sou · GRB338d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta innebär att den skattskyldige har det fulla ansvaret gentemot staten för att alla omständigheter kring nollskatteleveranserna är uppfyllda. Den skattskyldige har således ansvar för att förbrukaren bedriver industriell verksamhet, men också för att den levererade elen förbrukats i tillverkningsprocessen och inte i t.ex. försäljnings- verksamheten. I praktiken försöker de skattskyldiga skydda sig genom att ha avtal med förbrukarna om att dessa blir skyldiga att ersätta vad den skattskyldige kan krävas av staten på grund av felaktiga uppgifter från förbrukarna. Värdet av ett sådant avtal är dock avhängigt vilka möjligheter som förbrukaren har att infria sitt åtagande. Utformningen av reglerna om skattefri förbrukning och förbruk- ning som skall beskattas med en särskilt låg skattesats bör vara densamma. Reglerna bör vidare vara sådana att det blir enkelt för den skattskyldige att hantera dessa förbrukare och också sådana att det klart framgår hur det skatterättsliga ansvaret fördelas. I LSE finns två olika sätt att uppfylla dessa syften. Dels det system med skattebefriade förbrukare som infördes på bränslesidan , dels det nuvarande försäkranssystemet för vissa användningsändamål på elsidan. Båda dessa system kan använ- das och frågan är vilket som är mest lämpligt i detta sammanhang. Systemet med skattebefriade förbrukare förutsätter ett godkän- nande av varje enskild förbrukare från beskattningsmyndigheten. Det krävs alltså en viss administration hos såväl förbrukaren som Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning har systemet med skatte- befriade förbrukare den fördelen att beskattningsmyndigheten redan i sina egna handlingar har vetskap om vilka som förbrukar el skattefritt eller till låg skattesats, och således kan rikta kontroll- insatser direkt mot dessa förbrukare. I ett försäkranssystem kommer inte beskattningsmyndigheten att vara inblandad administrativt vilket å ena sida gör detta system enklare. Å andra sidan har beskattningsmyndigheten inte lika god inblick i vilka förbrukare som är intressanta från kontrollsynpunkt. Inget hindrar dock att man skapar förutsättningar för beskattnings- myndigheten att på ett enkelt sätt få tillgång till de uppgifter som behövs för kontrollverksamheten. Från kontrollsynpunkt kan systemet med skattebefriade förbrukare således vara något bättre än försäkranssystemet. Samtid- igt är det sistnämnda systemet enklare att hantera. Risken för fusk får dock på elsidan bedömas vara betydligt mindre än på bränsle- sidan. El går inte att lagra och möjligheterna att sälja el vidare är också betydligt mindre än för bränslen. Mot denna bakgrund bör därför alternativet med försäkran väljas, men kombineras med ett åliggande för den skattskyldige att det enkelt skall gå att kontrol- lera vilka som fått el överförd skattefritt eller till lägre skattesats. Det nuvarande försäkranssystemet bör således användas i båda de nu aktuella situationerna. Detta skapar klara regler för vilket ansvar som åvilar respektive part och under vilka förutsättningar som skattefrihet eller lägre skattesats kan komma ifråga. Det är vidare inte rimligt att, som reglerna kring den nuvarande nollskattesatsen är utformad, den skattskyldige skall stå risken för att uppgifter som förbrukaren lämnar inte är korrekta. Att det finns ett behov av skattefrihet eller motsvarande för vissa verksam- heter och att det därigenom kan uppstå situationer där dessa skattelättnader utnyttjas på ett felaktigt sätt, bör vara något som staten skall stå risken för. För att få stabilitet i systemet bör dock lagtexten utformas på ett sådant sätt att försäkran blir en förutsätt- ning för avdrag eller lägre skattesats. Reglerna bör därför utformas enligt följande: Skattefriheten för förbrukning i tåg m.fl. av de skatte- befriade ändamålen åstadkoms genom att den skattskyldige gör avdrag i sin deklaration. Avdrag medges dock endast om förbrukaren har lämnat en försäkran till den skattskyldige. Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning Den lägre skattesatsen tas ut för sådana förbrukare som har ett högspänningsabonnemang, under förutsättning att förbrukaren lämnat en försäkran om att elen skall användas i sådan närings- verksamhet som omfattas av skattelättnaden. När den skattskyldige erhållit försäkran kan inga krav riktas mot honom för eventuella felaktigheter hos förbrukaren. Förbrukaren blir själv skattskyldig för all förbrukning som inte omfattas av den försäkran som lämnats till den skattskyldige. Kommitténs förslag: Avdrag för energiskatt på sådan el som sålts för förbrukning för vissa ändamål förutsätter att förbrukaren lämnat en försäkran till den skattskyldige. Även redovisning av elskatt med den lägre skattesatsen förutsätter att förbrukaren lämnat en försäkran. Den som lämnat en försäkran, men som använder el för annat ändamål än som angetts i försäkran, blir skattskyldig för denna förbrukning. En grundtanke med förslaget är att det klart skall framgå för den skattskyldige vad han har att iaktta för att kunna deklarera överförd el med den lägre skattesatsen eller för att göra avdrag för överförd el. Förslaget innebär att det för den skattskyldige räcker med en försäkran från förbrukaren att elen är avsedd för visst ändamål. Därtill kommer att den lägre skattesatsen endast får tillämpas om förbrukaren har ett högspänningsabonnemang. Om en skattskyldig skall göra ett avdrag i sin deklaration för el som överförts för att förbrukas för t.ex. annat ändamål än motor- drift eller uppvärmning, skall han alltså kunna styrka sin avdrags- rätt med en försäkran från förbrukaren att elen skall användas för detta ändamål. När el skall överföras med den lägre skattesatsen skall på motsvarande sätt den skattskyldige kunna styrka sin rätt att ta upp elen till denna skattesats med en försäkran från förbrukaren. I detta fall tillkommer också att förbrukaren måste ha ett högspännings- abonnemang, dvs. ett abonnemang över . Det kan inte uteslutas att det för nu aktuella förbrukare förekommer att en viss del av den överförda elen används för sådana ändamål som inte skall vara skattebefriade eller som inte Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning skall beskattas till den lägre skattesatsen. Detta förhållande bör dock inte hindra att försäkran kan lämnas för den del som omfattas av den gynnsammare beskattningen. Det skulle föra för långt om förbrukare skulle uteslutas från en gynnsammare skattemässig behandling enbart på den grund att en mindre del av förbrukningen skulle avse andra ändamål. En förbrukare bör därför kunna försäkra att t.ex. av förbrukningen avser ett gynnat ändamål. Den skattskyldige får då i sin deklaration använda sig av dessa uppgifter. I fallet med en förbrukare som använder el för t.ex. annat ändamål än motordrift eller uppvärmning kan således avdrag göras för av den el som överförts. För resterande föreligger ingen avdragsrätt. I fallet med högspänningsabonnenten skall av den överförda elen tas upp till beskattning med den lägre skattesatsen och resterande till den högre skattesatsen. Det kan tilläggas att i de avtal som elleverantörerna ingår med sina industriella förbrukare förekommer att dessa får ange hur stor del av förbrukningen som avser den industriella till- verkningsprocessen. Dessa uppgifter ligger sedan till grund för hur mycket av leveranserna till dessa kunder som kan redovisas med nuvarande nollskattesats. Den regel, som innebär att den som köpt el mot försäkran blir skattskyldig vid en användning som inte omfattas av skatte- friheten, bör utökas till att även omfatta de som får el överförd till den lägre skattesatsen. I båda fallen skall alltså den som lämnat en försäkran vara den som beskattningsmyndigheten har att ta ut skatt på om användningen inte stämmer överens med vad som angetts i försäkran. Hur många som kan komma att lämna en försäkran för sin förbrukning är inte helt klart. Antalet högspänningsabonnemang uppgår till cirka 6 500 och förmodligen tillkommer inte så många fler förbrukare som lämnar försäkran för sådana ändamål som är helt skattebefriade. Det finns alltså ett antal förbrukare som kan vara intressanta kontrollobjekt för beskattningsmyndigheten. För att underlätta kontrollen bör det därför ställas krav att det hos en skattskyldig enkelt skall gå att se vilka som lämnat en försäkran. Bestämmelse om detta kan meddelas av regeringen i förordning genom verkställighetsföreskrifter. Det är också möjligt för rege- ringen att delegera till myndighet att meddela sådan föreskrifter. Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning 9.4Fastighetsägare med hyresgäster som bedriver näringsverksamhet 9.4.1Skrivelse från vissa fastighetsägare I en skrivelse, som överlämnats till kommittén från regeringen, tar m.fl. fastighetsägare upp ett problem som hänger samman med under vilka förutsättningar el, som förbrukas av ett industriföretag som hyr lokaler av en fastighetsägare, skall kunna bli beskattad enligt den nuvarande nollskattesatsen. Enligt m.m. om energiskatt på elektrisk kraft (RSV Sp 1999:1) bör en fastighetsförvaltare, som fördelar inkommande elkraft från en leverantör till sina hyresgäster, betrak- tas som leverantör, om han fakturerar elkraften i form av uppmätt eller uppskattad elförbrukning. Ingår däremot elkraften ospecifice- rad i hyresdebiteringen bör elkraften anses förbrukad i fastighets- förvaltarens egen fastighetsförvaltning. En förutsättning för att elen skall kunna beskattas enligt nuvarande nollskattesats är således, enligt RSV:s rekommenda- tioner, att fastighetsförvaltaren blir att betrakta som skattskyldig. Vid de kontakter som m.fl. haft med beskattningsmyndigheten har framkommit att myndigheten inte accepterar att fastighetsförvaltaren särredovisar endast fastigheter med industriell verksamhet, utan kräver att den juridiska personen betraktas som skattskyldig. Det skulle innebära en skattskyldighet för samtliga fastigheter med åtföljande administrativa problem och ökade kostnader för fastighetsägarna. Enligt m.fl. bör reglerna i LSE ändras så att skattskyldighet endast uppkommer för de fastigheter som fastighetsägaren redovisar till beskattningsmyndigheten. Vid kontakter med Särskilda skattekontoret i har framkommit att frågan om under vilka förutsättningar som noll- skattesatsen kan bli tillämplig när industriell verksamhet bedrivs i annans fastighet, är föremål för ett antal domstolsprocesser. Eftersom ärendena ligger hos Kammarrätten i kan det dröja avsevärd tid innan ett prejudicerande avgörande från Regeringsrätten föreligger. Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning Oavsett vad dessa domstolsprocesser kan leda fram till, bör det klargöras hur el, som via en fastighetsägare eller annan förbrukas i näringsverksamhet, skall behandlas skattemässigt . Svaret på frågan vad som skall gälla i dessa fall bör vara vad det är som orsakar att en förbrukning äger rum, eller med andra ord vad det är som gör att el överförs över huvud taget. Om t.ex. en svarv går i en industrilokal eller en dator på ett tjänsteföretags kontor, är det dessa maskiners behov av el som medför att elen överförs, inte att en fastighetsägare bedriver fastighetsförvaltning. Det bör således inte spela någon roll vem som gentemot en skattskyldig står för abonnemanget. Så länge som elen rent faktiskt förbrukas i näringsverksamheten bör den vara föremål för en lägre energi- beskattning. Kommitténs förslag: Fastighetsägare skall ha rätt till återbetalning för all den el som överförts till honom och som förbrukats av honom själv eller av en hyresgäst i närings- verksamhet. En fastighetsägare bör få begära återbetalning för all den el som förbrukas i hans fastighet och som kan hänföras till näringsverk- samhet. Detta gäller endast till den del som fastighetsägaren själv står för abonnemanget. Hyresgäster med eget abonnemang får själva begära återbetalning för den förbrukningen. För en fastighet, med lokaler som enbart hyrs av näringsidkare, kommer