sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — De senare kan på betet ligga tätt tillsammans till de fått sin första kalv, varvid deras inbördes band tycks brytas. Unga kalvar ligger i regel tätt tillsammans. Kor med vissa sjukliga tillstånd, t.ex. akut traumatisk peritonit (bukhinneinflammation orsakad av vasst föremål i fodret), är ofta obenägna att ligga, vilket kan innebära en ytterligare belastning på deras hälsotillstånd. Tillräcklig plats i längdled är viktigt för att kon skall kunna lägga sig, ligga och resa sig normalt. Rörelse vid förflyttning; Nötkreatur rör sig i skritt, trav och galopp beroende på omstän- digheterna. Vid förflyttning rör sig kor normalt i relativt långsamt skritt. De travar endast när de t.ex. snabbt förflyttar sig t.ex. om den egna kalven bedöms vara i fara eller om en hund eller annat djur som väcker flockens specifika uppmärksamhet uppträder på betet varvid de ofta närmar sig det främmande i trav. Vid panik springer flocken oftast i trav men rörelsen kan ibland övergå i galopp. Vid galopp sträcks svansen bakåt och ligger nästan i nivå med ryggen. Beteende vid gödsling och urinering; Vid defekation böjer kon ryggen något uppåt, lyfter svansen och brukar ta ett par steg framåt innan defekationen sker. Det före- kommer att kor defekerar under gång framåt. När urinering skall ske ställer sig kon alltid stilla, ryggen kröks i en kraftig båge uppåt och svansen lyfts högt som bak- benen placeras brett isär innan urineringen sker. Urinering inte ske om djuret är stört eller under en transport om denna inte sker syn- nerligen lugnt och jämnt. Till skillnad från hästar och svin gödslar och urinerar nötkreatur slumpmässigt över sin vistelseyta. När en ko rest sig efter en vilo- period sker defekation och ofta även urinering. Kor defekerar i genomsnitt 16 och urinerar i genomsnitt . Om kor skräms uppträder ofta defekation. Kroppsvård hos nötkreatur yttrar sig i olika beteenden och utgör av alla beteenden. Kor rensar näsborrarna med tungan. Få delar av kroppen hos nöt är i själva verket undantagna från kroppsvårds- beteenden och genomförande av vissa av dessa beteenden kräver en betydande rörelsefrihet. Ett vanligt kroppsvårdsbeteende utgöres av att djuren med bakklöven kratsar sig i huvudet, ett annat att dju- ren slickar olika kroppsdelar, t.ex. frambenen eller ryggen. Kor slickar varandra främst på huvud och hals. Kor på bete eller i lös- drift inomhus ses ibland gnugga huvud eller hals mot träd, stäng- selstolpar etc. Ett kobindsle, en båsplats eller en kalvbox måste följaktligen vara så utformad att en ko eller en kalv kan t.ex. slicka sig på ryggen eller skrapa sig i huvudet med bakklöven. Betydelsen för djuren av att kunna utföra kroppsvårdsbeteenden är ofullständigt utrett. Det finns emellertid anledning förmoda att djur som förhindras utföra kroppsvårdsbeteenden utsätts för ofy- siologisk stress. Kor som tvingas stå bundna under elektriska s.k. kodressörer hindras utföra många kroppsvårdsbeteenden. Till kroppsvårdsbeteenden bör man även räkna egenskapen hos de flesta nötkreatur på bete att undvika att lägga sig i gödsel. Temperaturreglering, Klimatkrav; Nötkreaturen har stor förmåga att anpassa sig till klimatvariationer. Om den nyfödda kalven blir slickad torr av modern kan den klara temperaturer utomhus ned till -förutsatt att den får dia modern efter födseln, i fortsättningen fritt får dia modern fem till samt har en vindskyddad uppe- hållsplats och en torr liggplats. Nyfödda och späda kalvar dukar lätt under vid regn och temperaturer nära om torra och vind- skyddade liggplatser saknas eftersom de utan tillgång till sådana inte klarar värmebalansen. Kalvar som hålls i boxar inomhus i oisolerade lokaler och som tagits från modern vid födelsen kräver vid sträng kyla flera varma mjölkgivor per dag. Om ströbädden är torr kan de då klara tempe- raturer ned mot -utan värme tillskott. Det är viktigt att de ej får tillfälle suga varandra. Om så sker, t.ex. på öronen, uppträder vid sträng kyla