sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — 17.1Wallenberg-ärendet borta från dagordningen 1965–78 I denna utrednings direktiv anges inget slutdatum efter vilket ana- lys av utrikesledningens agerande inte får bedrivas. Utredningen har alltså haft fria händer att se på agerandet ända . Såsom framkommit ovan har dock denna utredning prioriterat analys av den svenska utrikesledningens agerande för åren 1945–57. Särskild tonvikt har härvid lagts vid åren 1945–47. Det finns flera skäl till detta. Som nämnts finns det goda skäl att anta att en fel- aktig svensk handläggning av ärendet under i synnerhet åren 1945– 47, men också –57, hade större möjliga skade- verkningar på utsikterna att få fri, än därefter, då den sovjetiska positionen var låst genom Smoltsov-rap- porten. Det skall dock åter understrykas att den omständigheten att utredning valt att göra denna prioritering ingalunda skall tolkas som att utredningen utesluter möjligheten att kan ha levt långt efter det angivna dödsdatumet , undangömd som nummerfånge i eller på annan ort i , eller isolerad på mentalsjukhus. Det finns, som nämnts, ett stort antal, ehuru ytterst svårutredda vittnesmål, som pekar i denna riktning. Denna utredning vill dock notera det kan finnas anledning att erinra mot vissa aspekter av utrikesförvaltningens och utrikesled- ningens agerande i fallet även efter 1957. Detta gäller t.ex den svenska utrikesledningens agerande i den s.k. Svingel-affären 1966. En av de mer kryptiska episoderna i Wallenberg-ärendet utgörs av den s.k. Svingel-affären som inföll under andra hälften av 1960- talet. Representanten för Luther-hjälpen i , , hade varit verksam för att – i fullt legala former – förmedla utresetillstånd för personer i Öststyskland mot kompensation av olika slag (PM ang. berättelse [HP 1 Ct, 19/3-1966]). hade Svingel (enligt en promemoria som han skrivit 1989 [P2 EuI, 18/5-1992]) vid ett samtal med en östrepresentant rörande ett utväxlingsfall, fått frågan huruvida den skulle vara intresserad av en utväxling av ? Svingel hade då svarat ge oss och var finns han? Vid ett nytt möte uppgav sig östrepresentanten ha fått fullmakt att förhandla med [Svingel] rörande fallet . Svingel hade då svarat: Var finns ? varpå östrepresentanten bett honom fråga den om det finns något intresse från svensk sida, för en frigivning av . Svingel tog nu kontakt med den svenske generalkonsuln i , , och bad att få till stånd ett möte med stats- eller utrikesministern. Ett sådant möte ägde rum . Enligt den promemoria som kabinettssekreterare här- vid upprättade uppgav Svingel att kontaktmannen (som Svingel inte ville namnge) vid det första mötet på fråga om uppgivit But he does not exist. Vid ett möte skulle kontaktmannen på nytt ha återkommit till frågan om och om något intresse fanns för en utlämning av [] mot någon kompensation. Efter besöket hos utrikesministern hade Svingel, i telefonsamtal med , uppgivit att han var säker på att östrepresentanten agerat enligt fullmakt emanerande från , möjligen via någon i samt en Generalstatsanwalt i . skedde en föredragning av ärendet hos varvid utrikesminister , , samt rikspolischefen och var närvarande. och ansåg härvid att det rörde sig om en 'genuin' fundering eftersom man på östhåll säker- ligen hade stort intresse att få ut [] eller att i vart fall göra stora ansträngningar i den riktningen. Det kunde heller inte, enligt och , uteslutas att [] skulle kunna återfås om [] erbjöds i utbyte. Utrikesministern intog dock en mer restriktiv hållning och pekade på att de på andra sidan skaffade sig ett lämpligt bytes- objekt om minsta intresse visades från svensk sida. konstaterade i sin promemoria: Varken statsministern eller någon av de andra ansåg minsta chans fin- nas att [] skulle kunna återfås. Det skulle vara den största sensationen i mitt liv sa och det är fullständigt otroligt efter allt som förekommit. och jag hävdade att ett bestämt nej var den enda möjliga reaktionen. Jag tyckte att man skulle