således all överförd el att ligga till grund för rätten till återbetalning. I dessa fall blir det således lätt att fastställa det belopp som skall återbetalas. Större svårigheter uppstår då det i fastigheten finns både närings- lokaler och bostadslägenheter. Här måste en fördelning göras mellan den el som förbrukats i näringsverksamhet och den el som förbrukats för bostadsändamål. Utgångspunkten bör vara att få en så rättvisande fördelning som möjligt. Om fastighetsägaren, genom att ha undermätare installerade, kan härleda förbrukningen på olika verksamheter bör detta ligga till grund för fördelningen. Om sådana undermätare saknas måste någon form av schabloniserad fördelning göras. Situationen liknar mycket den som gäller för Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning återbetalning vid leverans av värme till industriell tillverknings- process. Värme kan levereras till sådana fastigheter där såväl industriell verksamhet som annan verksamhet bedrivs. För dessa fall har uttalat hur fördelningen bör ske i sina rekommendationer m.m. om energiskatt på elektrisk kraft (RSV Sp 1999:1). I avsnitt 12 ges följande rekommendation: Om en värme- leverans sker till en fastighetsägare som fördelar värmen till hyresgäster som förbrukar värmen i återbetalningsberättigande verksamhet får värmen fördelas mellan dessa och övriga hyresgäster med lokalernas yta eller volym som grund. På motsvarande sätt bör el, som förbrukas i en fastighet med blandad verksamhet, kunna fördelas med lokalernas yta eller volym som grund. Även i de fall då fastighetsägaren genom undermätare bättre kan fördela förbrukningen, kan fördelning efter t.ex. yta ligga till grund för sådan elförbrukning som är gemensam för fastigheten, exempelvis el till belysning, hissar eller uppvärmning. De principer som föreslås gälla för fastighetsägare bör också tillämpas i andra liknande situationer, t.ex. vid andrahandsuthyr- ningar av delar av lokaler där förstahandshyresgästen står för elabonnemanget. Genom förslagen kommer alltså förbrukningen hos hyresgäster som är näringsidkare att kunna ske med den lägre energibeskatt- ningen. Återbetalningen kommer emellertid att ske till den som har abonnemanget hos nätinnehavaren. Det får dock förutsättas de föreslagna reglerna kommer att påverka hyressättningen och att återbetalningen på så sätt kommer även hyresgästerna till del. 9.5Nya regler för vindkraftsbonusen För el som framställs i vindkraftverk utgår en s.k. miljöbonus med per kWh. Denna miljöbonus administreras via energi- skattesystemet genom att den som levererar sådan el har rätt till ett avdrag i sin deklaration med per kWh, 11 kap. 10 § femte stycket LSE. Det är alltså leverantören, och inte vindkraftspro- ducenten, som är den som tar emot bonusen. Tanken är att leveran- tören skall kompensera producenten för den erhållna bonusen. I praktiken går det till så att elleverantören redan i sin betalning till vindkraftsproducenten räknar med bonusen och kompenserar Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning producenten för den. Sammanlagt uppgår vindkraftsbonusen till . Det som ligger till grund för att beräkna vindkraftsbonusen är de mätvärden som nätinnehavaren förfogar över genom att el, som matas in i näten, mäts i den s.k. inmatningspunkten. Dessa mätvärden redovisas av nätinnehavaren till såväl elleverantören som vindkraftsproducenten. 9.5.2Behov av ändrade regler och överväganden En generell förutsättning i punktskattesammanhang för att avdrag skall medges, är att en mot avdraget svarande skattepliktig leverans föreligger och att skattskyldighet inträtt för leveransen. Som vind- kraftsbonusen är utformad stämmer avdragsrätten med dessa förutsättningar. Elleverantören har levererat el som han tagit upp till beskattning. Om viss del av denna leverans består av el som han köpt av en vindkraftsproducent får han göra vindkraftsavdraget. Elleveran- tören vet alltså hur mycket av den el, som han tagit upp till beskatt- ning, som härrör från vindkraft och