snabbt frostskador och de perifera delarna av öronen nekrotiseras och faller av. Nekros till följd av köldskador kan även drabba svansen på späda kalvar vid låga temperaturer inomhus och utomhus om den ej torkas efter födseln eller om den utsätts för väta eller fuktighet. Lösgående mjölkkor klarar i varje fall vid torr kyla och vindstilla eller svag vind temperaturer ned till -under förutsättning att spenhuden inte tvättas i samband med mjölkningen och att juvret torkas torrt innan djuren släpps ut efter mjölkningen. När det regnar på betet väljer djuren att beta i vindriktningen, dvs. med bakdelen mot vind och regn. Vid mera intensiv nederbörd i samband med blåst upphör nötkreatur att beta och alla djur ställer sig i samma riktning med bakdelen mot vinden varvid låren pressas samman mot juvret, bakbenen ställs tätt ihop och svansen hålls tätt mot kroppen. söker energiskt undvika att huvudets framsida som är termiskt känsligt vänds mot regn och vind. Om det börjar regna när kor vilar på betet brukar de ligga kvar. Om regnet kommer kort före en viloperiod undviker korna att lägga sig. Det förekommer att de istället stående söker skydd mot regn och vind om inte nederbördsskyddad och torr liggplats finns tillgänglig. Vid sträng kyla och sol kan man ibland få se hur korna väljer att ställa sig med sidan mot solen. Kalvar bör alltid ha strö, helst halm- strö, att ligga på i boxen. De svenska djurskyddsanvisningarna före- skriver strö . Bundna mjölkkor bör ha 12–i ladugården. Optimal tempe- ratur inomhus för kalvar är 12–under förutsättning att de har en ströbädd att ligga på. Relativa luftfuktigheten i ladugårdar bör vara +- . Kalvar som hålls på spaltgolv kräver högre temperatur i ladugår- den än kalvar som har ströbädd att ligga på. Kalvar under 3 måna- der drabbas mycket lätt av respirationslidanden om de utsätts för drag. Mjölkkor som utsätts för drag synes kunna drabbas av muskelstelhet vilket kan påverka resningsakten med risk för juver- trauma som följd. Syn; Beteende i ljus och mörker; Ögonens placering på huvudets sidor gör att synfältet är ca att jämföra med ca hos människa. De har viss förmåga urskilja färger, bl.a. sådana med lång våglängd, som gult, och rött (o medförf. Det anses att nötkreatur har svårighet ackommodera (ställa in ögat för seende på givet avstånd) och göra avståndsbedömningar vilket skulle förklara varför de, om de hetsas, ofta utan att väja rusar rakt mot en tråd eller kedja som fungerar som begränsning i fålla e.d. medan de väjer för ett tydligare synligt stängsel (Grandin 2002b). Detta kan också förklara varför de väjer för markerade skuggor som för fysiska hinder (SCAHAW 2002). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Nötkreatur är känsliga för högfrekventa ljud. Medan människans hörselorgan har sitt bästa känslighetsområde vid 1000–har nötkreatur mest känsliga vid men kan höra upp till (Algers o medförf. 1978a, 1978b). De kan alltså skrämmas av ljud som människan inte uppfattar. Som flockdjur använder de akustisk kommunikation till skillnad från solitärt levande djur. Vid sidan av visuella signaler använde ljud som igenkänningstecken, t.ex. mellan ko och kalv. Man kan särskilja ett antal olika ljud som nötkreatur använder. Ett lågt mjukt ljud kan höras när djuren upptäcker skötaren före mjölkning eller utfodring eller när en ko återvänder till flocken. Ett mera intensivt ljud uppträder när kor ivrigt väntar på mjölkning eller utfodring, särskilt om djuren fått vänta än vanligt på detta, eller om en ko blivit skild från flocken. En än intensivare råmande utstöter en ko om den t.ex. skilts från sin kalv Lukt- och smaksinne; Känsel; Nötkreatur har ett väl utvecklat luktsinne genom att de förutom registrering i näskaviteten har celler i det vomeronasala organet, beläget i munhålans tak, som registrerar olika former av lukt. De kan registrera olika luktämnen, feromoner, såväl från andra indivi- der som av andra djurarter liksom människa. Deras sätt att utnyttja det vomeronasala organet ses samband med brunst i form av flehmen, då kon eller tjuren på ett mycket karakteristiskt sätt registrerar brunstlukter genom att sträcka huvud och hals framåt, kröka överdelen av mulen bakåt varvid näsborrarna partiellt täpps till och djuret inhalerar via munnen. Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Full könsmognad hos kvigor, som medger normala förlossningar , inträder normalt först vid 15–18 månaders ålder. För att undvika risk för svåra förlossningar genom att kvigan vid första förlossning inte är utvuxen bör därför kvigor, om de utfodrats med den intensitet som vanligen tillämpas i svenska kobesättningar, inte betäckas förrän vid 16–18 månaders ålder. Det finns emellertid exempel på oplanerade betäckningar som skett vid långt lägre ålder, t.o.m. före . Dessa förlossningar blir i regel svåra och förutsätter i regel ingripande av veterinär. Därför måste kvigor och tjurar hållas åtskilda från 7–8 månaders ålder. Tjurar kan i regel genomföra betäckning efter . Tjurar har visats kunna registrera brunst hos kor innan brunsttecken syns för det mänskliga ögat, t.ex. i form av brunstflytning. När brunst uppträder hos en ko i en flock uppträ- der ofta tydlig oro i flocken och det är då vanligt att en del kor söker bestiga den brunstiga kon. Normal dräktighetstid är men en variation mellan kan förekomma. Brunsten, som varar 1–, inträffar ca 3–efter förlossningen och om konception ej skett återkommer den . Moderns beteende före förlossningen samt beteende hos moder och avkomma under och efter förlossningen; Antal kalvar; Diande och digivning; Beteende före förlossningen; Kor på bete avlägsnar sig i regel från flocken någon eller före förlossningen. Under förlossningens början ligger kon i regel på buken. Det första stadiet, öppningsskedet, som oftast brukar vara , längre hos kvigor, men kan pågå , består i att fosterblåsan vidgar livmodermunnen. Nästa skede, utdrivnings- skedet, brukar ta någon timme. Kon ligger då antingen på buken eller, om värkarna är kraftiga, på sidan. Vid början av utdrivningsskedet vid en normalförlossning ses först fosterblåsan och inuti den icke brustna fosterblåsan kalvens framklövar. I regel brister snart fosterblåsan och klövarna blir helt synliga och sedan kommer det mest kritiska momentet, när huvu- det skall passera vaginalmynningen. Under utdrivningsskedet, då såväl livmoderkontraktion som kontraktion av diafragma åstad- kommer utdrivningen, beskriver kalven en bågformad rörelse med buken mot bäckenbotten på kon. När huvudet passerat vulva- mynningen och därmed kalvens bog också passerat bäckenöpp- ningen på kon går i regel förlossningen snabbt under förutsättning att kalven är normalt utvecklad. Det förekommer , lik- som nästan regelmässigt hos kalvar av rasen Belgian Blue, att kal- vens höftparti är abnormt stort varigenom det fastnar i kons bäckenöppning. Utdrivningsskedet varar under normala förhållan- den en men kan pågå . Det förekommer ibland att kalvar föds baklänges, dvs. med bak- benen först. Vid tvillingfödslar är det inte ovanligt att den ena kal- ven föds baklänges. Vanliga fellägen som kräver professionell för- lossningshjälp är t.ex. när huvudet är slaget åt sidan, när ena fram- benet är underslaget och endast ett framben finns i förlossnings- vägarna, eller när kalven föds med svansen först, s.k. stussbjudning. Tvillingfödsel är inte ovanligt hos nötkreatur. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; Efter förlossningen reser sig kon i regel och börjar genast slicka kalven torr, en procedur som pågår under någon halvtimme. Detta beteende är inte inlärt utan är en instinkt- handling som utlöses av det stimulus som den nyfödde kalven utgör. Under slickandet är kalven i början passiv men börjar den göra resningsförsök. hör man kon avge ett mjukt ibland intensivt ljud. Det är under denna process av taktila, olfaktoriska, visuella och akustiska signaler som bandet mellan ko och kalv skapas och förstärks. Det förekommer att kor är svaga efter en svår förlossning och