låta veder- börande förstå tydligt att vi inte inlåter oss på dylikt i vårt land (PM ang. berättelse). Enligt diskuterade man härefter att eventuellt kalla Svingel till ett förhör i med polisen. Emellertid kom man fram till att det var bäst att bara lämna beskedet enligt ovan så att inte intryck skapades att vi verkligen var intresserade. Enligt Svingel fortsatte kontakterna med östrepresentanten . Vid ett möte skall östrepre- sentanten ha uppgivit att jag återkommer till , existerar inte, varvid Svingel svarade att detta säger inte att han är död. uppges östrepresentanten, angående , ha sagt att jag tror inte att han lever och att ni måste göra ett erbjudande. skulle östrepresen- tanten ha bett Svingel om fullständiga personuppgifter för och även uppgivit om han nu lever jag tror inte det. Svingel hade vidarebefordrat denna begäran till UD som emellertid, enligt Svingel, inte översände de efterfrågade uppgifterna. Svingel hade därefter på nytt sammanträffat med östkontakten varvid denne uppgivit att han inte erhållit några personuppgifter för och att detta tyder ju på att man inte har större intresse i det hela. eller början av 1969 hade östrepresentanten på nytt approcherat Svingel och då uppgivit: Låt fråga er regering om de ändå inte är beredda att förhandla om en benådning av mot en utväxling av er man, den som ni har intresse av att få fri: Svingel uppger sig då ha svarat: han lever alltså? (er lebt also?) varvid östkontakten yttrade: Ja, vi förhandlar inte om döda (Ja, wir verhandeln nicht über ). Svingel uppger sig ha delgivit denna ordväxling med UD men någon reaktion kom aldrig. hade Svingel sin sista kontakt med östrepresentan- ten. Ett antal av de uppgifter som Svingel presenterade i sin prome- moria av 1989 bekräftas i en promemoria av som upprättats av (som fortsatte ha viss kontakt med Svingel till 1974 [P4856, ]). I promemoria konstaterades att man på högsta nivå beslutat att inte lämna ut de efterfrågade personuppgifterna om , eftersom man ansåg, att kontaktmannens upp- dragsgivare fuller väl visste alla data om RW (PM av , 27/10-1967). Det uppges vidare att Svingel uppgivit att saken kommit ut genom en indiskretion från [utrikes]- departementet. (Någon liknande uppgift förekommer inte i den av Svingel själv upprättade promemorian över kontakterna med östrepresentanten). skrev att Svingel hävdat att öst- representanten, med anledning av denna indiskretion, blivit upp- kallad till ministeriet och fått en våldsam utskällning för att han misskött saken. Även från sovjetiskt håll hade han fått uppbära förebråelser. Utväxlingsförslaget och regeringens handläggning av detsamma återges i förre Rikspolischefen memoarer Utan omsvep. ställer sig här tämligen kritisk mot att Svingels uppgifter avfärdades alltför lättvindigt av (, 1990: 135–136). Sedermera har emellertid , som verkade som konsult åt den svensk-ryska arbetsgruppen, kommit till slutsatsen att Svingels uppgifter inte förtjänade att tas på allvar. I den svenska arbetsgruppens rapport uppges också att Svingel i samtal med arbetsgruppen alltjämt var ovillig att ge ytterligare upplysningar om vem eller vilka som varit hans kon- taktmän. Detta är märkligt mot bakgrund av att varken DDR eller längre existerade. Han anförde därtill uppenbart oriktiga uppgifter om att han av ryssarna ombetts agera i fråga om utväxling av (UD II: 52, 2001: 115). Denna utredning kan inte presentera något nytt material ifråga om Svingel-affären. Det är omöjligt att med säkerhet bedöma halten av sanning i Svingels uppgifter. På basis av existerande material framstår det emellertid som anmärkningsvärt att inte ens låta Svingel genomgå det polisförhör som utrikesledningen, enligt promemoria, faktiskt över- vägde att genomföra. Ett stort antal vittnen och andra uppgiftsläm- nare i ärendet hade hörts av personer med poli- Det borde ha varit självklart att också pröva Svingels utsaga enligt samma modell. 