sou · GRB399d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Härigenom har möjligheterna till utbyte av uppgifter mellan och inom de kommunala nämnderna kommit att påverkas på ett sätt som knappast kunde förutses vid sekretesslagens tillkomst. 12.2.1Överväganden i samband med införandet av den fria nämndorganisationen När den nya kommunallagen (1991:900) trädde 1992 fick kommunerna och landstingen en nästan obegränsad möjlighet att fritt organisera sin nämndverksamhet. Det innebar att uppgifter från olika verksamhetsområden kunde komma att hanteras inom en och samma nämnd. Det innebar också att olika delar av ett verk- samhetsområde (t.ex. ) kunde komma att tillhöra olika nämnder och därmed skilda myndigheter mellan vilka sekretess gällde. I lagstiftningsärendet diskuterades vilka konsekvenser en friare nämndorganisation skulle få för sekretesslagstift- ningens tillämpning.3 Man konstaterade att sekretessreglerna inte hindrade en ordning med friare nämndorganisation, men att en översyn av sekretesslagen var påkallad. 12.2.2Överväganden och förslag i senare utredningar Mot bakgrund av tillkännagivande om en översyn av sekretessregleringen fick (C 1992:01) bl.a. i uppdrag att inom ramen för sekretesslagstiftningen överväga lösningar på de problem som förknippades med att sekretesskyddade uppgifter från skilda verksamhetsområden kunde förekomma inom integrerade verksamheter.4 I betänkandet Sekretesslagen i en fri 1990/91:117 s. 43-44 och bet. 1990/91:KU38 s. 36 Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter nämndorganisation5 betonade kommittén att det inte bara var de integrerade verksamheterna som skapade problem. En annan, och ur tillämpningssynpunkt mer problematisk konsekvens av en fri nämndorganisation, var att en och samma verksamhet kunde delas upp på flera nämnder. föreslog att uppgifts- lämnande till andra kommunala myndigheter inom en kommun skulle ske med tillämpning av ett rakt skaderekvisit i stället för ett omvänt. Detta skulle medföra bättre flexibilitet vid utformningen av förvaltningsorganisationen när flera verksamheter blandades i en nämnd. föreslog också ett tillägg till 14 kap. 2 § sekretesslagen. Tillägget innebar att socialtjänstsekretessen och skolsekretessen inte hindrade att uppgift om en enskild lämnades till en annan myndighet inom samma kommun. Detta förutsatte dock att sekretess enligt motsvarande bestämmelse blev gällande för uppgiften hos den mottagande myndigheten och att uppgifts- lämnandet behövdes för att den enskilde skulle få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. Förslaget byggde på tanken att social- tjänstverksamheten och skolverksamheten inom en kommun – med undantag för familjerådgivningen – från sekretessynpunkt skulle utgöra en helhet även om verksamheterna var uppdelade på olika nämnder. Förslagen har inte lett till lagstiftning. I betänkandet Dokumentation och socialtjänstregister föreslog även ett tillägg till 14 kap. 2 § sekretess- lagen.6 Tillägget motsvarade förslag men gällde endast för del. Inte heller detta förslag har lett till någon lagstiftning. I avvaktan på en mer fullständig lösning av frågan infördes en begränsad uppgiftsskyldighet mellan kommunala nämnder med socialtjänstuppgifter inom samma kommun.7 Regler- ingen kommer numera till uttryck i 12 kap. 7 § andra stycket socialtjänstlagen (2001:453). I bestämmelsen föreskrivs att om kommunens uppgifter inom fullgörs av flera nämnder, skall varje sådan nämnd, i den utsträckning det begärs, till de övriga lämna 1) uppgift om att en person är aktuell i ett ärende inom och 2) de uppgifter som behövs för att administrera fördelningen av platser inom särskilda boendeformer i kommunen. 7SFS 19996:983, prop. 1995/96:196, bet. 1996/97:SoU2, rskr. Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter Detta gäller dock inte för uppgift i den kommunala familjeråd- givningen. 