sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Med detta betraktelsesätt bildar folkrörelserna en utgångspunkt för förståelsen av folkbildningsforskningens innehåll. Det är dock inte rörelserna som sådana som utgör forskningsobjektet utan ett folkbild- ningskeende av det slag som ligger i linje med folkrörelsernas inten- tioner – oavsett hur detta skeende utformas och organiseras. En knytning till folkrörelsebegreppet... innebär bl.a. att folkbildningen -ingår i någon form av mobilisering -syftar till kulturell eller social förändring -bygger på ett fritt kunskapssökande -ofta har en kollektivistisk inriktning. För är, som vi ser, kopplingen till de gamla eller till nya folkrörelser central för förståelsen av folkbildningsbegreppets inne- börd. Flera andra forskare har, genom sin forskning, direkt eller in- direkt kommit att bidra till bilden av att svensk folkbildnings ursprung och kärna är kopplad till folkrörelserna. Så har (1988) skildrat folkbildningsarbete i i . (1995) och (1996) har i sina avhandlingar också behandlat folkbildningsarbete respektive en av dess stora företrädare, . Sammanfattningsvis menar jag att det sätt på vilket folkbild- ningens historia skrivs bildar en grund för särartsdiskurserna och att den, till skillnad från när den obligatoriska skolans historia skrivs, gärna framställs som en guldålder. utgår från en humanistisk formulering om vikten av att människan får förverk- liga sin andliga frihet. vill se folkbildningsarbetet som folk- upplysning, fostran till självverksamhet, egenmakt och som präglat av storsyn. , å sin sida, söker särarten i ett spänningsförhållande mellan en folklig och en akademisk bild- ningstyp men också i vetenskapens popularisering i ett fritt och 17 1987 Folkbildning som forskningsområde. Avgränsningar och forskningsbehov, s. 12 ff. Se också 1998a. Folkbildningens särart som fenomen och problem har vi sett att folkrörelse- anknytningen, för , är en del av det som konstituerar folkbildningsbegreppet. Det är ett rimligt antagande att det sätt på vilket folkbildningens historia framställs hänger samman med vilka centrala karakteristika i den samtida verksamheten man vill betona. Tas utgångspunkten i klassisk humanism och romantikens bildningsfilosofi framhävs den enskilde individens väg till ett förverkligande av inneboende möjligheter. Ses istället folkbildningens födelse som förknippad med folkrörelserna och kampen för rättvisa och jämlikhet framhålls betydelsen av frigörelse och bemäktigande men också av kollektiv organisering. Betonas upplysningstiden, utvecklandet av förnuftet och erövrandet av vetenskapen, görs det kanske för att hävda betydelsen av en populärvetenskaplig gärning och ett släktskap med akademin. Skulle vi hävda att folkbildningens identitet var förknippad med medborgarfostran och folklig disciplinering skulle det legitimera ett intresse för hur stat och organisationer bidrar till att forma omvärldsföreställningar och förhållningssätt hos folket etc. Offentlig karakteristik av folkbildning En central fråga för vår utredning är: när uppstår svensk folk- bildnings behov av att markera sin särart och varför? Och hur har folkbildningsbegreppets innebörd växlat ? Vi såg i formulering att betoningen av det fria och frivilliga folkbildningsarbetet fick en särskild innebörd i förhållande till att det allmänna skolväsendet byggs ut och att detta får en liknande populärvetenskaplig uppgift. får vi också en utbyggd grundskola, ett gymnasium för alla och en omfattande statlig och vuxenutbildning. Dessutom får vi en breddad högskola som också den agerar på en alltmer gemensam utbildningsmarknad. Kanske är det då inte så egendomligt att folkbildningens behov av att markera sin särart tycks växa? Ändå är det så att varken det obligatoriska skolväsendet, gymnasie- skolan eller vuxenutbildningen demonstrerar samma upptagenhet med särartsproblematiken. Vi tar dem för givna. Ett skäl till det kan förstås vara att deras finansiering i hög grad varit garanterad Folkbildningens