sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — I samband härmed konstate- rade han att det kunde ju exempelvis ha inträffat en olycka och ovissheten är ju ofta värre än vissheten även om den senare är av tragiskt slag (P 2 Eu, 7/6-1945). Bennedich spekulation om att varit med om en olycka förefaller onödig och riskabel. Han har dock inte tvekat om att rapportera om sitt resonemang till UD och detta kan ses som en indikation på att det innehållet inte var särskilt anmärkningsvärt i dåtida tjänstemäns ögon. uppgav i en artikel i följande rörande ett samtal han haft med soldater från NKVD i : Vid samtal med dem fick vi bl.a. en sträng varning att aldrig släppa in till oss någon främmande officer under vilken förevändning som helst: det kunde lätt vara någon förklädd pilkorsare eller tysk som talade god ryska och ville locka oss i en fälla för att låta oss spårlöst försvinna. Och skulle våra soldater med livet få plikta för bristande vaksamhet [] Kanske föll offer för ett dylikt försök (Dagens Nyhe- ter, 5/9-1945). Återigen presenterades alltså, utan några andra belägg än uppgifter (som inte rörde specifikt) från den sovjetiska säker- hetstjänsten, en spekulativ teori kring omständigheterna kring död. skrev också följande i sin bok dagar i : [det] bör nämnas att en ungersk tidning längre fram i en ytterst erkännsam artikel om hans arbete och verksamhet trodde sig veta, att han under pilkorsregimens dödsryckningar genom bovstreck skulle ha blivit lockad i en fälla och bortförd till [] Möjli- gen finns han ännu vid liv och kommer tillrätta, men då på nio måna- der ingenting hörts från honom, när detta skrives, är det fara värt att den orubbligt tappra mannen som en hjälte stupat på sin post. Så mycket mera påkallat är det att till avslutning på detta kapitel i min skildring rista ett enkelt minnesord: in gloriam [] (, 1946: 148–149). Dessa ord var skrivna av en person, som förutom att han (åtminstone ) varit anställd vid svenska Budapest- beskickningen, var den ende svensk som tillåtits bli kvar i efter den övriga beskickningspersonalens evakuering . Att på detta sätt dödförklarade kan knappast ha undgått dem inom UD som var ansvariga för ärendet, och givet hans obestridliga auktoritet vad gäller kunskapsläget om händelserna i , kan dessa ord ha bidragit till att man betraktade som sannolikt död. Ett brev från dåvarande chefen för politiska avdelningen (han tillträdde ) av är också belysande. I brevet (som var ställt till Przybyszewski Westrup vid svenska legationen i ) noterade att en överenskommelse skulle ha träffats mellan schweiziska och ryska vederbörande om utväxling av ett antal schweiziska och ryska medborgare. skrev att det vore av intresse att vid tillfälle erfara något om händelseförloppet i denna sak: För information vill jag tillägga, att någon eller möjligen flera svenskar, vilka av ryssarna anhållits i , fortfarande befinna sig i fängsligt förvar i utan att vår beskickning fått taga kontakt med dem eller ens känner deras uppehållsort (HP 1 Cs, 14/1-1946). Det är intressant att ville ha mer information om utväxlingen av Feller och , inte för att förstå försvinnande, utan för att eventuellt kunna underlätta arbetet för att få loss de svenskar som evakuerats av sovjetiska myndigheter från och därefter internerats i (däribland som vi återkommer till mer i detalj nedan). Att dra paralleller mellan den sovjetiska interneringen av de schweiziska diplomaterna och försvinnande (som ägde rum i ) var alltså inte aktuellt, och kan onekligen ses som en indikation på att man inom UD fäste jämförelsevis större tilltro till bilden av som död. Det skall dock anmärkas att just i annan skriftväxling var öppen för möjligheten att sovjetiska myndigheter kunde ha uppgifter om . mor hade vid samtal bett överlämna ett antal fotografier av sonen till det sovjetiska utrikeskommissariatet för att underlätta efter- forskningarna. skrev emellertid till att han, mot bakgrund av uppgifterna om att skulle ha rymt från de ryska officerare, som