12.2.3Myndigheter och självständiga verksamhetsgrenar i den fria nämndorganisationen Bestämmelserna i sekretesslagen om att sekretess gäller mellan myn- digheter och mellan självständiga verksamhetsgrenar inom samma myndighet har medfört svårigheter vid rättstillämpningen i de kommunala nämnderna, framför allt på hälso- och sjukvårds- området, inom och på skolans område. Svårigheterna finns på två plan. För det första är det oklart vad som utgör en självständig verksamhetsgren inom en myndighet. För det andra anses sekretessgränserna både inom och mellan myndigheterna innebära hinder mot ett behövligt uppgiftsutbyte. Sekretess inom den offentliga hälso- och sjukvården regleras i 7 kap. 1–3 §§ och 6 § sekretesslagen. Sekretessen avgränsas med ett omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. Frågan vilka organisatoriska enheter inom hälso- och sjukvården som utgör myndigheter berördes i prop. 1990/91:111 Om sekretess inom och mellan myndigheter på vårdområdet m.m.8 Samman- fattningsvis anses i regel varje nämnd med tillhörande förvaltnings- organisation utgöra en egen myndighet. Det har emellertid från tid till annan framkommit olika åsikter om det finns några självständiga verksamhetsgrenar inom hälso- och sjukvårdsverksamheten inom en sjukvårdsmyndighet. behandlade frågan i sitt huvudbetänkande Patientjournalen.9 Utredningens egen uppfattning i frågan var att varje klinik bör ses som en självständig enhet – åtminstone i journal- och sekretessfrågor. För att undanröja oklarheten ansågs det att frågan borde klarläggas, t.ex. genom ett auktoritativt uttalan- de i en regeringsproposition. Med klarläggandet ville utredningen framför allt värna om den psykiatriska vårdens ömtåliga uppgifter 1990/91:111 s. 21 ff. Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter och den restriktiva sekretesspraxis som utvecklats inom denna specialitet. I den av antagna propositionen om patientjournallag m.m. ansåg departementschefen överväganden om bl.a. integritet och sekretess inom hälso- och sjukvården vara värdefulla och framförde att de borde ligga till grund för ytterligare analyser i ämnet.10 Sådana analyser ansågs lämpligen kunna göras inom Data- och offentlighetskommittén (Ju 1984:06). Data- och offentlighetskommittén ansåg i delbetänkandet Integritetsskyddet i informationssamhället 1 att det inte var möjligt att en gång för alla slå fast vad som inom hälso- och sjukvården skulle anses som en självständig verksamhetsgren i sekretesslagens mening.11 Kommittén ansåg emellertid att det i regel är de olika klinikerna som bäst svarar mot begreppet självständig verksam- hetsgren. Inom den öppna vården ansågs en vårdcentral utgöra den motsvarande enheten. För båda enheterna användes uttrycket basenhet. Kommitténs uppfattning att kliniker och basenheter är självständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening delades av omkring hälften av de remissinstanser som yttrade sig om saken. Flera remissinstanser knöt begreppet självständig verksamhet till en högre nivå inom sjukvårdsorganisationen. I JO 1986/87 s. 198 fann JO att det inte med säkerhet kunde på- stås att en klinik utgör en självständig verksamhetsgren i sekretess- lagens mening. Det kunde därför inte hävdas att ett utlämnade av en journal mellan olika kliniker vid samma sjukhus i strid mot patientens önskemål utgjorde ett brott mot sekretesslagen. JO framhöll dock att bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen innebär att en god hälso- och sjukvård skall bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt att vården och behandlingen så långt det är möjligt skall utformas och genomföras i samråd med patienten. Detta medför att patientens uttryckliga önskemål i frågan om hans eller hennes journaler skall lämnas mellan kliniker skall respekteras. I Ds 1990:11 Sekretess inom och mellan myndigheter på vård- området ifrågasattes bedömningen att uppdelningen av en sjukvårds- myndighet på kliniker och andra basenheter innebär en uppdelning på självständiga verksamhetsgrenar.12 Även om klinikerna i praktiken kan ha ett betydande mått av självständighet i förhållande till 11SOU 1986:24 s. 66 12Ds 1990:11 s. 52 Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter varandra, ansågs de inte kunna motsvara en uppdelning på själv- ständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening. I stället fram- hölls att all hälso- och sjukvård i princip torde utgöra en och samma verksamhet i sekretesslagens mening. Övervägande skäl ansågs också tala för att även övrig medicinsk verksamhet enligt 7 kap. 1 § första stycket sekretesslagen, åtminstone som regel, borde räknas hit. För att stärka det rättsliga skyddet när uppgifter om patienter handhas internt hos myndigheter inom hälso- och sjukvården före- slogs det dock att sekretesslagen genom lagstiftning skulle göras tillämplig även i förhållandet mellan olika kliniker och basenheter inom samma myndighet. På så sätt skulle den ordning som enligt Data- och offentlighetskommittén borde gälla komma att lagfästas. 1990/91:111 Om sekretess inom och mellan myndigheter på vårdområdet behandlades frågan om att i sekretesslagen införa en särskild regel om att kliniker och andra s.k. basenheter inom hälso- och sjukvården skall anses som självständiga verksamhets- grenar.13 Föredragande statsrådet fann emellertid inte att tillräckligt underlag förelåg för att införa en sådan bestämmelse. Detta be- rodde bl.a. på att begreppet basenhet inte var närmare bestämt, vilket kunde medföra nya problem när det gällde att bestämma sekretessgränserna. Det gick inte heller att bortse från att förslaget kunde medföra merarbete för läkarna och därmed också ökade kostnader för sjukvården. Föredragande statsrådet konstaterade i stället att frågan om i vilka fall en sekretessprövning skall göras, innan en uppgift lämnas inom hälso- och sjukvården, får prövas enligt nu gällande regler. Hon erinrade om att hälso- och sjuk- vårdslagstiftningen bygger på att vården av den enskilde patienten skall utformas och genomföras i samråd med honom. Patienten skall informeras om sitt hälsotillstånd och de behandlingsmetoder som står till buds. Det ansågs vara ett naturligt inslag i vården att inhämta patientens samtycke till att journalhandlingar lämnas vidare till en annan vårdenhet. Vidare anförde hon att det inte från integritetssynpunkt behöver innebära några problem att tillämpa gällande regler. Att sekretesslagen inte uttryckligen reglerar utbytet av uppgifter mellan kliniker och andra basenheter inom sjukvårds- myndighet innebär inte att avsikten är att ett sådant uppgiftslämn- ande är fritt. Av grunderna för sekretesslagen torde följa att en be- fattningshavare inte bör anse sig ha någon obegränsad frihet att lämna uppgifter som omfattas av sekretess till andra anställda inom 1990/91:111 s. 18 ff. Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter pekade hon bl.a. på bestämmelsen i 7 § första stycket patientjournallagen enligt vilken varje journalhand- ling skall hanteras och förvaras så att obehöriga inte får tillgång till den. har i sina allmänna råd (1991:4) Sekretess inom hälso- och sjukvården och som sin uppfattning uttalat att en klinik på ett sjukhus inte är att betrakta som en självständig verksamhetsgren.14 Bestämmelser om sekretess inom finns i 7 kap. 4–6 §§ sekretesslagen. Skadeprövningen görs med ett omvänt skaderekvisit, vilket innebär att presumtionen är för sekretess. Det är möjligt att dela upp uppgifter på flera nämnder. Det kan vara en geografisk uppdelning på antingen sociala distriktsnämnder eller kommundelsnämnder, men det kan också vara en uppdelning efter saklig kompetens. Varje nämnd i en social- tjänstorganisation är, tillsammans med underlydande förvaltning, att anse som en egen myndighet i sekretesslagens mening. Huvud- regeln är att sekretess gäller såväl mellan de olika nämnderna inom samma kommun som gentemot andra myndigheter.15 Angående självständiga verksamhetsgrenar inom uttalades i prop. 1981/82:186 Om ändring i sekretesslagen (1980:100) följande.16 Här kan dock framhållas att det endast mera sällan inom förvaltningen under en socialnämnd eller inom en förvaltning som är gemensam för flera nämnder lär förekomma en organisatorisk uppdelning