kan då göra sitt avdrag. Det går alltså att skattemässigt följa de olika leden som leder fram till vindkraftsavdraget. Om nätföretagen tar över elleverantörernas roll som skattskyl- diga blir situationen en annan. Det som nätföretagen skall ta upp i sina deklarationer är det som överförts till slutkunderna. Det som skall ligga till grund för dessa deklarationer är således vad som elanvändare tar ut för förbrukning, det som mäts i den s.k. uttags- punkten. Nätföretaget har dock ingen vetskap om hur mycket av den el som överförs, och som således skall beskattas, som härrör från vindkraft. Frågan är således hur vindkraftsbonusen skall utformas i ett uppbördssystem där nätföretagen är skattskyldiga. Ett sätt skulle vara att nätföretagen övertog nuvarande avdragsrätt. Det skulle dock innebära att nätföretagen måste ta in uppgifter från elleveran- törerna om hur mycket av levererad el som härrör från vindkraft. För att vara helt säker på att avdraget blir rätt beräknat, skulle nätföretagen också behöva stämma av med det nätföretag som har hand om inmatningspunkten för att kontrollera hur mycket vind- kraftsel som överförts på elnätet. Vidare finns det inte för nätföretagen samma naturliga väg att kompensera vindkrafts- Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning producenterna, som den elleverantörerna har, som direkt via pris- sättningen till vindkraftsproducent kan åstadkomma detta. Det som förefaller mest naturligt är att den som egentligen är tänkt att träffas av vindkraftsbonusen, dvs. producenten, erhåller den direkt. Om en vindkraftsproducent framställer skattepliktig el är han skattskyldig enligt 11 kap. 5 § första stycket 1 LSE. Skatt- skyldighet för leveranser inträder dock inte när el levereras till en någon annan som också är skattskyldig. Med dagens regler innebär det att skattskyldighet inte inträder när vindkraftsproducent levererar el till elleverantören. Inte heller om nätföretagen blir skattskyldiga kommer någon skattskyldighet att inträda eftersom systemet förutsätter att skattskyldighet inte inträder när el överförs mellan skattskyldiga personer. Vindkraftsproducent kommer således inte heller med det nya förslaget att ha någon beskattad el som han kan göra avdrag emot. Det kan således konstateras att ett i system med nätföretag som skattskyldiga är det inte lämpligt att ordna vindkraftsbonusen genom att en skattskyldig gör ett avdrag i sin deklaration. Bonus bör därför ordnas på annat sätt, och det som förefaller mest ändamålsenligt är att en vindkraftsproducent kommer i åtnjutande av bonusen genom ett kompensationssystem. Vindkraftsbonusen kommer då att bli en fråga mellan vindkraftsproducent och beskattningsmyndigheten och kompensationen sker direkt till producenten. Kommitténs förslag: Nuvarande avdrag för el som framställts i ett vindkraftverk ersätts med ett system där vindkraftsprodu- centen erhåller motsvarande bonus som kompensation direkt från beskattningsmyndigheten. Som framgått ovan förefaller det mest ändamålsenligt om den skattebaserade vindkraftsbonusen ges direkt till vindkraftsprodu- centen. Det bör ske genom att vindkraftsproducenten får ansöka om kompensation för den el som han producerat. Antalet juridiska personer som bedriver vindkraftsproduktion uppgår till drygt 200. Det bör därför inte skapa något större merarbete för beskattnings- myndigheten att hantera ansökningar om kompensation genom Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning Systemet med kompensation bör alltså utformas i likhet med de regler som gäller för t.ex. återbetalning av energiskatt till industrier och jordbrukare, dvs. ansökningar ges in till beskattningsmyndigheten som fattar beslut utifrån varje ansökan. Rätten till kompensation bör, liksom vad som gäller för motsvarande avdragsrätt, endast omfatta sådan el som är skatteplik- tig. Elektrisk kraft är inte skattepliktig om den framställts i i ett vindkraftverk av en producent som inte yrkesmässigt levererar elektrisk kraft, 11 kap. 2 § 1 LSE. Det