avdelats till hans beskydd, för att dölja sig i under förklädnad, tills vidare ej överlämnar fotografierna eller eljest företager mig något i saken (P 2 Eu, 6/7-1945). Fotografierna blev följaktligen liggande i Moskva-beskickningen och först frågade dåvarande chefen för politiska avdelningen huru- vida [fotografierna] i nuvarande läge vid tillfälle böra överlämnas till utrikeskommissariatet (P 2 Eu, 18/12-1945). svarade att han ansåg att fotografierna borde överlämnas (P 2 Eu, 8/1-1946). Dessa översändes till Abramov (P 2 Eu, 29/1-1946). Denna episod kan dock knappast tolkas som att skulle ha hållit för troligt att fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Emellertid vidarebefordrade vid två tillfäl- len information till vars innehåll tydde på att omhändertagits av sovjetiska mili- tära myndigeter. Hur påverkades utrikesledningen? Den okontroversiella bilden av död satte tvi- velsutan sin prägel på arbetet med att utreda hans öde. Det finns flera exempel på detta. I sin rapport från sin avskedsaudiens hos skrev att han till sovjetledaren sagt sig vara per- sonligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller för rövare. Utrikesministerns obenägenhet att inför sovjetiska företrädare tillbakavisa detta budskap till talar sitt tydliga språk. Att inte heller , som sannolikt tagit del av rapporten från samtalet med , överhuvudtaget kommenterade för- modanden om död, kan också tolkas som en indika- tion på att bilden av som död var en okontro- versiell sanning. Hade ansett att agerat felaktigt vid audiensen hos finns det goda skäl att anta att han skulle ha kommenterat detta i dagboken. Att den svenska utrikesledningen var beredd att sätta tilltro till bilden av som död antyds även i statsminister interpellationssvar av den 27 novem- ber 1946. poängterade då att den och den svenska utrikesförvaltningens iver och intensitet i arbetet att utröna öde betingades av två skäl. Dels att man måste göra allt för att bringa klarhet i [] öde eftersom han [] gjort vårt land och mänskligheten så stora för- tjänster, dels att vårt intresse och vår iver givetvis eggats av förhoppningen att trots allt befinner sig i livet. [] Ansträngningarna ha för- dubblats inför varje nytt rykte av tanken att det ändå finns en viss san- nolikhet för att är vid liv (protokoll, No 38, 1946: 19). Såsom framgår tydligt i detta uttalande arbetade alltså den svenska utrikesledningen inte utifrån linjen att var i livet, utan enligt linjen att man hoppades att trots allt befann sig i livet, och att ansträng- ningarna fördubblades inför varje nytt rykte att det ändå fanns en viss sannolikhet för att fanns i livet. Att en sådan nyansskillnad vad gäller bilden av är ytterst vik- tig tarvar knappast någon utförligare förklaring. Enligt den sovjetiska samtalsuppteckningen från ett möte mellan efterträdare och (som ägde rum ) skall , då förde på tal att kunde ha dödats vid ett fientligt flyg- anfall, ha uppgivit att inte heller detta kan uteslutas (, D15). Detta medgivande från (som inte finns återgivet i egen rapport till UD) förefaller i efterhand onödigt, men speglar möjligtvis också det faktum att bilden av som död var okontroversiell. Som sista punkt förtjänar det också att framhållas den synnerli- gen begränsade uppmärksamhet Wallenberg-ärendet får i de dag- böcker av , , och som utredningen har haft tillgång till. behandlas Wallenberg-ärendet i Erlan- ders dagbok , , i samband med en beredning inför svar på Håstads interpellation (som gavs ). 