sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Preparandutbildningen bör fokusera på repetition av sådant som inhämtats under grundutbildningen i förening med nya moment inom framför allt svenska, samhällskunskap, civilrätt, straffrätt och processrätt. Resten av utbildningen skall organiseras som steg som kan genomföras åtskilda. Det möjliggör att varje steg kan ges en sådan omfattning att det inte framstår som omöjligt för enskilda polis- män att som varje steg tar vara borta från ordinarie verksamhet, familj och andra sociala förpliktelser. Enligt vår be- dömning är det rimligt att tänka sig att varje steg omfattar . Det steg som följer direkt efter preparandutbildningen bör enligt vår mening vara lite längre för att ge en tillräcklig grund för att ar- beta inom kvalificerad kriminalpolisverksamhet. Vi föreslår därför att det skall omfatta och innehålla basutbildning inom framför allt civil-, straff- och processrätten. Godkänt resultat på detta steg skall ge behörighet att få tillträde till steg 3. Det tredje steget bör omfatta praktisk tillämpning av kunskaper förvärvade under steg 1 och steg 2 i kombination med ytterligare utbildningsmoment, framför allt inom områdena förhörslära, kri- minalteknik och dokumentation. Även föredragningsteknik bör vara ett väsentligt inslag här. Godkänt resultat på detta steg bör ge behörighet att få tillträde till steg 4. För sådan behörighet bör dock också krävas att polismannen har efter genomgånget steg 3 skaffat sig praktisk erfarenhet av kvalificerat kriminalpolisarbete under en inte alltför . Syftet skall vara att polismannen skall kunna skaffa sig sådana erfarenheter att han kan utnyttja dessa som grund för den fortsatta utbildningen. Enligt vår mening kan en minimitid av praktisk tjänstgöring vid kvalificerad brottsutredande verksamhet vara lämplig. Enligt vår mening bör det tredje steget kunna omfatta . Det ger tillräckligt utrymme för att både kunna in- rymma praktikfallsarbete och nya teoristudier. Det fjärde steget bör innehålla diskussioner och problemlösning avseende praktikfall, där de under tidigare steg och praktisk tjänst- inhämtade kunskaperna och erfarenheterna kan utvecklas ytterligare i kombination med ytterligare teori. Det fjärde steget skall således syfta till att fördjupa kunskaperna och sätta in teorin i ett praktiskt sammanhang. bör kunna vara tillräcklig tid för detta steg. Det femte steget bör avse ledningsfrågor inom kvalificerad kri- minalpolisverksamhet. Det bör kunna ge grund för att fullgöra uppgifter av arbetsledande karaktär utan att vara frågan om förun- dersökningsledarskap. Frågor om arbetsmetoder bör ges en fram- trädande roll i detta steg. För tillträde till detta femte steg bör ut- över genomgånget steg 4 krävas erfarenhet av kvalificerad brottsutredningsverksamhet. bör kunna vara tillräcklig tid för detta avslutande steg. Sammantaget föreslår vi alltså att utbildningen organiseras i fem steg, varav det första är en preparandutbildning på egen hand me- dan de övriga är schemabunden kursutbildning. För den senare fö- reslås en sammanlagd utbildningstid för den som genomgår alla stegen som uppgår . Det skall emellertid inte vara nödvändigt att gå igenom alla ste- gen. Varje steg fr.o.m. steg 2 skall kunna ge ett meritvärde i sig och en polisman skall därför kunna bestämma sig för att stanna efter två eller flera genomförda steg (se vidare avsnitt 6.8.8, där frågan om en karriärutveckling tas upp). Som vi har sagt kan kriminalpolisutbildningens innehåll inte nu låsas fast , utan innehållet kommer med nödvändig- het att behöva förändras över tiden. Det får naturligtvis konsekven- ser även för innehållet i vart och ett av de olika stegen. Det reso- nemang som vi för här om såväl de olika stegens omfattning som innehållet i de olika stegen får således ses mot den bakgrunden. Mot denna bakgrund är det föga meningsfullt att här närmare precisera vad utbildningen bör innehålla. I stället bör det ankomma på RPS att bestämma utbildningsmålen och