särart som fenomen och problem av staten.18 Folkbildningen däremot måste ständigt motivera sitt existensberättigande och behov av offentligt stöd. Bildningscirklar, folkhögskolor, arbetareinstitut och föreläsningsföreningar uppbär alla tidigt stöd liksom studieförbund och folkbibliotek. De eko- nomiska bidragen förenas efter hand med reglering och kontroll. Vi får statliga förordningstexter och tjänstemän som ska garantera att verksamheten sker i enlighet med de mål som beslutat om. Folkhögskolestadgan 1919 anger allmänna mål men också i grova drag vad en folkhögskolekurs ska innehålla och hur lång den ska vara. Inte förrän tas dessa bestämningar bort. Därmed skapas förutsättningarna för den stora variation av kurser och upp- dragsutbildningar som kännetecknar folkhögskolans verksam- het. försvann en del av grunden för den särart som tidigare garanterats av folkhögskolestadgan. Studieförbunden har från början varit mindre reglerade och har också så förblivit. Statens styrning har där i huvudsak varit ekonomisk, prioriterade cirklar och verksamheter har fått större bidrag än annan verksam- het. Mycket av det som för inte mer än med självklarhet betraktades som folkbildningsarbete har upphört att existera, glömts bort eller hänvisats till andra samhällssektorer. Så räknas t.ex., i en av de mer omfattande folkbildningsutredning- arna om det fria och frivilliga folkbildningsarbetet , en lång rad verksamheter upp som inte längre existerar eller inte längre omfattas av folkbildningsbegreppet. Den extensiva föreläs- ningsverksamheten, de s.k. flyttande folkhögskolekurserna och studie- hemmen finns . Korrespondensundervisningen, radions folkbildningsverksamhet, biblioteksverksamheten och annat folk- bildningsarbete, till vilket – vid sidan om studiehemmen – räknades hemgårdar, kursverksamhet och aftonskolor har endera fullständigt ändrat karaktär och/eller upphört att ingå i det som stat och intresseorganisationer betraktar som folkbildning. Inte heller studiecirklar och folkhögskolekurser är desamma som de var den gången. En illustration till det får vi om vi jämför uppgifterna om cirkelverksamheten utredning med dags- aktuella. Studiecirklarna som diskuteras i utredningen omfattar inte 18 står också högskolor och universitet i den situationen att de i högre grad än förr måste motivera sin existens. Därmed förefaller också behovet av att framhålla särarten öka även där. Folkbildningens särart som fenomen och problem mer än ca 200 000 cirkeldeltagare.19 Det kan jämföras med de dryga 2,6 miljoner som deltog i det vi kallar studiecirklar.20 Själva begreppet studiecirkel kännetecknades av att vara: En kamratkrets för gemensamma teoretiska eller praktiska studier över ett angivet ämne efter en på förhand uppgjord plan. (a.a. s. 167) I kommentaren till texten påpekas också att studiecirkeln ska vara skild från diskussionsgruppen. Skillnaden ligger i föreberedelse- arbetet, att studiecirkeln arbetar efter en fastställd plan och sträcker över ett avsevärt högre antal sammankomster än de två, tre till- fällen man i diskussionsgruppen kunde nöja sig med. Detta kan då jämföras med den mångfald av verksamheter som går under beteckningen studiecirkel. En mångfald som kanske är det främsta kännetecknet för dagens folkbildning.21 Just detta, bristen på entyd- ighet, skulle vi kunna anta är ett skäl till att särartsdiskussionen nu aktualiseras. När några av folkbildningsarbetets kännetecken diskuteras gäller det, som tidigare, studieförbudens verksamhet och då främst studiecirklarna.22 Dessa kännetecken är då mer allmänt formulerade. För det första är det folkrörelseförankringen som ska garantera övergripande idéer eller värden, självständighet gent- emot stat, landsting, kommun och gentemot enskilda maktgrupp- er, en demokratisk uppbyggnad och social gemenskap, viss storlek, spridning och varaktighet. För det andra är det rätten till profilerade studier som ska möjliggöra ett ideologiskt präglat innehåll som dock ska behandlas med saklighet. För det tredje återkommer begreppen fritt och frivilligt. Fritt då förstått som att det är behoven och förutsättningarna hos de människor som verksamheten vänder sig till som skall forma och utveckla arbetet i motsats till centrala läroplaner och kursplaner. Frivilligbegreppet syftar här på möjligheten att välja ur ett brett utbud. Vidare sägs att mål och arbetsformer skall bestämmas av deltagarna tillsammans. Det fria och frivilliga folkbildningsarbetet. Allmänt folkbildnings- arbete s. 52. 