1951 finns två korta noteringar rörande ärendet . Några resonemang kring öde, ärendets handläggning av svenska myndigheter eller resonemang kring det sovjetiska agerandet finns inte. finns dock fler anteckningar i dagboken rörande Wallenberg- ärendet. I nämns överhuvudtaget inte förrän (då tar upp fallet med den sovjetiske ministern i ). återkommer han till Wallenberg-ärendet (och samt ). I samtliga fall rör det sig om korta noteringar rörande ärendet . Det finns inga resonemang om den sovjetiska sidans bevekelsegrunder eller spe- kulationer kring vad som kan ha hänt . Inte heller UD:s agerande får någon som helst belysning. Han återkommer dock inte till frågan om förrän . Anteckningen gäller då bok om (som vi får anledningen att behandla ut- förligare nedan). finns en notering rörande utar- betandet av interpellationssvaret till Håstad. nämner han att ryssarna [har] lämnat oss svar i Wallenbergs- affären (Vysjinskijs note) och finns en an- teckning om ett fantastiskt spår i Wallenbergaffären. Några övriga anteckningar hos , som var biträdande polchef när försvann och verkställande polchef under de för Wallenberg-ärendet kritiska åren 1945–48, finns inte. I de excerpter ur dagböcker som denna utredning har tagit del av återfinns inte heller några anteckningar om Wallenberg-ärendet. Däremot nämns af Sandeberg-fallet, vars handläggning var delaktig i. Att knappast nämns i dessa dagböcker måste anses vittna om en påtaglig brist på intresse och engagemang för hela frågan. Detta kan i efterhand sägas vara anmärkningsvärt, men måste ses i ljuset av att man helt enkelt höll det för sannolikt att verkligen hade omkommit i . Hade bil- den av som död varit kontroversiell och om- stridd är det rimligt att ärendet borde ha fått större uppmärksam- het i dessa privata anteckningar. UD:s agerande för sak står i skarp kontrast till agerandet i parallellfallet . fram- fördes noter och skriftliga respektive muntliga förfrågningar och påminnelser om af Sandeberg till sovjetiska utrikeskommissariatet vid minst femton tillfällen. I ärendet framfördes två démarcher och en muntlig förfrågan (varvid man från svensk sida [] sade sig vara övertygad att Wallen- berg var död). Den stora skillnaden i aktivitet från UD:s sida kan förklaras av att man i fallet af Sandeberg förfogade över ett flertal vittnesmål som entydigt pekade på att af Sandeberg befann sig i livet i sovje- tisk fångenskap. Vad gällde existerade, vid sidan av Dekanozovs note av , däremot en mängd spe- kulativa teorier som rörde inte om utan hur omkommit. 12 En ifrågasatt sanning 12.1Söderblom omprövar sin uppfattning om öde hade vid besöket hos Abramov bett om att få ett svar [] i den andan [] att har omkommit (AVPRF, f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l. 89–194). Då Moskva-sändebudet på nytt träffade Abramov, yttrade han enligt den sovjetiska uppteckningen följande: Efter detta gav en ny note angående . Jag har övertygats om, sade S. – att , tydligtvis, inte längre finns bland de levande. Men eftersom hans släktingar, i synner- het modern, i alla fall hoppas att återfinna honom, har jag bestämt mig för att informera Er om några kompletterande vittnesmål om honom, som har erhållits från vittnen. Möjligtvis skulle dessa vittnesmål kunna bidra till att fastställa, under vilka omständigheter han omkommit (Dokumentsamling, D11). I rapporten över samtalet (som sändes till ) konstaterade endast att han, enligt instruktion överlämnat en note till Abramov rörande ett vittnesmål om , samt att denne uppgivit att man icke [kunde] med- dela något nytt rörande detta ärende (P 2 Eu, 10/3-1946). Söder- blom arbetade således alltjämt i det tysta med att förverkliga den linje som han aviserat dels (dvs. att omkommit i ), dels (dvs. att han ansåg sig skild från vidare bekymmer rörande de svensk-ungerska förbindel- serna). Det är följaktligen med viss förvåning som man noterar att , efter ett möte med Abramov , skrev följande i samtalsrapporten till : I enlighet med mottagna instruktioner uppsökte jag för att före min avresa till hemlandet ånyo påminna om detta ärende []. meddelade, att han ofördröjligen vidarebefordrat de senast av mig lämnade uppgifterna men ännu ej fått något besked. Jag hemställde då om att åtminstone få ett preliminärt svar, varav framginge att alla åtgärder vidtoges för sakens utredning och att, så snart denna givit något resultat, beskickningen skall därom underrättas. lovade att göra allt vad på honom ankomme för sakens uppklarande och konstaterade själv, att