utbildningsplanen för de olika stegen. Kursplaner kan sedan utformas av kursanordnaren. Förslag: Varje steg i utbildningen skall avslutas med en kunskaps- kontroll i form av examination. skall svara för examinationen. Vi har diskuterat frågan om det är nödvändigt med någon form av examination eller kunskapsprov för dem som genomgått den vida- reutbildning som vi nu föreslår skall införas. Det har påståtts att utbildning av många betraktas som ett tillfäl- le till social samvaro (oftast dessutom på betald arbetstid och på en annan ort än där man bor och arbetar). Med andra ord betraktas det inte sällan som ett tillfälle för den som genomgår utbildningen att ta en – i och för sig säkert välbehövlig - paus från det vardagliga arbetet. Ett sådant rykte befrämjar dock tanken på att utbildning är något obehövligt som egentligen bara kostar pengar. Att utbildning främst då i form av konferenser har fått detta ryk- te har många förklaringar. En orsak kan säkerligen vara att det är väldigt sällan som det ställs några formella kunskapskrav på den som har genomgått en viss vidareutbildning. Med formella krav menar vi då krav på examination. För den som har genomgått en viss utbildning - vare sig det gäll- er grundutbildning eller vidareutbildning – med ambitionen att verkligen kompetensutveckla sig är det närmast en rättighet att få någon form av kvitto på detta. Med kvitto menar vi då inte ett in- tyg om att man har genomgått en viss utbildning utan en skriftlig och/eller muntlig examination. Även den arbetsgivare som har be- kostat en vidareutbildning för sin personal har givetvis ett intresse av att få kunskap eller information om kompetensen hos sin perso- nal. I detta sammanhang kan nämnas att internrevisionen vid RPS i en granskningsrapport som lämnades föreslagit bl.a. att ett examensprov bör genomföras efter polisutbildningens aspirantutbildning. Detta eftersom kritik har riktats mot att god- kännandet av polisstuderande sker redan i och med antagningspro- cessen till grundutbildningen och att i princip alla studenter som genomgår polisutbildningen godkänns (se om detta i Svensk Polis nr 2003 s. 5). Detta gör att vi sammantaget anser att vart och ett av de sam- manlagt fem stegen i den nya vidareutbildningen för kriminalpoli- ser skall avslutas med en examination som utbildningsinstitutet ansvarar för. Examinationen kan vara muntlig eller skriftlig eller en kombination av detta. bör även – för vart och ett av stegen - ut- färda ett utbildningsbevis där bl.a. resultatet av examinationen framgår. Förslag: RPS skall besluta om antagning till utbildningen. Endast den som med godkänt resultat har genomgått preparandutbildning- en bör kunna antas till steg 2 i utbildningen. En särskild fråga är hur man finner den rätta målgruppen för den kriminalpolisutbildning som vi nu föreslår. Vi har tidigare angett att det inte kan bli fråga om någon breddutbildning i detta sam- manhang. Det kan tyckas som självklart att den person som ge- nomgår en viss vidareutbildning också antingen redan arbetar inom det område som utbildningen avser eller efter genom- gången utbildning skall komma att arbeta inom det området. Vi anser ändå att det finns skäl att betona just detta. är det näm- ligen inte helt ovanligt att den som genomgår en viss vidareutbild- ning inte alls kommer att tillämpa sina nyförvärvade kunskaper helt enkelt eftersom han eller hon inte har sådana arbetsuppgifter där kunskaperna behövs. I denna del kan vi hänvisa bl.a. till den utvär- dering som RPS genomfört av utbildning i brotts- utredning för civilanställda (RPS dnr VKA-128-950/01). I utvärderingen konstaterades bl.a. att de civila brottsutredare som genomgått utbildningen i påfallande hög utsträckning kommit att användas för andra uppgifter än brottsutredande verksamhet (se om detta i vårt tidigare betänkande SOU 2002:44 avsnitt 8.5). Det vi inledningsvis i detta avsnitt har angett om målgruppen är ett grundläggande krav för att antas till kriminalpolisutbildningen. Därutöver