inte förmår resa sig, kanske ligger helt platt på sidan. Om då kalven tar sig fram eller förs fram till kons huvud visar sig detta ofta ha en mycket positiv inverkan på kon, särskilt om hennes mule kommer i kontakt med och fuktas av kalvens hårrem med dess rester av fostervätska. inträffar det att kvigor inte tar sig an sin kalv och till och med attackerar den med hornen. Orsakerna till detta abnorma beteende är ofullständigt utredda. Det är under normala praktiska förhållanden omöjligt att torka en kalv torr så effektivt som kon gör. Man bör efter förlossningen följaktligen alltid låta kon slicka kalven torr. Den nyfödde kalven kan utlösa samma slickningsbeteende hos andra kor som hos modern och detta kan föranleda att modern drivs bort från sin kalv av en annan och ranghögre ko. Kort efter förlossningen äter kor oftast upp efterbörden, ett beteende sannolikt utvecklat för att hindra rovdjur att lokalisera kalven. När kalven lyckats i sina resningsförsök och kommit på benen, en procedur som underlättas av kons ivriga slickning och stötar med mulen, söker den finna kons juver. Den söker inte alltid juvret framför bakbenet utan ibland bakom frambenet vid bogen. Om kalven inte lyckas finna vägen till juvret brukar kon positionera sig parallellt med kalven och så att kalvens huvud kommer i närheten av juvret och dess bakdel hamnar vid kons bog för att underlätta för kalven att finna juvret. Om kon har ett stort och lågt hängande juver kan det innebära svårigheter, t.o.m. bli omöjligt, för kalven både att finna spenarna och att dia. Den måste då få hjälp för att genast få i sig råmjölk. Då en ko kalvar på bete stannar den hos kalven tills denne är slickad torr. Kalven ligger kvar nära den plats där den fötts medan kon följer flocken och då och då åter- vänder till kalven för att ge di. Det är vanligt i många besättningar att man låter kalven gå med modern i en box efter kalvningen under 2–. Diandet består i att kalven mera pressar än suger mjölken ur spe- nen med hjälp av mun och tunga. Den byter spenar under diandet och puffar då och då huvudet mot juvret. Spenarna befinner sig ofta lägre än kalvens huvud varför den måste sänka sin hals och nacke men vända huvudet uppåt under diandet, något som anses medverka till att sluta till oesophagealrännan (boll- rännan) varigenom mjölken passerar direkt till löpmagen. När en kalv dricker direkt ur hink blir dess position en annan och detta anses motverka en lika effektiv slutning av oesophagealrännan. Det är ofta svårt få nyfödda kalvar att dricka ur hink. Dibeteendet kan då utlösas och kalven förmås dricka genom att skötaren sticker in två fingrar i kalvens mun och för dess mule, men inte dess näsborrar, under ytan. När ko och kalv hålls tillsammans efter kalvningen diar kalven fem till . Där kalvarna får gå kvar hos modern, som i dikobesättningar, visar det sig att kalvar ännu diar kon tre till . När kalven hålls hos kon sker avvänjningen i regel vid cirka sex månaders ålder. Bedömning av djurets hälsa och välfärd För att avgöra om ett djur är friskt eller sjukt skall man särskilt granska konditionen hos hårrem, hull, ögon och slemhinnor, håll- ning och rörelser hos huvud, öron, svans, djurets benställning och klövar och ge akt på foderupptagande, drickande, idissling liksom djurets position i vila och dess rörelser. Det friska djuret; Det friska nötkreaturet är uppmärksamt på sin omgivning, står med raka ben, rak rygg och upplyft huvud med vaken och klar blick. Det har för sin ålder, kön, sexualcykel och ras normal kroppshållning och rörelser och ljud, ren och blank hårrem, nor- malt hull, friska och starka ben och klövar, normalt beteende när det äter, dricker, ger di eller diar, när det går eller springer, lägger sig, vilar och reser sig, defekerar och urinerar. Aptiten är god och foder och vatten tas upp på det för ett nötkreatur karakteristiska sättet. Gödseln växlar till utseende, lukt och mängd allt efter utfod- ringens beskaffenhet. Brunst uppträder med bestämda mellantider och