Wallen- berg ju vore en i känd person. I detta sammanhang lät sig undfalla den anmärkningen, att herr af Sandeberg ju påträffats och vid det här laget förmodligen återbördats till hemlandet (P 2 Eu, 30/4-1946). tolkning av Abramovs anmärkning om af Sandeberg är överraskande: Detta skulle kunna fattas som en antydan om att trots allt är i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. Emellertid får jag vördsamt hemställa, att ingen antydan i denna riktning göres utåt eller ens till familjens medlemmar, då jag är långt ifrån säker om att Abramovs ord verkligen böra tolkas i nyssnämnda riktning. (P 2 Eu, 30/4-1946). gjorde ingen koppling mellan Dekanozovs antydan om att det nog kunde förekomma fall, då skulle önska en personlig kontakt med svenskar i (P 40 R, 18/5-1945), och den försvunne . , , gjorde just en sådan koppling då man från sovjetisk sida nämnde att svensken (som suttit internerad i lägret i och Butyrka-fängelset ), ju påträffats och återbördats till hemlandet. Varför fick Abramovs anmärkning om af Sandeberg att, om än med stor tvekan, ifrågasätta den sanning om öde som han bekänt sig till alltsedan besök i ? Det är i efterhand av stort intresse att notera att Abramov, enligt uppteckning, använde sig av fallet af Sandeberg som en analogi för att åskådliggöra fallet . Användandet av af Sandeberg-analogin, ett ärende som fick ett lyckligt slut, kan tolkas som en antydan att också ärendet skulle kunna få ett lyckligt slut. gjorde av uppteckningen att döma just denna tolkning. Givet hans alltsedan april 1945 manifesterade inställning i ärendet är detta överraskande. Det skall dock understrykas att en annan sannolikt viktigare bidragande faktor till att plötsligt var beredd att ompröva sin syn på Wallenberg-ärendet rörde den ovan nämnda estnisk-ryska flykt- ingen . konstaterade följande i sin rap- port: Avslutningsvis bad mig med utförlig motivering ånyo söka utverka, att flickan blir hemsänd till fadern. Jag lovade för min del att språka om saken med vederbörande i (P 2 Eu, 30/4-1946). I den sovjetiska sidans uppteckning framkommer att Abramov tycks ha gjort en ganska tydlig sammankoppling mellan Wallen- berg-ärendet och ärendet Makarova: Därefter överlämnade S. [] en kopia av en note rörande efterforsk- ningarna kring sekreteraren vid den svenska legationen i , . som han överlämnade den sista noten frågade om det inte finns någon ny information om öde. Jag svarade att jag ännu inte förfogar över någon ny information. Som svar på detta började S. berätta om hur stor vikt man fäster vid fallet i . De pressar mig oavbrutet i den här frågan, med brev och telegram. I pressen dyker artiklar och notiser ganska ofta upp i det här ärendet. är medlem i en inom bankirhuset världs- berömd familj och ibland blir jag förtvivlad när jag inte kan svara på de talrika frågorna. På detta svarade jag att sökandet efter fortsätter. I samband med det här ärendet påminde jag honom om öde, som trots hennes faders böner och trots uppre- pade hänvändelser till svenska från vårt sände- bud ännu inte är återlämnad till . När jag nämnde nam- net blev S. lite generad eftersom han två gånger har lovat mig att påskynda lösningen av det här ärendet (AVPRF, f. 0140, op. 31 d., 7 P. 133, l. l. 12–13). kom till , endast . hade hon fått svenskt främlingspass. Hennes föräldrar var sovjetiska medborgare, men modern lämnade tillsammans med dottern 1941, varefter hon bodde i . Vid moderns bortgång 1944 övertog mostern, , som var ovetande om att fadern alltjämt fanns i livet, vårdnaden om . 