20Kulturen i siffror 2002:1. 21En slutsats som vi t.ex. drog i studien av Cirkelsamhället 1996:46. En debattskrift från folkbildningsutredningen s. 7–28. Folkbildningens särart som fenomen och problem Men här förs också en diskussion om vad valfriheten skall omfatta och vilka som ska delta i utformningen av mål och arbetsformer. Två problem diskuteras särskilt, det alltmer institutionaliserade folkbildningsarbetet och att utökningen av arbetsrätten inskränkt huvudmännens möjligheter att välja medarbetare. En intressant diskussion förs i texten mellan utredningens majoritet och en minoritet som hävdar att majoriteten driver kraven på rörelse- förankring och profilering för hårt. Den vill istället ha en viss själv- ständighet för vad man kallar folkbildningsrörelser dvs. studie- förbunden ska själva kunna tillmötesgå olika människors behov och intressen, även de som saknar rörelseanknytning. Ur ett särarts- perspektiv är det här frågan om att hävda rörelseanknytningen som en central del av särarten och/eller hävda att folkbildningsarbetet har en särart i sig, utgör en egen rörelse. Folkrörelsetraditionen som ofta kopplats till folkbildningens historiska rötter ställs här mot folkbildningens egenart istället för att bidra till att markera den. Folkhögskolan, som inte alls behandlades varken i betänkandet om det fria och frivilliga folkbildningsarbetet eller i folkbildningsutredningens debattskrift, får däremot i samband med skolkommissionens tillsättning 1946 en egen delegation som avger sitt betänkande om Folkhögskolans ställning och uppgifter (SOU 1953:24). Där är kanske den främsta förändringen att det blir möjligt för folkhögskolorna att avge ett folkhögskolomdöme, ut- format som en kompromiss mellan skolans betyg och ett intyg om genomgången kurs. Drygt behandlas folkhögskolan i ytterligare en utredning Folkhögskolan (SOU 1976:16). Förutom att de nya målformuleringarna är påverkade av 1970-talets pedagog- iska progressivism är det, i det här sammanhanget mest betyd- elsefulla, att den avreglerar, vidgar och öppnar upp folkhögskole- begreppet så att kortkurser, särskilda kurser och uppdrags- verksamhet kan expandera. får vi en utredning som behandlar folkbildnings- arbetet och folkhögskolan som delar av samma problematik, Det fria bildningsarbetet. Debattinlägg om folkbildningen och folkhögskol- an (SOU 1990:66). Den är visserligen en bilaga till folkhögskolekommitténs betänkande men i förordet skriver folk- högskolekommitténs ordförande att vi har kommit fram till slutsatsen att folkhögskolan bör spela en mer framträdande roll i det fria bildningsarbetet. Det framgår av texten att det från utredningens sida gällt att stimulera Folkbildningens särart som fenomen och problem diskussion om hur folkhögskolan kan utveckla sin verksamhet utöver den allmänna kursen, både ifråga om fritt folkbildnings- arbete och när det gäller rörelseanknuten eller folkbildnings- anknuten yrkesutbildning. huvudbetänk- ande, Folkhögskolan i framtidsperspektiv (SOU 1990:65), fullföljde den avreglering som påbörjades folkhögskoleutredning. Regeringens proposition Folkbildning (Prop. 1990/91:82) behand- lar både studieförbundens och folkhögskolans verksamhet. Vi kan i den känna igen talet om folkbildningens särart från tidigare texter. Folkbildningen handlar i all enkelhet om folkets fria kunskapssökande. Den demokratiska kunskapssyn, som fått sitt uttryck i det fria bild- ningsarbetet, är en omistlig del i vårt samhälle. Den är en förutsättning för yttrandefriheten