bör vissa ytterligare antagningskrav också gälla. Det räcker nämligen inte med att den som söker sig till en viss kvalifice- rad utbildning redan arbetar eller kommer att arbeta inom det verk- samhetsområde som utbildningen avser. Antagningsförfarandet måste därutöver konstrueras så att endast den mest lämpade polis- personalen genomgår utbildningen. Det är givetvis av stor vikt att välja ut och kompetensutveckla just sådan polispersonal som kan förväntas fungera i den tänkta yrkesrollen. Ett annat syfte med att sätta upp antagningskrav är att det därigenom skapas möjlighet att pröva sökandens förmåga att tillgodogöra sig utbildningen. Den vidareutbildning som vi nu före- slår förutsätter nämligen att sökanden har en viss generell kun- skapsbas. Vad vi eftersträvar är således att den polispersonal som är mest lämpad för kvalificerad brottsutredningsverksamhet antas till den nya kriminalpolisutbildningen. I avsnitt 6.8.5 har vi föreslagit att steg 1 i utbildningen skall ut- göras av en preparandutbildning och att godkänt resultat på den skall utgöra ett krav för tillträde till steg 2. Enligt vår mening finns det flera fördelar med en sådan lösning. En är att det med ett sådant system inte blir nödvändigt att begränsa tillträdet till steg 1. Varje polisman som så önskar bör, sedan han eller hon fullgjort viss tjänstgöringstid efter avslutad grundutbildning, ha möjlighet att testa sin egen kapacitet för de aktuella uppgifterna genom att genomföra preparandutbildningen på egen hand på hemmaplan. En annan är att preparandutbildningen skapar förutsättningar att förhindra att den som kan komma att få svårt att tillgodogöra sig utbildningen i senare steg antas till dessa. En tredje fördel med utbildningen är att den kan genomföras som självstudier. Därmed behöver den inte bedrivas under viss be- stämd tid utan varje polisman kan själv bestämma i vilken takt han vill genomföra den. Det får förutsättas att det avslutande provet kommer att kunna ordnas vid ett flertal tillfällen . Antalet utbildningsplatser på de följande stegen (2-5) bör be- stämmas av behovet av personal för den kvalificerade brottsutre- dande verksamheten. Bland dem som förvärvat behörighet att söka till ett visst steg kan det således uppstå konkurrens om platserna i det steget. Det får ankomma på RPS att då utifrån en vanlig merit- prövning avgöra vilka som skall antas till det utbildningssteget. 6.8.8Obligatorisk eller frivillig vidareutbildning Förslag: Den nya kriminalpolisutbildningen skall i det närmaste vara obligatorisk. Utbildning är inte gratis. Vi har i det föregående redovisat en del av det kursutbud som finns vid . Som exempel kan här nämnas att kursen Presentationsteknik för krimi- nalpersonal () har en kursavgift om medan kursen i Miljörätt, basutbildning () har en kursavgift som uppgår till . Vidareutbildningen som benämns Narkotikautreda- re/Spaning, grund () har en kursavgift om medan den avancerade förhörsledarutbildningen () har en kursav- gift som uppgår till . Vi vet också att myndigheterna i ett pressat ekonomiskt läge ofta tvingas nedprioritera utbildning för personalen. I vissa lägen kan det innebära att den utbildning som erbjuds är nedskuren till ett minimum. Det kanske framstår som särskilt lockande att spara på sådant som inte får ge- nomslag - eller i västa fall aldrig syns - i verksamheten. Frågan är om den nya kriminalpolisutbildningen bör göras obli- gatorisk. Det vi har sagt talar egentligen för att all vidareut- bildning bör vara obligatorisk. Det vore naturligtvis det ideala. Vi inser emellertid också att ett visst mått av prioritering måste göras i ett ansträngt ekonomiskt läge. Att den brottsutredande verksamhe- ten fungerar på ett tillfredsställande sätt är av stor betydelse för samhället, inte minst från rättssäkerhetssynpunkt, och för medbor- garnas förtroende för hela rättsväsendet. Det finns därför starka skäl som talar för att utbildningsinsatser riktade mot just dem som arbetar inom den brottsutredande verksamheten