av normal styrka. Normaltemperatur hos vuxet djur är 38,, hos kalv . Hos vuxna djur i vila är pulsfrekvens 60–65, hos kalv högre, och andningsfrekvens 10–12. När nötkreatur går, betar, äter eller vilar hänger svansen i regel rakt ned. När nötkreatur är exciterade, springer, visar under- sökande beteende inför något okänt eller hotande, liksom i sam- band med brunst och efter betäckning hålls svansen i regel något upplyft. Det sjuka djuret; Abnorma beteenden; Stereotypier; Det sjuka djuret visar alltid avvikelser i någon del av sin kropps- hållning, rörelsemönster eller i övrigt från det friska djuret. Det slutar att äta, äter endast obetydligt eller på ett onormalt sätt. Hår- blir snabbt glanslös, vid feber reses dessutom håren vilket ändrar djurets utseende. Svansen är ofta indragen mot kroppen när ett djur är sjukt, när djuret fryser, när det är skrämt liksom när det visar underkastelse gentemot ett annat djur. Djuret kan visa dåsig- het eller slöhet. Blicken blir matt eller orolig, vid smärta får kon ofta en lidande blick och uppvisar inte den rörlighet som karakteri- serar den friska kons ögon. Svettning kan förekomma. Kropps- temperaturen kan vara förhöjd men också lägre än normalt. Vid vissa sjukdomstillstånd står kon med krökt rygg, vid andra kan den utan framgång göra försök att urinera. Tillsammans med dessa all- männa symtom kan lokalsymtom uppträda, som flytningar från näsa eller slida, svullnader och kanske ömhet i juvret. Smärta i munnen kan yttra sig som svårigheter att tugga eller idissla, andra sjukdomar kan innebära att idisslingen helt upphör eller att kon saliverar. Vid smärta i fötterna avlastas den ömma foten, eller kan kon stå med ena framfoten framför den andra. Djur med subklinisk eller klinisk sjukdom förlorar i regel benä- genheten att utföra kroppsvårdsbeteenden. Bortfall av kropps- vårdsbeteenden är alltså ett sjukdomssymtom. Hos kor som drab- bas av vissa sjukdomar ser man ofta att de dessutom inte väjer för att lägga sig i gödsel. Särskilt påtagligt kan detta studeras hos djur i lösdrift, och kanske speciellt hos kvigor, vid sjukdomar som ned- sätter konditionen efter kalvningen, t.ex. livmoderinflammation, acetonemi. Hos nötkreatur som utsätts för stress, t.ex. hålls i karga, stimu- lansfattiga miljöer ofta kombinerade med otillräcklig tillgång till grovfoder , uppträder i regel olika former av stereo- typier. Stereotypier yttrar sig i form av abnorm sugning, slickande/bitande eller s.k. tungrullning. Eftersom nötkreatur av naturen är skapade att inte sluta dia förrän är det inte förvånansvärt att när unga kalvar hålles tillsammans i grupp ömsesidigt sugande kan bli ett problem. Som regel riktas detta abnorma sugbeteende mot främst öronen, naveln, och preputiet, där avsevärda hudirritationer kan bli följden. Det förekommer emellertid även att det hos kvig- kalvar riktas mot juvret. Sugbeteende, som inte riktas från kalven mot modern eller sug- beteende som utföres i samband med mjölkutfodring är ett s.k. abnormt beteende som utlöses av brist på adekvata stimuli. För att hindra sugning håller man kalvar i ensambox eftersom benägenheten för att beteendet skall utlösas av andra kalvar är starkast . Sugning uppträder lättare hos kalvar som får dricka direkt ur hink än hos de som får suga mjölken ur hink med artificiell spene. Risken för sugning är stor hos kalvar som mjölkutfodras och hålls i grupp. Genom att ge kalvarna kraftfoder och/eller hö ome- delbart efter mjölkgivan kan man söka undvika att beteendet utlö- ses. Sugning hos kalvar eller unga kvigor som lättast synes utlöses i mycket karga miljöer torde vara en av flera orsaker till de juver- inflammationer som upptäcks då kvigorna kalvar in och som i somliga besättningar kan vara ett stort problem. Hos kvigor riktas kvarstående dibeteende mot juvret. förekommer det att även kor har kvar detta beteende och det riktas då mot andra kors juver, också mot det egna juvret. Studier av sug- ning har i visat att beteendet påvisats före- komma mellan