och för de enskilda medborgarnas möjligheter att bilda opinioner. (a.a. s. 7) Folkbildningsverksamheten skall vara fri och frivillig, obunden av stat och marknad, skild från samhällets läroplansstyrda utbildning och arbetsgivarnas produktionsanpassade personalutbildning. Den skall vara ett forum där deltagarna själva väljer ämne och arbetsformer och där de egna erfarenheterna och behoven styr studierna. En nära rela- tion till människors vardagliga miljöer och gemenskaper av ideologisk och kulturell karaktär är naturligt. (a.a. s. 8) Här sägs också att: Den utbildning som bedrivs inom folkbildningen skall vad gäller både rekrytering, form och arbetssätt utgöra ett alternativ till utbildningar inom det offentliga skolväsendet och, i vissa fall högskolan. (a. a. s. 10) folkbildningsförordning återfinns detta krav på pedagog- isk särart för all folkbildning men i en något annan formulering, bl.a. är kravet på annan rekrytering borttaget och det talas i stället för utbildning om undervisning: Undervisningen skall ordnas så att den till form och arbetssätt tydligt skiljer sig från den som anordnas i det offentliga skolväsendet och högskolan. (SFS 1991:977 § 5) ändras förordningstexten i ett tillägg. Samma formul- ering flyttas ner och kommer att gälla enbart folkhögskolan (SFS 1992:737 § 6). försvinner särartskravet också för folk- högskolan ur förordningstexten i ännu ett tillägg (SFS 1998:973). Folkbildningens särart som fenomen och problem De centrala paragraferna lyder nu: 1 § Statsbidrag kan enligt denna förordning lämnas till folkhöskolor, studieförbund och studerandeorganisationer inom folkhögskolan. Frå- gor om sådana bidrag prövas av . skall även fullgöra andra uppgifter enligt denna förordning. 2 § Statens stöd till folkbildningen skall ha till syfte att 1.främja en verksamhet som gör det möjligt för kvinnor och män att påverka sin livssituation och som skapar engagemang för att delta i samhällsutvecklingen, 2.stärka och utveckla demokratin, 3.bredda kulturintresset i samhället, öka delaktigheten i kulturlivet samt främja kulturupplevelser och eget skapande. Verksamhet som syftar till att utjämna utbildningsklyftor och höja utbildningsnivån i samhället skall prioriteras liksom verksamhet som riktar sig till utbildningsmässigt, socialt och kulturellt missgynnade personer. Personer med utländsk bakgrund, deltagare med funktions- hinder och arbetslösa utgör särskilt viktiga målgrupper för statens stöd. (SFS 1998:973 Förordning om statsbidrag till folkbildningen) Dock framhölls i propositionen att regeringen räknar med att folkbildningen själv tar ansvar för att utbildningen som anordnas med statsbidrag präglas av folkbildningens kännetecken (prop. 1997/98:115).23 Vilka dessa kännetecken är diskuteras emellertid inte. Den enda karakteristik som riksdag och regering ger av svensk folkbildning, utöver vad som sägs i förordningen, är den som svarar för på sin hemsida.24 Där sägs att folkbildning: Kännetecknas av att den är fri och frivillig, d.v.s. fri från statlig styr- ning och frivillig för deltagarna. Till folkbildning räknas framför allt verksamhet inom folkhögskolor och studieförbund har folkbildningen stora friheter att själva fördela medlen enligt ett antal av staten fastställda syften. (Den) . . . riktar sig till alla samhällsgrupper och omfattar många olika ämnesområden. 23 En formulering som alltså är så gott som ordagrant densamma som den som använts direktiven till SUFO 2. Folkbildningens särart som fenomen och problem På hemsidan står också att folkhögskolan (inte) är bunden av centralt fastställda läroplaner och att de själva bestämmer över verksamhet och profil. Vidare att ämnesövergripande studier och utgångspunkt från de studerandes behov, förkunskaper och erfarenheter samt att de studerande har möjlighet att tillsammans påverka studiernas inriktning och innehåll utgör pedagogiska kännetecken för folkhögskolan. För studieförbundens del finns det bara en motsvarande, mycket kort, formulering om att