17.3Utrikesledningens agerande –78 Det finns åtminstone två tämligen klara indikationer på att utri- kesförvaltningen efter 1965, när ebbat ut, betraktade ärendet som avslutat. Det första exemplet utgörs av Undéns ovan nämnda anförande inför utrikesnämnden och det andra exemplet utgörs av dåvarande utrikesminister uttalande vid en presskonferens i samband med ett offi- ciellt besök i . Utrikesministern hade fått frågan om ansåg som avslutad, varvid denne svarade att så var fallet. hade enligt gjort allt som stod i dess makt men utan resultat (HP 1 G/, 14/1-1972). Wallenberg-ärendet berördes överhuvudtaget inte vid officiella samtal mellan svenska och sovjetiska företrädare . Vid statsminister besök i togs Wallenberg-frågan t.ex. inte upp. Att man från svensk sida, trots att man i praktiken betraktade som ett falsarium, kunde slå sig till ro och betrakta ärendet som avslutat under en så som är naturligtvis anmärkningsvärt. Å andra sidan är det svårt också i efterhand att säga vad man egentligen skulle ha gjort. Den svenska utrikesledningens obenägenhet att agera –47, också när den egna förvaltningen uppmanade till handling var vid det här laget ett oåterkalleligt historiskt faktum, och den sovjetiska posi- tionen, alldeles oavsett om fanns i livet eller inte, var låst. Vittnesmål fortsatte emellertid att komma in. Inom UD betrak- tades emellertid dessa som mindre trovärdiga (P 2 EuI, 25/9-1986). framhåller i sin utredning att bristen på trovärdiga vitt- nesmål var orsaken till att man –1979 inte gjorde någon démarche i ärendet. Denna utredning har inte några invändningar mot den svenska utrikesförvaltningens handläggning av vittnesmålen . För det första hade nu utrikesförvaltningen, alltsedan befattning med ärendet runt 1950, en institutionalise- rad metod för förhör av vittnen och uppföljning spår. andra: Att påvisa brister i den svenska hanteringen av dessa upp- gifter skulle närmast förutsätta en ingående analys av själva vitt- nesmålens sanningshalt. Detta är i sin tur en uppgift som dels är långt mycket mer tidskrävande än de 16 månader som utredningen har haft till sitt förfogade, dels är mycket svår att genomföra rent praktiskt. Därtill måste det anses ligga utanför direktiven för denna utredning. Vidare kan tilläggas att denna utredning svårligen kan ta det ansvar som det innebär att på ofullständig information fälla omdömen om enskilda vittnesmål såsom mer eller mindre trovär- diga. fick emellertid ny aktualitet bland annat genom nya vittnesmål från och . Denna utredning kan inte till- föra något nytt vad gäller vare sig dessa vittnens trovärdighet eller handläggningen av vittnesmålen från sida. Det finns följaktligen ingen anledning att i detta sammanhang lämna någon utförligare redogörelse. I korthet gjorde dessa vittnen gällande att hade befunnit sig i sovjetisk fångenskap ända . Dessa vittnesmål föranledde UD att överlämna ett memorandum till sovjetiska utrikes- ministeriet. svarade med hän- visning till Gromykos memorandum av 1957, att avlidit 1947. tog statsminister upp Wallenberg-ärendet i en skrivelse till Kosygin. Från sovjetisk sida svarades ånyo att intet mer fanns att tillägga och att avlidit 1947. noterar i sin analys att den svenska hänvän- delsen mottogs med stor irritation på den sovjetiska sidan (, 1986: 40). gjorde den , på initiativ av den livstidsdömde spionen , sonderingar i rörande möjligheterna att få till stånd en utväxling av mot . Också detta förslag avvisades av sovjetiska myndig- heter med direkt hänvisning till det svar som givits 1957. Denna utredning kan inte tillföra några nya fakta kring Bergling- episoden i Wallenberg-ärendets historia. Det har inte varit en prio- riterad uppgift att undersöka omständigheterna kring utväxlings- förslaget, och hela projektet torde kunna tolkas som ett väl- menande agerande av tveksamt värde från den svenska utrikesled- ningens sida. uppgav vice utrikesminister i samtal med kabinettssekreterare att det väl inte var så märkligt att de sovjetiska myndigheterna tagit hand om RW i . Det hade, enligt