kor i , mellan kvigor i och mellan kalvar i av 230 besättningar som deltog i studien (Lidfors & 2002). Förutom sugning även ett abnormt slickande och ibland även ett specifikt beteende med tungan, s.k. tungrullning. Djuren lyfter huvudet, sticker ut tungan och kröker denna. Beteende av detta slag utlöses oftast vid kombination av karg miljö (understimulering) och t.ex. intensivt och buller (överstimulering). Tungrullning har även observerats hos nykalvade kvigor när andra kor söker överta deras nyfödda kalv, något som ytterligare understryker att detta beteende är ett sym- tom på att djuret befinner sig i en stressituation. Abnormt slickande/bitande. Hos djur utsatta för stress genom understimulering och/eller överstimulering kan också för- utom tungrullning uppträda ett abnormt slickande eller bitande i inredning. Slickandet kan riktas mot inredning men också mot den egna kroppen eller mot svans, penistofs eller pungen hos andra djur. Bitandet riktas mot inredningsdetaljer, t.ex. horisontella rör i foderbord eller grindar. Abnormt slickande kan uppträda hos enstaka djur vid vissa sjuk- domstillstånd, t.ex. acetonemier. När grundlidandet botats upphör slickandet. Den mest förlustbringande av alla sjukdomar i den moderna husdjursskötseln är juverinflammationer och dessa kan till mycket stor del primärt vara orsakade av s.k. spentramp. Spentramp är en sammanfattande benämning på tramp- och klämskador som orsa- kas av kon själv eller av grannkon och inträffar när kon ligger eller under resnings- eller läggningsakten. De flesta sådana tramp- eller klämskador torde kon själv åsamka sig. Det är genom epidemiologiska studier visat att kor i miljöer, där läggnings- och resningsakten är försvårad genom olämpliga binds- len, för korta båspallar, hala båspallar etc., riskerar högre frekvens juverskador än kor i miljöer där detta beteende kan utföras nor- malt. Hos uppbundna kor där två djur har att utnyttja samma vatten- kopp kan det förekomma att det ranghögre djuret hindrar det ranglägre att dricka. Därför måste varje enskilt uppbundet djur all- tid observeras efter installning eller om för varandra okända djur binds vid sidan av varandra. Infångning, fixering; Att fånga en lösgående ko, ungdjur eller kalv kan vara svårt eller lätt beroende på om djuret är skyggt för människor eller ej. Ett skyggt djur skall försiktigt fösas mot en lämplig inhägnad eller, om det är inomhus, in i lämplig kätte eller motsvarande, varefter en grimma kan appliceras. Man måste undvika att jaga upp djuret eftersom det då lätt råkar i panik och ofta springer rakt mot sköta- ren eller rakt genom stängsel. En ko eller tjur som hållits i lösdrift och aldrig varit bunden uppträder på ett helt annat sätt än en ko som stått bunden. Sättes en grimma på den senare kan den i regel ledas vilket kan vara prak- tiskt taget omöjligt med ett djur som aldrig varit bundet. När man leder en okänd ko, och alltid när man leder en tjur, skall man gå vid sidan av djuret i höjd med bogen för att inte riskera stångning. Okända tjurar bör förutom med grimma och grimskaft ledas med stång fäst i nosringen, som gör det möjligt hålla tjuren från sig om den plötsligt går till anfall. När man skall fixera huvudet på en bunden ko skall höger arm läggas runt kons huvud framför hornen varefter man drar kons huvud mot sig. Därefter skall man med vänster hands tumme och fingrar fixera nässkiljeväggen. Får (aries) Några definitioner och begrepp Fåret anses vara tidigt domesticerat, (Zeuner 1963; 1984. Uppgifter om när den första domestikationen för får och getter ägde rum går starkt isär hos olika forskare. Liksom hästskötseln har fårskötseln ej genomgått så dramatiska förändringar som fallet är med svin, fjäderfä och nötkreatur. Fårets beteende är väl känt och beskrivet sedan tusentals år, t.ex. i . Får förekommer som i vilt tillstånd som betesdjur i områden med jämförelsevis varmt och torrt klimat och påtagligt torra och fasta marker för vilka deras anatomi och allmänna fysiologi är anpassade.