verksam- heten utgår från deltagarnas egna erfarenheter, behov och för- kunskaper. Ser vi till de statliga formuleringarna är, för det första, paradoxen mellan statens tidiga och successivt ökande stöd, reglering och kontroll av verksamheten ställt mot den återkommande formuler- ingen om det fria och frivilliga folkbildningsarbetet intressant. Det är uppenbart att friheten på olika sätt är inramad och villkorad även om det inte klart framgår hur. För det andra kan vi, på basis av de korta utdragen ur, kommitté- och förordningstexter konstatera att vad som ansetts ingå i begreppet folkbildning inte varit själv- klart utan växlat väsentligt . För det tredje kan vi anta att behovet av att markera särart vuxit alltefter- som utbildningssystemet byggts ut och allt fler genomgår både grundskola, gymnasieskola och grundläggande högskoleutbildning, men också i takt med att folkbildningen, liksom en lång rad andra anordnare, agerar på en öppen utbildningsmarknad. Behovet av särartsmarkörer förefaller öka i takt med att de stat- liga regleringarna blir mindre detaljerade och verksamheten alltmer mångfacetterad. Kravet på pedagogisk-metodisk särart har emeller- tid tagits bort ur förordningstexten, kvar finns bara de all- männa formuleringarna om förväntningarna på verksamhetens resultat; påverkan på deltagarnas livssituation, deras ökade del- aktighet i samhälls- och kulturliv, och att verksamheten totalt sett ska stärka demokratin. Vidare att folkbildningen ska bidra till att öka jämlikheten i utbildningshänseende, framförallt genom att ge människor med annan kulturbakgrund, funktionshinder och arbets- lösa studiemöjligheter. Några antydningar om pedagogisk särart, åtminstone för folk- högskolans del hittar vi ändå i texterna; frånvaro av centrala läro- planer och tvärvetenskaplighet. Formuleringarna om vikten av att utgå från de studerandes behov, förkunskaper och erfarenheter respektive deltagarnas egna erfarenheter, behov och förkunskap- er hör också till de pedagogiska särartsindikatorerna. Folkbildningens särart som fenomen och problem kunna spegla en bakomliggande föreställning om att folklig bild- ning och kunskap, till skillnad från akademisk, i högre grad måste utgå från tidigare erfarenheter och självupplevda behov. Vill vi få ytterligare information om de offentliga särartsmarkörerna får vi gå till de länkar som hänvisar till, folkbild- ningsrådets och folkhögskolornas informationstjänsts hemsidor.25 Existensen av ett folkbildningsråd är i sig intressant för en analys av hur talet om svensk folkbildning utformas. Rådet är en ideell förening med tre medlemsorganisationer, folkbildningsförbundet, landstingsförbundet och rörelsefolkhögskolornas intresseorganisa- tion. är studieförbundens samarbetsorgan och de två andra organiserar olika huvudmän för merparten av landets folkhögskolor. har av staten anförtrotts: att fördela statsbidrag till studieförbundens och folkhögskolornas verksamhet, att följa upp och utvärdera verksamheten, att lämna budgetunderlag och årsredovisningar. Men arbetar också på uppdrag av medlemsorganisationerna med: att svara för folkbildningspolitisk bevakning och informationsverk- samhet, att samordna folkbildningens internationella kontakter, att administrera Folkbildningsnätet, folkbildningens digitala mötes- plats, att svara för centrala informationsinsatser om folkhögskolornas kurs- utbud via Folkhögskolornas informationstjänst. (/page/6/Folkbildningsrådet.htm) Ett så tydligt korporativt organ i myndighets ställe, som (2001) formulerar det, kommer att bidra till att också särarten inordnas i ett korporativt tänkande där stat, folkrörelser och intresseorganisationer ses som självklara samarbetspartners utan egentliga motsättningar. Det har sin givna betydelse både för vilken essentiell särart som skulle kunna realiseras, om en sådan nu finns, och för hur det offentliga talet om särarten gestaltas. Av betydelse för särartsdiskussionen är också hur folkbildning definieras i förhållande till annan utbildning