och självständigheten (Gougoulakis, 2001). Detta i sin tur inne- bär att folkbildningen förblir oberoende av politiska och ekonom- iska maktgruppsintressen, under förutsättning att dess verksamhet vad avser mål och inriktning inte tär på statens förtroende. När regeringen i senaste propositionen fastslår att folkbildningen genom- fört en verksamhet som står i god överensstämmelse med angivna syften för statsbidragsgivningen motiverar den sin bedömning bl.a. med att folkbildningen bidrar till en höjd kunskapsnivå i sam- hället163. Dessa resonemang kan antas föras i nära relation mellan forskningen och de statliga propositionerna, dvs. de för ett relativt likartat språk. I dessa resonemang är frågan om särart, också i relation till andra utbildningsformer central. Denna kategori, som analyserats fram ur (1976/77) och Gougoulakis avhandlingar, grundas i ett tänkande kring att utgångs- punkter och resonemang kring t.ex. studiecirkelns särart har betydelse för konstruktionen av folkbildning och särart. Dessa resonemang är även intressanta utifrån den argumentation som kan sägas jämställa eller sammanblanda frågan om vad folkbildningen har varit med vad den är, borde, måste eller skall vara. Utifrån dessa utgångspunkter dras slutsatser om folkbildning och särart, slutsatser som blir både breda och splittrade. Talet om folkbildning och särart kommer även att rymma aspekter av både historiskt, traditionellt, faktiskt/empiriskt, kritiskt, normativt och ideellt slag. Utgångspunkten för dessa resonemang tas i historien och tidigare forskning, där resonemangen typiskt rör sig kring vad folkbildningen har varit och kan vara. 163 Folkbildning definieras av Gougoulakis som en speciell aspekt av en samhällelig/kulturell verksamhet/praktik.