1944 flydde paret till , varefter Makarova placerades som fosterbarn i en svensk familj. Den hade sovjetiska legationen i (alltså som Bulganin utfärdade arresteringsordern för ), anhållit hos UD om att få adressen till Makarovas vistelseort i . Syftet var att man ville överlämna ett brev från fadern (något som dock var osanning eftersom det brev som sedermera överlämnades till Makarova var daterat [se hbr , P 40 R, 13/4-1946]). Adressen hade emellertid inte lämnats ut under motivering att Makarova var baltisk flykting. Makarova själv hade också meddelat att hon inte vill ha något att göra med legation. Från sovjetisk sida gav man emellertid inte upp. Det stod snart klart att man inte nöjde sig med att få adressen till Makarova. Man ville få Makarova hemsänd till fadern i . Vid ett fler- tal tillfällen gjorde sovjetlegationen framställningar hos UD angående Makarova: (efter Budapest-beskickningens ankomst till ) uppgav lega- tionssekreterare att man önskade nu antingen att flickan hemsändes eller att man finge komma i förbindelse med henne (P 40 R, 20/4-1945). sade Vinogradov att beskickningen tagit upp saken, men icke fått något svar (P 40 R, 29/5-1945). begärde chargé d'affaires Tjernysjev i samtal med Engzell att Makarova skulle sändas hem (P 40 R, 5/11-1945). tog Tjernysjev upp Makarova med kabinettssekreterare (P 40 R, 5/11- 1945). uppsöktes Makarova, vars adress nu lämnats ut av UD, av den sovjetiske konsuln , som i hotfulla ordalag förklarade att hon skulle resa hem (P 40 R, 6/9-1948). framhöll Tjernysjev att det för honom skulle vara syn- nerligen pinsamt att förhandlingar behöva till utrikeskommissariatet inrapportera en negativ utgång (P 40 R, 1/8-1945). hemställde Vinogradov att flickan såsom omyndig måtte återsändas till fadern (40 R, 20/8-1945). uppgav Tjernysjev att legationen icke skulle insistera på Makarovas omedelbara återsändande, därest hon över- fördes till [flyktinglägret] Lisma och finge stanna där, till dess brev anlänt från fadern (40 R, 17/10-1945). uttalade [Vinogradov] sin förvåning över att de svenska myndig- heterna härvidlag gjorde svårigheter []. Med insinuant min för- klarade , att Makarova bodde hos en svensk polis- man (P 40 R, 5/11-1945). tog Tjernysjev upp fallet Makarova med utrikesminister (P 40 R, 22/11- 1945), och tog han upp frågan med (som då befann sig i ) (HP 1 Er, 17/12-1945). Fallet Makarova anfördes även av Tjernysjev inför (P 40 R, 22/3-1946) och (R 70 Er, 29/4-1946). Vilka var egentligen skälen till att de sovjetiska diplomaterna lade ned så förhållandevis stora ansträngningar på att få sänd till ? och kravet på repatriering av de baltiska flyk- tingarna Det sovjetiska agerandet i fallet Makarova måste ses mot bakgrund av den större frågan om baltflyktingarna i . kom de sovjetiska kraven på repatriering att omfatta inte bara ryssar i utan också balter som tagit sig över (bl.a. med hjälp av ). Den sovjetiska legationen i framställde i samband härmed krav på att få genomföra besök i förläggningarna i syfte att söka påverka flyktingarna att återvända till . återkom man från sovjetisk sida vid flera till- fällen till frågan om de baltiska flyktingarna. Något konkret krav på utlämning kom dock inte förrän då fick mottaga en démarche från vice utrikeskommissarien vari krävde att skulle säkerställa en skyndsam repatriering av de över 30 000 sovjetmedborgare som av tyska myndigheter hade förts bort till . Vidare ställdes kravet att den sovjetiska legationens tjänstemän skulle beredas möjligheter att obehindrat besöka alla sovjetmedborgare i och att vidtog åtgärder för att stoppa den sovjet- fientliga propagandan i flyktinglägren (P 40 R, 5/6-1945). överlämnade också den sovjetiska legationen i en démarche vari man krävde att de närmare 2 771 militärer från den tyska delen av den tysk-sovjetiska fronten, som flytt till i samband med den tyska kapitulationen , skulle utlämnas. Av dessa var 167 soldater av baltisk här- komst. var frågan om militärbalternas återsändande föremål för diskussion i , varefter regeringen fattade sitt beslut. meddelade UD att var beredd att utlämna de tyska, eller under tysk kontroll stående militärpersoner, som [] flytt till (HP 22 Ab, 16/6-1945). överlämnade ett memorandum i baltfrågan till Lozovskij vari klargjordes den svenska positionen att utlämna inalles 4 000 flyktingar. Från sida var man dock inte nöjd. Lozovskij underströk på nytt att gjorde anspråk på 30 000 sovjetmedborgare samt att det i funnes alltför många