måste ha högsta prioritet. Ett sätt att markera detta är att göra sådan utbildning ob- ligatorisk. Å andra sidan kan det naturligtvis finnas personer som på annat sätt har skaffat sig i princip motsvarande kunskaper som utbildningen syftar till att lära ut. Dessa personer kan dessutom ha en lång och väl vitsordad karriär som brottsutredare bakom sig. Främst det sistnämnda gör att vi har stannat för att inte föreslå att den nya kriminalpolisutbildningen skall utgöra ett formellt krav för tjänst som brottsutredare vid sådana centrala utredningsenheter vinu talar om. Den kriminalpolisutbildning som vi nu föreslår bör dock i det närmaste vara obligatorisk. Genomgången kriminalpolisutbildning bör nämligen ges ett sådant meritvärde att den som har genomgått utbildningen i princip skall ges företräde till tjänster som utannon- seras inom den brottsutredande verksamheten. De som redan arbe- tar som brottsutredare men som inte har genomgått utbildningen skall dock givetvis inte behöva lämna sina tjänster som brottsutre- dare enbart av det skälet att de inte har genomgått den nu aktuella utbildningen. Bedömning: De teoretiska delarna av kriminalpolisutbildningen bör genomföras som en uppdragsutbildning. Den delen av utbild- ningen bör bedrivas på två eller högst tre platser i landet. Uppdragsutbildning regleras i förordningen om uppdragsutbild- ning vid universitet och högskolor. Enligt förordningen kan upp- dragsutbildning bedrivas vid sådana universitet och högskolor som har staten som huvudman och som omfattas av högskolelagen (1 § förordningen om uppdragsutbildning vid universitet och högsko- lor). En grundläggande förutsättning för att få bedriva uppdragsut- bildning är att utbildningen måste knyta an till sådan grundläggan- de högskoleutbildning som respektive högskolan har examensrätt för (3 § förordningen om uppdragsutbildning vid uni- versitet och högskolor). Frågan om vilka examina som får avläggas inom grundläggande högskoleutbildning (examensordning) regleras i 6 kap. 4 § högsko- leförordningen. Det rör sig bl.a. om yrkesexamina som t.ex. apote- karexamen, civilingenjörsexamen samt juris kandidatexamen. Det är som beslutar vid vilka universitet och högskolor sådana examina får avläggas, se 1 kap. 11 § högskolelagen. Uppdragsutbildning kan utgöra grund för betyg och examensbe- vis eller kursbevis enligt reglerna för grundläggande högskoleut- bildning, förutsatt att samma kvalitetskrav ställs på uppdragsut- bildningen som på den grundläggande högskoleutbildningen. Det gäller även om deltagarna saknar behörighet för tillträde till grund- läggande högskoleutbildning (6 § förordningen om uppdragsut- bildning vid universitet och högskolor). Uppdragsutbildningen i högskolan bedrivs i en relativt liten omfattning. Enligt betänkandet Aktuella trender inom kompetens- utvecklingsområdet (SOU 2000:115) motsvarar högskolans upp- dragsutbildning inte mer än totalt av den svenska per- sonalutbildningsmarknaden. Den offentliga sektorn – främst vård- och skolsektorn - är den mest dominerande beställaren. Regeringen har emellertid uttalat att uppdragsutbildning bör vara ett instru- ment för att stärka högskolans roll i det man kallar för det livslånga lärandet samt att lärosätena bör vara mer aktiva i sitt arbete att er- bjuda uppdragsutbildning (prop. 2001/02:15 s. 80 f.). Uppdragsutbildning är inte en högskoleutbildning i formellt hänseende. De olika högskoleförfattningarna är således inte till- lämpliga på den typ av utbildning som uppdragsutbildning utgör. De som studerar är inte heller studenter i högskolan (Högskole- verkets rapportserie 1999:14R, Högskolans uppdragsutbildning, s. 19). Nuvarande uppdragsutbildning inom polisen Som vi har beskrivit i avsnitt 6.6 bedrivs grundutbildningen till po- lis som uppdragsutbildning vid och univer- sitet. Vi har tidigare också beskrivit att det är RPS som beslutar om antagning samt fastställer utbildningsplan även för den grundut- bildning till polis som bedrivs vid de två