Zemskov, förelegat starka indicier på – och hade ju för övrigt vidgåtts från amerikansk sida – att 'var amerikansk spion'. Den som från amerikansk sida hade uppgivit detta var, enligt Zemskov, Deputy Assistant of State . konstaterade i sin promemoria från mötet att detta var första gången en ansvarig sovjetisk tjänsteman sagt att var misstänkt för spioneri för amerikansk räkning (P 2 EuI, 12/10-1979). fick ny aktualitet mot slutet av 1970- talet och , inte endast mot bakgrund av de ovan anförda vittnesmålen från Kalinski och . Till den ökade uppmärksamheten bidrog bland annat det faktum att tog sig an sak, att den amerikanske presi- denten uppmärksammade hans öde och att 1980 förärades amerikanskt hedersmedborgarskap (en titel som dittills endast givits till ). Icke desto mindre var man inom den svenska utrikesförvaltningen i grunden besvärad av ärendet . I en intern promemoria som upprättats över ett sammanträde hos , konstaterades att tidpunkten måste komma då vi måste säga oss att sanno- likheten för att R.W. lever är så liten att det kostar för mycket i form av belastning på våra relationer till att fortsatt driva frågan – om vi inte gör det på grundval av nytt material. I promemorian fastslogs vidare att allteftersom åren går utan att vi får nya säkra uppgifter, sannolikheten för att han lever måste före- falla så liten, att vi kan tillåta att frågan skall belasta – ibland förgifta – våra relationer med . Dessa relationer är komplicerade nog ändå till följd av de sovjetiska kränkningarna av vårt territorium, spionaffä- rer etc. Utredningsarbetet borde dock, enligt promemorian fortsätta, det måste vara vår målsättning att skapa definitiv klarhet om vad som hänt R.W. Jag har svårt att se att det skulle ligga i våra långsiktiga intressen att ta upp frågan på nytt med den sovjetiska regeringen om vi inte får nya absolut hållfasta informationer (P 2 EuI, 31/1-1985). Det är intressant att notera de stora likheterna mellan denna pro- memoria och Undéns promemoria av 1957 vari han fastslog att det inte fanns någon anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med . En ny framställan gjordes dock av i samband med ett besök i . Den föranledde emellertid från sovjetisk sida ett svar som åter hänvisade till Gromyko-memoran- dumet av 1957. I en intern promemoria av konstaterades att bristen på konkreta spår i Wallenbergfrågan har lett till en rituali- sering av ärendet: Vid varje officiell överläggning på politisk eller hög ämbetsmannanivå har från svensk sida framhållits att Wallenbergfrågan för vår del inte funnit en tillfredsställande lösning, och att vi förväntar oss ett besked om öde. Lika mekaniskt får vi till svar, att besked fortfarande äger giltighet (P 2 EuI, 25/9-1986). Samma månad färdigställdes den tidigare nämnda utredningen av ambassadör över Wallenberg-ärendets historia. var i vissa delar mycket kritisk över den svenska sidans handläggning av ärendet . Han konstaterade i sina slutsatser att det möjligtvis hade funnit en liten möjlighet att få återförd till , om man på den svenska sidan hade handlat snabbt efter hans tillfångatagande, hade uppmärk- sammat vittnesmål snabbare och använt sig av detta med större kraft, och om man förstått de sovjetiska signalerna om villighet att genomföra en utväxling av mot sovjetmed- borgare i . konstaterade också att accepterandet av amerikanskt stöd 1945 möjligen hade kunnat varit ett verksamt medel för att få fri (, 1986: 53). Att utredning inte kunde offentliggöras 1986 är begripligt mot bakgrund av att den innehöll information av under- rättelsekaraktär samt uppgifter rörande förhållandet till Sovjet- unionen av sent datum. Det är dock med viss förvåning som man i en UD-promemoria kan notera följande skäl för att rapport inte ens efter drastisk tvättning och strykning borde offentliggöras: för det första – även om det är något vi bör kunna leva med – inne- håller den kritik av regeringsförfarandet (P 2 EuI, 8/1-1987). Det inga utförligare skäl till varför kritik mot det svenska regeringsförfarandet skulle vara så känsligt att det inte skulle kunna offentliggöras. Det är anmärkningsvärt att en sådan inställning var gällande . En utredning om den svenska utrikesledningens agerande som tillsatts eller hade haft betydligt större möj- ligheter än vad som är fallet att höra personer som hade direkt erfarenhet av verksamhet i (såsom och ), och personer som varit verksamma i handläggningen av (såsom ). Man hade också stått bättre förberedd när möjligheter till ett nära samarbete med faktiskt med- gavs i samband med 1991. 