professionella förtalare av , som fortsatte att förgifta förhållandet mellan och (P 40 R, 21/6-1945). Baltfrågan var på nytt föremål för diskussion mellan och . bad härvid Tjernysjev besinna hur, huru lojal och klar vår hållning städse varit i den bal- tiska frågan. hade till skillnad från de anglosaxiska stor- makterna [] alltsedan 1940 oföränderligt erkänt de baltiska sta- ternas nya statsrättsliga ställning, och regeringen hade beslutat ställa [de baltiska ländernas gulddepositioner] till ryssar- nas disposition. Så mycket större orsak funnes för att hysa förståelse för lika klara och entydiga attityd beträffande flyktingproblemet (P 40 R, 6/7-1945). framhöll Kollontaj i samtal med att frågan om de baltiska flyktingarna blivit en prestigefråga för (P 40 R, 2/8-1945). Också i sovjetiska dokument som har blivit offent- liggjorda framgår att repatriering av de baltiska flyktingarna stod högt på den sovjetiska utrikespolitiska dagordningen vad gäller relationerna till . I en promemoria skriven presenterade Vetrov en rad åtgärder som man från svensk sida måste åta sig att utföra för att få till stånd en normalisering i för- hållandet till . Promemorian är ställd till Dekanozov (AVPRF, f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l.l. 73–76). I promemorian framgår att överlämnat ett refe- rat av ett tal som hållit i till sovjetiska legationen i . Vetrov refererade innehållet i Undéns tal och sammanfattade att nu ville uppnå förbätt- rade relationer till genom en ökning av handels- och kul- turutbytet länderna emellan, samt genom att bevilja betydande svenska krediter till . Vetrov konstaterade dock att den nya poli- tiska linje präglades av obeslutsamhet, halvmesyr och vacklan. måste för det första enligt Vetrov ta det fulla ansvaret för den politik som den hade fört under kriget och på något sätt ersätta den skada som denna politik hade medfört för idén om nationernas förbund, och i synnerhet för , för det andra måste förbjuda fascistiska organisationers verksamhet i , och rensa bort fascistiska element ur armén, polisen och statsapparaten, för det tredje måste genast stoppa den anti-sovjetiska propagandan i press och radio (rörande de sovjetiska truppernas uppförande i , , , på o.s.v.), för det fjärde måste på snabbast möjliga sätt reglera frågan om återsändande till fädernes- landet av de sovjetiska medborgare från estniska, lettiska och litauiska , som under loppet av kriget har hamnat i , och på alla sätt samarbeta med den sovjetiska repatrie- (AVPRF, f. 0140, op. 30, d. 6, p. 129, l.l. 73– 76). Såsom framgår av detta dokument var alltså återsändandet av flyktingar från de baltiska staterna en prioriterad fråga ur sovjetiskt perspektiv. (Det är också intressant att notera att måste stoppa den anti-sovjetiska propagandan om den sovjetiska arméns agerande bland annat i . Uppgifterna, som före- kommit i svensk press, rörande den sovjetiska plundringen av lega- tionen i kan möjligtvis ha bidragit till att detta blev en prioriterad fråga). Synkronisering i det sovjetiska agerandet De sovjetiska framställningarna i fallet Makarova var betydligt fler i än i . Först rapporterade till att Abramov tagit upp frågan om den 16 åriga flickan [Makarova], vilken var en ange- lägenhet, varom jag [] saknade närmare kännedom (P 40 J, 11/2-1946). Ett mycket viktigt dokument som utredningen har erhållit från den norske experten på sovjetiska arkiv . Holtsmark, ger en förklaring till varför Abramov tog upp frågan om Makarova med just . Dokumentet ger inte bara en inblick i hur den stalintida sovjetiska utrikesförvalt- ningen fungerade, det kastar också möjligtvis ljus över frågan huru- vida det egentligen förelåg någon möjlighet att från svensk sida få utväxlad ur sovjetisk fångenskap. Vi får anledning att återkomma till denna senare aspekt av dokumentet nedan. Brevet är skrivet av det sovjetiska sändebudet i Tjernysjev och är ställt till dåvarande chefen för den femte euro- peiska avdelningen, vid utrikesministeriet Abramov. Det är daterat :