på olika verksamhetsgrenar med skilda slag av verksamheter (jfr 1 kap. 3 § SekrL). Om en sådan uppdelning inte finns, kan sekretessbelagda uppgifter i princip lämnas fritt inom förvaltningen. Som exempel på att självständiga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening ändå före- kommer inom en förvaltning, kan nämnas de fall då hälso- och sjuk- vårdsverksamhet bedrivs inom ramen för . Detta är fallet vid de alkoholpolikliniker som socialnämnden är huvudman för. 1995/96:196 Besöksinskränkning vid viss tvångsvård, m.m. s. 20 1981/82:186 s. 47 Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter har verksamheterna Ädelreformen och LSS införts. Ädelreformen innebär bl.a. att kommunerna övertagit ansvaret för lokala sjukhem. Vidare har kommunernas ansvar utökats till att omfatta bl.a. gruppboende för personer med åldersdemens och bostäder med särskild service avsedda för människor med svåra rörelsehinder. Även kommunernas ansvar för dagverksamheter har förtydligats. Samtliga dessa verksamheter regleras direkt i socialtjänstlagen. I samband med Ädelreformen övertog kommunen även ansvaret för den sjukvård som bedrivs i de särskilda boendeformerna och i bostäder med särskild service samt vid dagverksamhet. I anslutning härtill uttalades i förarbetena till lagändringarna följande.17 Den hälso- och sjukvård, som kommunerna kommer att få ansvar för samt den kommunala skall fungera som komplement till varandra i en integrerad organisation under socialnämndens ledning. Enskilda som behöver stöd och hjälp skall kunna få sådan, vare sig det rör insatser av social eller medicinsk natur, inom en samlad organisation för hälso- och sjukvård och socialtjänst. kommer också såväl medicinska som sociala insatser att ges av samma person. Den kommunala hälso- och sjukvården och kan därför inte betraktas som självständiga i förhållande till varandra i den mening som avses i 1 kap. 3 § andra stycket sekretesslagen. Det är i detta fallet inte fråga om verksamheter av olika slag. Det följer av reformens syfte och behöver inte lagfästas. Någon ändring av uppdelningen i självstän- diga verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening mellan den kommunala och övriga fall då hälso- och sjukvårdsverksamhet bedrivs inom avses inte, jfr. 1981/82:186 s. 47. Den vårdform som överfördes till kommunerna inordnades således i . Denna kom därmed, till skillnad från annan hälso- och sjukvård som bedrivs inom , inte att bli en själv- ständig verksamhetsgren i förhållande till socialtjänsten.18 Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) är en rättighetslag som reglerar kommunernas och lands- tingens ansvar för insatser för särskilt stöd och särskild service åt en i lagen särskilt angiven personkrets. Denna personkrets har rätt till insatser i form av särskilt stöd och särskild service om de behöver sådan hjälp i sin livsföring och om deras behov inte tillgodoses på 1990/91:14 s. 85 1981/82:186 s. 47 och SOU 1992:140 s. 64 Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter annat sätt.19 Varje landsting skall svara för insatser i form av rådgivning och annat personligt stöd som ställer krav på särskild kunskap om problem och livsbetingelser för människor med stora och varaktiga funktionshinder.20 Kommunerna ansvarar för övriga stöd och serviceinsatser som finns angivna i lagen.21 LSS innebär ingen inskränkning i de rättigheter som den enskilde kan ha enligt någon annan lag, t.ex. socialtjänstlagen.22 Frågan om verksamhet enligt LSS skall behandlas som en själv- ständig verksamhet i förhållande till i de fall båda verksamheterna sorterar under samma nämnd har behandlats i JO 1995/96 s. 431. JO konstaterade i sitt beslut att genom Ädel- reformen integrerades de olika verksamheterna med på ett helt annat sätt än vad som är fallet i fråga om verksamhet enligt LSS. Integreringen skedde genom att de grundläggande bestämmelserna om skyldighet för kommunerna att tillhandahålla verksamheterna uttryckligen reglerades i socialtjänstlagen. Den kommunala hälso- och