17.4Den svensk-ryska arbetsgruppen och de oberoende experterna öppenhetspolitik (glasnost) under sent 1980- tal öppnade nya och bättre möjligheter till ett framgångsrikt dri- vande av ärendet i . Det sovjetiska samman- brottet 1991 och den efterföljande perioden av inrikespolitisk tur- bulens i medförde ytterligare förändringar till det bättre, i synnerhet vad gällde tillgång till f.d. sovjetiska arkiv. Huruvida Wallenberg-ärendet har bedrivits på ett givet omständigheterna tillräckligt bra sätt från utrikesledningens och utrikesförvaltningens sida är dock mer eller mindre omöjligt att bedöma . 1991 tillsattes en arbetsgrupp bestående av tjänstemän från de svenska och ryska utrikesdepartementen samt tjänstemän från den sovjetiska respektive (efter 1991) ryska säkerhetstjänsten, inrikes- ministeriet samt försvarsministeriets arkiv med uppgift att utforska öde. Utredningen gjorde flera viktiga fynd i f.d. sovjetiska arkiv. Emellertid blev perioden som präglats av mer eller mindre total öppenhet och tillgång till de före detta sovjetiska arkiven tämligen kort. Utvecklingen i efter sammanbrottet gick från en fas av utpräglad liberalism och öppenhet (till ungefär ), till en övergångsfas präglad av en inre maktstrid mellan anhängare av liberala idéström- ningar och anhängare av återupprättandet av en stark rysk stat (till ungefär ), till en period präglad av avståndstagande från den initiala liberala perioden och tilltagande nationalism (kanske främst manifesterad genom Jeltsins beskjutning av det ryska parlamentet , samt kriget i ). Det går, att döma av uppgifter från den svenska delen av arbets- gruppen, tydligtvis att skönja ett visst samband mellan den inre- politiska utvecklingen i det post-sovjetiska och arbets- gruppens tillgång till de före detta sovjetiska arkiven. Arbetet gick runt 1994 in i ett nytt och mer komplicerat skede. Att den svensk-ryska arbetsgruppen, trots den politiska turbu- lensen, lyckades få ut förhållandevis många sovjetiska dokument rörande , måste naturligtvis ses som en stor framgång. Icke desto mindre framstår den ryska vägran att låta svenska repre- sentanter få tillgång till kryptotrafiken mellan och efter 1945, eller dossier, som både olycklig och synnerligen okänslig inför den svenska och internationella opinion som önskar klarhet i öde. Att denna information skulle kunna skada nationella intressen framstår onekligen som långsökt. Den svenska arbetsgruppens rapport som presenterades kunde följaktligen inte ge helt entydiga svar på någon av de centrala frågorna varför arresterades av sovjetiska myn- digheter, varför han hölls kvar i sovjetisk fångenskap, om man från sovjetisk sida var beredd att utväxla honom, och vad som egent- ligen har hänt honom . Arbetsgruppen presenterade i sin rapport 17 utestående, icke-besvarade frågor (varav en rör orsa- kerna till den svenska utrikesledningens oengagerade hållning, i första hand –47, i Wallenbergärendet) som i brist på tillräck- ligt underlag inte kunnat besvaras. (Det skall dock poängteras att arbetsgruppen på intet sätt ansåg detta vara en helt uttömmande lista.) Till arbetsgruppen knöts också fyra oberoende experter, halvbror , , samt . Samarbetet mellan arbetsgruppen och de oberoende experterna har av allt att döma varit komplicerat. 