innebär att det för den el som framställs i ett vindkraftverk och inte yrkesmässigt distribu- eras vidare, utan endast förbrukas av producenten, inte är fråga om skattepliktig el. Således skall inte sådan el kunna ligga till grund för en ansökan om kompensation. blir skattepliktig om den levereras yrkesmässigt. Av depar- tementspromemorian Lag om elcertifikat (Ds 2002:40), framgår att flertalet av de produktionsanläggningar som kommer att beröras av certifikatsystemet torde vara direkt anslutna till koncessionsplik- tiga elnät, a.a. s. 87. Vidare sägs att den kategori elproducenter som matar in el på icke koncessionspliktiga nät, i huvudsak torde bestå av ett litet antal industriföretag, vilka har produktion främst för den industriella verksamheten och innehavare av små vatten- eller vindkraftsanläggningar, som främst drivs för den egna jordbruks- rörelsen och fastighetens behov. Systemet med elcertifikat är avsett att tillämpas på vindkraft. Av uttalandena ovan framgår att merparten av den el som kan komma ifråga för kompensation distribueras vidare via koncessionspliktiga elnät. Nätföretagen mäter hur mycket som går ut på elnätet. Från kontrollsynpunkt finns det således uppgifter att hämta från nätföretagen som kan stämmas av mot ansökningarna om kompensation. För dem som inte är anslutna till koncessions- pliktiga nät, föreslås i nämnda departementspromemoria att inne- havaren själv skall svara för mätning och rapportering av producerad el. Det förutsätts i promemorian att regeringen, eller efter delegation myndighet, skall meddela verkställighetsföre- skrifter om denna rapportering. Även för vindkraftverk som distri- buerar el till icke koncessionspliktiga elnät, bör man därför kunna förutsätta att det skall finnas möjligheter till kontroll av ansök- ningarna om kompensation. Det bör också vara möjligt att, utifrån uppgifter om t.ex. installerad effekt, göra en allmän bedömning av om uppgifterna i ansökan är rimliga. Lagteknisk lösning för näringslivets elbeskattning Genom att miljöbonusen är utformad som ett avdrag betalas bonusen ut av staten varje kalendermånad. Detta talar för att även den nu förslagna kompensationen bör omfatta en kalendermånad. En sådan ordning innebär inga ränteförluster för staten jämfört med nuvarande regler och vindkraftsproducenterna bör inte heller hamna i ett nämnvärt sämre läge kassamässigt än . hanteras återbetalningar av vissa punktskatter att enligt reglerna i skattebetalningslagen (1997:483). Beslut om återbetalning fattas fortfarande av beskatt- ningsmyndigheten, men själva utbetalningen sker via skattekontot. De nya reglerna omfattar bland annat återbetalning och kompensa- tion enligt vissa regler i LSE. ändrades också reglerna så att det finns möjlighet att påföra skattetillägg om oriktig uppgift lämnas i en ansökan om återbetalning eller kompensation. Även den nu förslagna kompensationen till vindkraftsproducenterna bör omfattas av de nya reglerna. Utbetalningen av kompensationen skall alltså hanteras via skattekontot och oriktig uppgift i en ansökan medför att producenten kan komma att påföras skatte- tillägg. Det är också värt att nämna att skattebetalningslagen från också innehåller regler som gör det möjligt att revidera den som ansökt om återbetalning eller kompensation. Detsamma bör gälla för vindkraftsproducenterna. 10Vissa utgångspunkter för en energiskatt på värme I kommitténs utredningsuppdrag ingår inte att utreda utform- ningen av en eventuell energiskatt på värme. Det står emellertid kommittén fritt att lämna förslag till förändringar i andra närlig- gande frågor än de som uttryckligen behandlas i kommittédirekti- ven. Mot bakgrund av de överväganden som kommittén tidigare gjort beträffande näringslivets energibeskattning, och alldeles sär- skilt med hänsyn till kommitténs förslag om att i beskattningshän- seende likställa el- och värmeproduktion med det övriga närings- livet, anser kommittén det befogat att på eget initiativ föreslå att en energiskatt på värme införs.