universiteten. Innehålls- mässigt är därför den polisutbildning som sker vid och de motsvarande utbildningar som bedrivs vid de nämnda uni- versiteten lika. bestämmer dock kursplaner. Vi har inte för avsikt att här närmare gå in på begreppen utbild- ningsplan respektive kursplan utan nöjer oss med att nämna att det inom området för grundläggande högskoleutbildning finns en defi- nition av dessa begrepp (se 6 kap. högskoleförordningen). Det finns också centralt anordnade vidareutbildningar för poliser som bedrivs i form av uppdragsutbildningar, bl.a. en kurs i straff- och processrätt vid (se avsnitt 6.7.1). Som framgått förekommer uppdragsutbildning även på lokal nivå inom polisen. Sådan utbildning bedrivs vid flera polismyndig- heter i samarbete med olika universitet i landet. I avsnitt 6.7.3 finns en beskrivning av en uppdragsutbildning som universi- tet anordnar på uppdrag av i . En förutsättning för att grundutbildningen till polis skulle få be- drivas som uppdragsutbildning vid de nämnda universiteten var att regeringen medgav undantag från vissa bestämmelser i förordning- en om uppdragsutbildning vid universitet och högskolor. En be- stämmelse som således undantogs på detta sätt var den som anger att uppdragsutbildning måste anknyta till sådan grundläggande högskoleutbildning som har examensrätt för (3 § för- ordningen om uppdragsutbildning vid universitet och högskolor i dess lydelse enligt SFS 1997:845). Det undantag som regeringen gjorde för att möjliggöra att grundutbildningen till polis kunde genomföras som en uppdrags- utbildning motiverades av den allvarliga brist som råder på poliser i landet. Det bedömdes mot den bakgrunden som nödvändigt att polisutbildningen måste utökas. En förutsättning för att utexami- nera fler poliser bedömdes då vara att utbildningen lades ut på fler utbildningsinstitutioner i landet. Vi har tidigare angett att det är RPS som bör besluta om den nya kriminalpolisutbildningens närmare innehåll (avsnitt 6.8.3) samt om antagning till utbildningen (avsnitt 6.8.7). Vi har också angett att varje utbildningssteg skall avslutas med en examination (avsnitt 6.8.6) samt nämnt att det är en fördel om genomgången utbildning kan ge högskolepoäng (avsnitt 6.8.3). Vi tänker inledningsvis up- pehålla oss något omkring det sistnämnda. Polisutbildningen är en s.k. befattningsutbildning. Utbildningen ger inte den studerande några högskolepoäng. Även om man i vissa dokument kan läsa att denna utbildning ger 80 poäng är detta såle- des inte några högskolepoäng. Det rör sig här i stället om vad man skulle kunna beteckna som utbildningspoäng. Att vi i landet har ett utbildningsinstitut som benämns betyder inte heller att skolan är en högskola i formell mening. Beteckningen högskola är nämligen inte en skyddad beteckning. Här kan dock nämnas att det pågår ett arbete inom RPS med att se över polisutbildningen och dess högskolemässighet. Det går emellertid inte nu att ange vad detta arbete kommer att resultera i. Det har framförts åsikter om polisutbildningen och dess brist på högskolemässighet. Det har bl.a. gjorts gällande att just det förhållandet att polisutbildningen inte är en högskoleutbildning har fått allvarliga konsekvenser för utbildningens kvalitet. Förutom att den utbildningen saknar en naturlig forskningsanknytning har det framhållits att den polisutbildning som sker vid i allt för liten utsträckning bygger på vetenskaplig grund. Vidare har framförts som negativt att allt för få lärare där har forskarbak- grund. Att polisutbildningar nu bedrivs vid respektive har dock i detta sammanhang framhållits som positiva förändringar (, DN-debatt ). har bemött detta och framhållit att den grundut- bildning som sker vid har legat till grund för ut- formningen av polisutbildningarna vid de två universiteten. Det har också understrukits att det är RPS som har beslutat om utbild- ningsplaner för samtliga tre utbildningsinstitutioner som bedriver polisutbildning. har också varnat för att alltför en- sidigt fokusera på den