1997 presenterade två av de oberoende experterna till- sammans med kanadensiska juristerna , en Dissenting Report on the Fate of . I denna rapport, vars udd var riktad mot ett första utkast till slutrap- port från arbetsgruppen (av 1997), presenterades tämligen stark kritik mot den svensk-ryska arbetsgruppens, som man hävdade, alltför okritiska arbetssätt. En central kritik rör den, enligt förfat- tarna, alltför stora beredvilligheten inom arbetsgruppen att accep- tera det dödsdatum för som anges i Smoltsov- rapporten (alltså att avled ). Bevisen för att levde efter juli 1947 uppges vara över- tygande (Dissenting report, 1997: 5). Det är inte möjligt att i detta sammanhang ingående redogöra för alla de argument som anförs i The Dissenting Report. Denna utred- ning måste också konstatera att den svenska arbetsgruppen förvisso lägger ned stor möda på att resonera kring tänkbara händelser , men ingalunda avfärdar möjligheten att kan ha varit i livet också därefter. Argumentationen i The Dissenting Report förefaller inte heller alltför övertygande när det kommer till att anföra tänkbara motiv till varför skulle ha behållit i livet men isolerad. Argumentet att också den mest blodtörstiga mördare måste ha tvekat inför att ta livet av förefaller mot bak- grund av förhållandena i det stalintida som långt ifrån självklart; argumentet att en levande (alltså efter 1947) utgjorde en värdefull tillgång för i samband med en framtida eventuell utväxling, eller som vittne i samband med rättegångar rörande nazi-Tyskland och , förefaller likaledes osäkert. Det bör ha tett sig som politiskt täm- ligen omöjligt för det sovjetiska ledarskiktet (som också poängte- ras av promemoria av [P 2 EuI, 20/3- 1951]), att visa upp en som avtjä- nat åratal i sovjetiskt fängelse, sannolikt märkt av åren i fången- skap, kanske med synliga spår av fysisk och psykisk misshandel. Att lämna ut honom i utbyte mot någon för intressant person, med allt vad detta skulle ha inneburit i form av negativ publicitet för , förefaller således osannolikt. Att man skulle ha hänvisat till en levande men internerad Wallen- berg i samband med rättegångar förefaller av samma skäl ogörligt. Att skulle ha hållits internerad i som en garanti för att och inte skulle avslöja detal- jerna kring och/eller , antaganden som bygger på uppgifter från den tidigare KGB-office- ren , förefaller uteslutet. Möjligtvis är det fjärde argumentet som presenteras i rapporten till varför skulle ha hållits vid liv det minst osannolika, nämligen att skulle ha förblivit i Gulag-systemet som ett resultat av själva lägersystemets rent organisatoriska intressen att motivera sin egen existens. Detta ligger förvisso inom det möj- ligas gräns, men i avsaknad av dokumentation blir detta argument, liksom de andra, blott ännu en i raden av obekräftade hypoteser om öde efter 1947. De oberoende experterna presenterade sedermera sina egna respektive rapporter. skrev en rapport som heter Swedish Aspects of the , presenterade en rapport vid namn Liquidatsia – The Question of 's Death or Disappearance in 1947, och och . presenterade sin rapport of Korpus 2 of the (som utgör en analys av vittnesmål och fångkort från Vladimir-fängelset). Regeringen har givit denna utredning i uppdrag att utreda och värdera hur den svenska utrikesledningen (inklusive i förekom- mande fall regeringen i dess helhet) har agerat i Wallenberg- ärendet. Syftet är att klarlägga i vilken utsträckning, under olika skeden, alla möjliga ansträngningar gjorts från officiellt svenskt håll för att bringa klarhet i öde (Dir. 2001:71). Låt oss kort rekapitulera de inledningsvis förda resonemangen kring vägledande frågeställningar, utredningens arbetsmetoder, målsätt- ningar och resultat, samt arkivfynd, innan vi sammanfattar den genomförda analysen och avger omdömen. Kärnfrågan för utredningen har varit huruvida den svenska utrikesledningen vidtagit alla möjliga åtgärder för att bringa klarhet i öde. Ett svar på denna fråga förutsätter dels en ingående beskrivning av vilka åtgärder man faktiskt vidtog dels ett resonemang kring vilka åtgärder man borde ha vidtagit.