och vuxenutbildning. Folkbildningens särart som fenomen och problem presenterar sig på engelska gör man det som . Men man har också en nedtonad rubrik Facts on Liberal Adult Education på hemsidan. Detta demonstrerar inte bara svårigheten att hitta en lämplig engelsk översättning för folkbildningsbegreppet utan också att folkbildningsrådet väljer att betona samhörigheten med vuxen- utbildningen snarare än med ungdomar, fritid eller kulturliv. Detta alltså trots att diskussionen om det svenska folkets bildning, i varje fall fram till , också omfattat de ungas bildning och att det bland deltagarna, såväl på folkhögskolor som i studiecirklar, återfinns många ungdomar. Inte minst anmärknings- värt är det med tanke på att fritidsverksamheten, idrotten och kulturen, i så hög grad dominerar cirkelverksamheten.26 På finns under rubriken ning en rad formuleringar som på olika sätt söker karakterisera svensk folkbildning.27 Inledningsvis ges en kort historieskrivning i vilken anges som den moderna folkbildningens ursprung och här nämns tidiga bildningsrörelser, föreläsningsföreningar, biblioteken, folkhögskolorna och studieförbunden men också radion som exempel på folkbildande verksamheter. Vidare sägs att har människor i samlats för att tillsam- mans studera på egna villkor och att motiven då som var att stärka sina möjligheter att påverka de egna livsvillkoren och ofta att påverka och förändra förhållanden i samhället. Begreppet fritt och frivilligt hänförs till folkbildningsutredning liksom betoningen på demokratisk fostran. I texten påpekas också att med den nya folkbildningsförordningen, 1991, blev den statligt stödda folkbildningen målstyrd istället för regelstyrd. Folkbildningsbegreppet definieras institutionellt, som bestående av studiecirklar, folkhögskolor och den kulturverksamhet dessa bedriver. Verksamheten utmärks av, påstås det, att en demokratisk samtalskultur har utvecklats grundad på tolerans mot oliktänk- ande och respekt för sakliga argument och fattade beslut samt att deltagarna har ett stort inflytande och gemensamt är med och formar innehåll och uppläggning. Det tilläggs dock att det inom folkbildningen också ryms uppdrag från samhället och från med- lemsorganisationer, nämns här som ett exempel. 26Så är av cirkeldeltagarna under och under 25år (2002 s. 13). 27www.folkbildning.se/page/8/Folkbildning Folkbildningens särart som fenomen och problem Under rubriken kännetecken citeras ett PM, Folkbildningens identitet och kännetecken (1998). Där sägs att folkbild- ningens identitet formas av att den/det är: Fritt och frivilligt (deltagarna väljer själva att delta samt ämnen/ kurser/aktiviteter) Deltagarstyrd (deltagarna ges ett stort inflytande över uppläggning och innehåll) Formar egna utbildningsplaner (icke läroplans- eller betygstyrt) Livsvärldsförankrad (utgår från deltagarnas behov och erfarenheter) Ideologisk och/eller innehållsmässigt profilerad (plats för särarter) Mångsidig (i sitt verksamhets- och programutbud) Flexibel (snabbt tillgodose nya utbildningsbehov eller utveckla nya former) Riksomfattande (finns i alla kommuner) (/page/17/Kännetecken) Här sägs också att folkbildningen kännetecknas av dess mång- fald, mångsidighet och att den är rikstäckande. Verksamheten ryms inom: Hela spektrat demokratiskolning, folkrörelsebaserad verksamhet, kultur- verksamhet samt allmän bildning och vuxenutbildning på alla nivåer och för alla samhällsgrupper. I historieskrivning är det alltså människors möjligheter att bedriva studier på egna villkor, folkrörelseanknyt- ningen och bidraget till samhällsförändringen som framhålls som det centrala. För den dagsaktuella verksamheten anges som karakteristika att den är rikstäckande, flexibel, mångsidig och mångfaldig. Allt detta är uttalanden om verksamhetens villkor och organisation och särskiljer inte folkbildning från en mängd annan offentlig utbildnings- och kulturverksamhet. Närmare kännetecken räknas emellertid också upp. Några gäller den pedagogiska formen och processen.