sjukvården var därvid avsedd att utgöra ett komplement till den kommunala i en integrerad organisation, och syftet var inte att åstadkomma några självständiga verksamhetsgrenar. När det gäller verksamhet enligt LSS ansåg JO att man kan hävda att förhållandet framstår närmast som det motsatta. I stället för att integrera verksamheten med har man valt att bibehålla den skiljelinje som funnits mellan omsorgsområdet och , även om man i förarbetena konstaterat att verksam- het enligt LSS står nära. Också den omständighet att lagstiftaren rent tekniskt valt att jämställa verksamhet enligt LSS med socialtjänst – och detta enbart vad gäller tillämplig sekretess- bestämmelse – i stället för att uttryckligen ange att verksamheten skall handhas av socialnämnden eller på annat sätt göra verksam- heten till en del av i sekretesslagens mening, talade enligt JO i samma riktning. Vad som ändå med viss styrka enligt JO ansågs tala för att sekretess inte gäller mellan verksamheterna, när de ligger under samma nämnd, är att verksamhet enligt LSS och socialtjänst står varandra nära och att verksamheterna i vissa hänseenden kan anses utgöra komplement till varandra. Härtill kom enligt JO att det kan 202 § första stycket och 9 § 1 LSS 219 § första stycket 2–10 LSS Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter ifrågasättas om en verksamhetsgren för att vara självständig inte borde ha större självbestämmanderätt än vad som är förenligt med att olika verksamheter handhas av samma nämnd. JO fann slutligen att rättsläget måste betecknas som oklart. I avsnitt 12.3 kommer vi att behandla de gemensamma nämnderna. Här kan dock nämnas att har en ny lag om gemensam nämnd inom vård och omsorgsområdet trätt i kraft.23 Härigenom har det blivit möjligt för ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i att gemensamt fullgöra uppgifter inom vård- och omsorgsområdet genom samverkan i en gemensam nämnd. I propositionen24 angavs att verksamhetsområdena hälso- och sjuk- vård och socialtjänst är självständiga i förhållande till varandra och att sekretess alltså gäller mellan verksamheterna. Därmed kan det konstateras att man haft olika synsätt på sekretessen mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst när det gäller verksamhet till följd av Ädelreformen (ingen sekretess), LSS (förmodligen olika verksam- heter men tveksamt om de är självständiga i förhållande till varandra) och de gemensamma nämnderna (sekretess gäller). Sekretessen för skolan regleras i 7 kap. 9 § sekretesslagen. För uppgift som hänför sig till psykologisk undersökning eller behand- ling och för uppgift om enskilds personliga förhållanden hos psyko- log eller kurator gäller sekretess med ett omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. På skolans område gäller sekretess dels i skolans elevvårdande verksamhet i övrigt för uppgift om en- skilds personliga förhållanden, dels för uppgift som hänför sig till ärende om tillrättaförande av elev eller skiljande av elev från vidare studier. Denna sekretess gäller för förskollärare, lärare, rektorer, fritidspedagoger och annan personal i skolan (med undantag av kuratorer, psykologer och skolhälsovård). Sekretessen avgränsas med ett rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för offentlighet. Skolläkares och skolsköterskors sekretess regleras i 7 kap. 1 § sekretesslagen och sekretessen avgränsas med ett omvänt skade- rekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. Sekretessen för förskole- verksamheten regleras i 7 kap. 38 § sekretesslagen och avgränsas även här med ett omvänt skaderekvisit. 23SFS 2003:192, prop. 2002/03:20, bet. 2002/03:SoU12, rskr.2002/03:158 2002/03:20 s. 25 f. Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter Den verksamhet som sorterar under samma nämnd tillhör samma myndighet. Skolverksamheten kan vara uppdelad mellan flera myn- digheter i sekretesslagens mening, t.ex. stadsdelsnämnder eller olika kommunala nämnder för grundskola och gymnasieskola. Förskoleklass/skola/skolbarnsomsorg anses ingå i samma verk- samhetsområde och det råder ingen sekretess mellan lärare, för- skollärare och fritidspedagoger. Skolpsykologer och skolkuratorn har ingen sekretess gentemot rektor eller lärare eftersom de anses utgöra samma verksamhetsområde. Skolhälsovården anses vara en självständig verksamhetsgren i förhållande till skolan. Sekretess råder således mellan skolhälsovården och skolan. När det gäller förskoleverksamhet i förhållande till förskole- klass/skola/skolbarnsomsorg anses rättsläget vara osäkert. har gjort bedömningen att dessa verksamheter utgör olika verksamhetsgrenar i sekretesslagens mening och att sekretess därför råder mellan dem.25 I kommentaren till sekretess- lagen anges dock att om förskoleverksamheten och förskoleklassen organisatoriskt inte utgör en egen verksamhetsgren inom en skol- myndighet torde ingen sekretess gälla mellan nämnda verksamheter och grundskoleverksamheten.26 Institutet gemensam nämnd infördes i kommunallagen den 1 augusti 1997.27 Bestämmelserna härom innebar fram till bl.a. att kommuner och landsting kunde samverka med varandra i en gemensam nämnd under förutsättning att den verksamhet man ville att den gemensamma nämnden skulle sköta var gemensam, dvs. en och en av de samverkande huvud- männen. Av detta följde att det inte var möjligt för kommuner och landsting att tillsammans bilda en gemensam inom t.ex. landstingens geriatriska vård och kommunernas äldre- omsorg. Samarbetet i en gemensam nämnd kunde däremot avse gymnasieskolan eller sammanslagning av sjukvårdsdistrikt. 25Sekretess i förskola och skola m.m., 1998 26Regner m.fl. s. 7:129 273 kap. 3 a § kommunallagen (1991:900), SFS 1997:550, prop. 1996/97:105, bet. 1996/97KU20, rskr.1996/97:242 Sekretessgränserna inom och mellan myndigheter trädde lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet i kraft28 och ett tillägg gjordes i 3 kap. 3 a § kommunallagen.29 Härigenom fick kommuner och landsting möjlig- het att samverka i en gemensam gemensamt fullgöra uppgifter inom vård- och omsorgsområdet. Hur sekretessfrågorna i en sådan gemensam nämnd skall be- dömas diskuterades i det till förslaget bakomliggande betänkandet Samverkan.30 konstaterade att i en integrerad nämndorganisation med olika sekretesskyddade verksamhetsområden, t.ex. socialtjänst och hälso- och sjukvård, är verksamhetsområdena att anse som självständiga i förhållande till varandra från sekretess- synpunkt. Mycket ansågs därmed tala för att så skulle bli fallet även i en gemensam nämnd av det slag som föreslogs. En sekretessgräns skulle således uppstå mellan å ena sidan sådan hälso- och sjukvård som för in i den gemensamma nämnden och å andra sidan de verksamheter som kommunen väljer att lägga in i nämnden, t.ex. socialtjänstuppgifter och sådan hälso- och sjukvård som i samband med Ädelreformen fördes över till kommunerna. Att det skulle uppstå en sekretessgräns mellan två hälso- och sjukvårdsområden under en och samma nämnd ansågs – i vart fall i vissa situationer – som en smula egendomligt. förklarade sig inte vara beredd att före- slå en ny reglering som skulle innebära lättnader i sekretessen mellan hälso- och sjukvården och , utan fann att en sådan reglering måste övervägas i ett större sammanhang.31 Enligt utredningen låg det närmast till hands att vår kommitté – som enligt direktiven särskilt skall utreda förutsättningarna för att öka möjligheterna att lämna sekretessbelagda uppgifter mellan och inom myndigheter i syfte att förbättra förutsättningarna för deras sam- verkan – tog sig an frågan. Förslaget om en utökad möjlighet att tillskapa gemensamma nämnder sades också ge särskild aktualitet åt frågan om hur sekretessfrågor skall lösas i en integrerad nämndorganisation.32 Även denna fråga ansågs behöva lösas i ett större sammanhang och det påtalades att frågan ligger inom ramen för vårt uppdrag. Utgångspunkten för en lösning borde enligt vara en utökad möjlighet att samordna näraliggande verksamheter under ett gemensamt sekretessområde. 28SFS 2003:192, prop. 2002/03:20, bet. 2002/03:SoU12, rskr.