teoretiska innebörden i begreppet högsko- lemässighet. har i denna del framhållit att all hög- skoleutbildning enligt högskolelagen skall ha sin grund inte enbart i vetenskap, utan i lika hög utsträckning i beprövad erfarenhet (Svensk Polis nr 2). Som framgått tidigare kan en uppdragsutbildning ge högskole- poäng. En förutsättning för det är att samma kvalitetskrav ställs på uppdragsutbildningen som på den grundläggande högskoleutbild- ningen (6 § förordningen om uppdragsutbildning vid universitet och högskolor, se även SOU 2000:115 s. 51). De utbildningar i straff- respektive processrätt för polisiära förundersökningsledare som bedriver som uppdragsutbildning för i ger också den studerande hög- skolepoäng (se avsnitt 6.7.3). Vi förordar att den nya kriminalpolisutbildningen förläggs till ett – i formell mening – universitet. Om utbildningen förläggs till ett sådant utbildningsinstitut skulle det innebära ytterligare en kvali- tetsstämpel på utbildningen. En utbildning som förläggs till ett universitet garanterar också en stabil tillgång på kompetenta lärare. Det är också en fördel rent meritmässigt för den som har genom- gått utbildningen att kunna hänvisa till poänggivande högskolestu- dier t.ex. om han eller hon söker annan tjänst antingen inom poli- sen eller – för den delen - utanför den organisationen. Just möjlig- heten att låta utbildningen ge högskolepoäng förutsätter att utbild- ningen bedrivs vid ett – i formell mening – universitet eller högsko- la. Här kan dock nämnas att även studier vid t.ex. kan få tillgodoräknas vid fortsatta studier vid en reguljär högskola eller ett universitet. Det är då det universitet eller den högskola, där den person som vill fortsätta sina studier, som avgör om de tidigare studierna vid t.ex. skall få tillgodoräknas. Därtill kommer att de olika teoretiska moment som vi har före- slagit bör ingå i den nya kriminalpolisutbildningen (avsnitt 6.8.4) också är av den karaktären att de väl lämpar sig för högskolestudier i formell mening. Ytterligare en fördel med att bedriva de teoretiska delarna av kriminalpolisutbildningen som en uppdragsutbildning är att det därigenom – även om det givetvis inte är ett självändamål - skapas möjligheter att geografiskt sprida utbildningen även till orter och läroinstitut som inte erbjuder grundutbildning av poliser. Enligt vår bedömning bör den nya kriminalpolisutbildningen inte bli spridd på allt för många utbildningsinstitut i landet. Vi tror att enhetligheten garanteras på bästa sätt om man begränsar antalet utbildningsinstitut som bedriver utbildningen. Vi bedömer dessut- om att behovet av utbildningsplatser – i vart fall – kommer att uppgå till ca 80 – 100 platser , fördelade över fyra steg (d.v.s. cirka 20 platser i varje steg). Det innebär att inte heller ut- bildningsvolymen motiverar att utbildningen erbjuds på mer än två eller högst tre platser i landet. Grundutbildningen till polis bedrivs numera även i form av di- stansutbildning (avsnitt 6.4.1). Det finns givetvis inget hinder mot att även den av oss föreslagna kriminalpolisutbildningen i åtmin- stone vissa delar bedrivs på detta sätt. Det kan inte uteslutas att genomförandet av den nya kriminalpo- lisutbildningen, på motsvarande sätt som beträffande den grund- läggande polisutbildningen, kräver ett särskilt regeringsbeslut för att kunna bedrivas som uppdragsutbildning vid de universitet som blir aktuella för uppdraget. Förslag: Kriminalpolisutbildningen skall finansieras med centrala medel inom polisväsendet och således inte betalas av anställnings- myndigheten. Enligt vår bedömning skall kriminalpolisutbildningen finansieras med centrala medel inom polisväsendet. Någon annan finansie- ringsform är egentligen otänkbar. Det beror främst på att det i ti- der av ett ansträngt ekonomiskt läge finns en överhängande risk för att det annars – dvs. lokalt - inte avsätts tillräckliga medel för ut- bildningen. I denna del vill även vi hänvisa till som hade att utreda händelserna i samband med i .