sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — De förekommer inte i fuktiga eller sanka områden och inte heller till skillnad från getter i klippterräng vilket torde bero på att de undviker predatorer genom flykt i tätt sammanhållen flock, något som bättre kan ske på slät mark. Socialt beteende; Kommunikation; Dominansförhållanden; Agonistiskt beteende Bland husdjuren är fåren de mest utpräglade flockdjuren. De upp- visar en mycket stark flyktreaktion vid fara, flocken hålls samman av visuell och i någon mån akustisk kontakt mellan individerna och de har ett mycket utpräglad flockbeteende och efterföljansbeteende vid förflyttning och vid flykt. Efterföljansbeteende har sedan urminnes tid utnyttjats av herdarna i fårhållningen, något som inte minst framgår av många exempel i , t.ex. i 23 psalm. Det finns t.ex. slakterier som håller sig med en särskild ledartacka som vants att ledas av för henne känd personal. Vid avlastning och indrivning låter man de djur som skall in i slakteriet eller in i avlivningsfållan följa denna ledartacka. Djurens efter- följansbeteende utnyttjas således och därigenom kan alla förflytt- ningar i för flocken okänd miljö ske lugnt och odramatiskt. Om ett får skiljs från flocken visar det alla tecken på oro och det bräker oavbrutet. Bräkandet besvaras i regel av flockmedlemmarna. Ömsesidig kroppsvård av den typ som ses hos nötkreatur och som hos dessa är ett sätt att markera dominansförhållanden före- kommer inte hos får. Däremot avgörs dominansförhållanden och därmed social status av fysisk kontakt i form av buffande och stångning med huvudet, särskilt mellan baggar i brunsttid. Hot mellan individer visas genom att markera storlek på huvud och hals. Underkastelse markeras genom att vrida och sänka huvu- det åt sidan eller gå undan. Ett annat mycket vanligt hot visar får genom att mycket bestämt och snabbt lyfta upp och sedan slå ena frambenet i marken. Sammanstötningarna kan föregås av att indivi- derna, särskilt baggar, gör ett hopp just innan en häftig attack panna mot panna eller horn mot horn sker. När fara hotar ställer sig fåret absolut stilla med huvudet riktat mot det håll varifrån hotet kommer varefter det går med stel gång och lyft huvud innan flocken samlad rusar iväg åt samma håll i vild flykt. När en fårflock i ro förflyttar sig går den ofta på rad och följer då, i likhet med t.ex. rådjur, upptrampade stigar. När flocken sätter sig i rörelse initieras detta av att en eller ett fåtal individer påbörjar rörelsen varefter alla övriga följer efter. Stannar ledardjuret, stannar också de övriga. Det förefaller som om det inte finns just ett ledar- djur i en fårflock utan att några äldre tackor, en ibland, en annan ibland, fungerar som ledardjur. Det förefaller vara så att om en äldre tacka börjar röra sig åt ett visst håll följer den övriga flocken inklusive övriga äldre tackor med. Liksom nötkreatur störs de i hög grad, särskilt inomhus eller i övrigt i okänd miljö, av okända och plötsliga ljud, skuggor och dag- rar. När ett får väl är fasttaget visar det inga dramatiska försök att lösgöra sig. De visar inte heller, när de är fasthållna, yttre tecken på smärtreaktion även när de tillfogas skada, t.ex. vid klippning. Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Får uppvisar påtaglig reaktion gentemot alla djur som de betraktar som predatorer, t.ex. hundar och rävar. Till denna kategori bör uppenbarligen även människan räknas. Detta om fåren inte är mycket vana vid att människor vistas i deras närhet. Reaktionen består i att flocken sluter sig samman och eventuellt också söker fly. Inomhus och i rastgårdar blir de lätt uppskrämda av t.ex. plöts- liga skuggor, speglingar, höga oväntade ljud. I likhet med nötkrea- tur och hästar kan de råka i vild flykt om de skräms av något nytt eller okänt, t.ex. ett fladdrande klädesplagg. Om ett får skiljs från flocken springer det mot densamma även om det befinner sig ett hot, t.ex. en hund, mellan flocken och fåret. Beteendesynkroniseringen är ännu starkare hos får än hos nöt- kreatur och visar sig inte bara på bete utan även inomhus. Det enskilda djuret uppvisar ett starkt socialt beteende, håller sig ofta nära andra får i flocken och anses kunna identifiera samtliga andra individer i flocken. Ett enskilt djur reagerar påtagligt om det av någon anledning skiljs från flocken på betet. Det uppvisar stor oro, springer av och an och bräker oavbrutet. Om dess ljud når flocken brukar djuren i densamma besvara dessa bräkningar på likartat sätt. Beteendesynkroniseringen är så stark att enstaka djur som kommit från flocken är nästan omöjliga att kontrollera eftersom de i dessa situationer är panikslagna. Om får i samband med slakt visar stor oro anses detta inte bero på att de har dödsskräck utan att de upp- visar den skräck som uppkommer av att skiljas från flocken. Fårflocken har inte den påtagliga beteendesynkroniseringen när flocken betar som fallet är med nötkreatur utan fårflocken är utspridd och de enskilda fåren rör sig i olika riktningar. Fåren betar 9–, än nötkrea- tur. Mellan betesperioderna sker idissling och vila. Får sover korta stunder under vilo- perioderna. (o. medförf. Får förhåller sig som de flesta andra djur generellt avvaktande och mycket försiktigt inför allt för dem okänt. De tvärstannar inför förändringar av t.ex. markbeskaffenhet när de vistas på okända ytor men går obehindrat över olika underlag där de går och är förtrogna med dessa. Men en bit papper som ligger i en drivgång eller en orm eller en groda på en betesstig kan få ett får att vägra gå vidare. I okända drivgångar vägrar får ofta korsa såväl mycket ljusa fält som mörkskuggade partier. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Liksom nötkreatur undviker får att beta på av gödsel förorenad mark. De betar genom att gripa om en gräsknippa och sedan med ett karakteristiskt ryck bakåt med huvudet slita av gräset. När de äter från buskar sliter de antingen av, strippar, flera löv på en gång från grenarna, biter av smärre kvistar eller plockar till sig enstaka löv. Får liksom nötkreatur har behov av födosöksbeteende under i princip även om själva aktiva födosöket pågår under sammanlagt knappt halva dygnet. Födosöksbeteende före- ligger alltså även om fåret fått sitt näringsbehov tillfredsställt på t.ex. i form av en koncentrerad foderstat. Därför måste får, som hålls inomhus, alltid ha tillgång till stråfoder. Får anses idissla under ca . Idissling kan ske både i liggande och stående ställning men kräver att fåret är lugnt och inte på något sätt störs. Får kan inte idissla under transport (1996). Vattenbehovet varierar med ålder och om djuret mjölkar. Vuxna får på torrfoderstat kan kräva upp till vatten , sär- skilt tackor som ger di. Fårets bett är komplett med permanenta tänder vid 3–3,ålder. Resnings- och läggningsbeteende; Fåret inleder ofta läggningsakten med att skrapa marken med framklövarna och i likhet med nötkreatur, men ofta mer uttalat, nosar det och undersöker marken innan det lägger sig. Resnings- och läggningsbeteendet avviker inte från nötkreaturens men rörel- serna är snabbare. Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Får väljer ofta nattvila i ett område som ligger högre än omgiv- ningen. Även ligger flocken väl samlad. Fårens viloställningar påminner om nötkreaturens. Det förekommer att de under en del av vilotiden kan ha det ena frambenet framåtsträckt men man ser sällan vuxna får ligga helt på sidan. Rörelse vid förflyttning; Får rör sig i skritt, trav och mera sällan i galopp, beroende på omständigheterna. Liksom nötkreaturen, och kanske i högre grad än dessa, utnyttjar de bestämda stigar när de rör sig över större betesmarker. Beteende vid gödsling och urinering; Får gödslar och urinerar över hela den yta på vilken de rör sig utan att välja särskilda områden för dessa beteenden. Vid gödsling står de stilla. Vid urinering ställer sig fåret också alltid stilla, ryggen kröks i en båge uppåt och svansen lyfts som bakbenen placeras brett isär innan urineringen sker. Till skillnad från nötkreatur förekommer inte att får ömsevis slickar varandra. Temperaturreglering, Klimatkrav; Regnig väderlek vid temperaturer strax ovanför medför hälso- risker för unga lamm varför nederbördsskyddad och torr liggplats måste finnas för att lammen inte skall duka under. Om sådana utrymmen finns har det visat sig att fåren söker skydd där vid regn och vind. Relativa luftfuktigheten i isolerade fårhus bör vara 70 %+-10 %. Syn; Beteende i ljus och mörker; Får anses ha mycket god syn även på långt håll. Får ser binokulärt , monoculärt >300° (Hutson ), begränsningen är horn, ull, öron. De har, beroende på ull, horn och öron, ett fält på ca 70–bakom sig där de inte med båda ögonen kan uppfatta någonting när de håller huvudet rakt fram (Hutson ). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Fårets har ett brett hörselområde, mellan 100 och 40000 Herz med maximal känslighet vid (Algers o. medförf. Får har en rik ljudrepertoar beroende på i vilken situation djuret befinner sig, fara, kontakt mellan lamm och tacka, isolering från flocken, varning etc. (o. medförf. Lukt- och smaksinne; Känsel; Får har ett mycket väl utvecklat luktsinne som, förutom att utnyttjas vid fodersök, sannolikt används för att känna igen art- fränder inom en grupp (o. medförf. De anses kunna vädra en människa på över 300 meters avstånd (Geist 1971). Det är visat att de dessutom har ett gott luktminne och undviker områden och foder som innebär fara eller hälsorisk (Hutson ). Ingenting talar för att får skulle vara mindre känsliga för smärta än andra djur. Men, när får infångats och fasthålles, visar de ingen eller obetydlig reaktion även när de utsätts för betydande smärta genom yttre skada t.ex. sårskada i samband med klippning. Bilaga 9 SOU 2003:6 Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Normal dräktighetstid är men en variation mellan kan förekomma bl.a. mellan olika raser. De har brunsttid och lamningstid . Brunsten, som varar 1–, inträffar efter förlossningen och om konception ej skett återkommer den . Moderns beteende före förlossningen samt beteende hos moder och avkomma under och efter förlossningen; Antal lamm; Diande och digivning; Beteende före förlossningen; Om lamning sker på bete är det vanligt att tackan avlägsnar sig något från flocken, dock inte så markerat som ofta hos nöt. Här- igenom minskas risken för att andra tackor skall stjäla hennes lamm. Om området erbjuder skiftande höjd väljer tackan oftast att föda där omgivningen är högre. Före förlossningen är tackan orolig, lägger sig och reser sig, går runt, skrapar med fötterna i marken, och bräker oroligt. Öppningsskedet brukar pågå under högst och utdriv- ningsskedet en . Tackor föder ett eller två, tre lamm. Skillnad föreligger i detta avseende mellan olika raser. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; När tackan slickar lammet eller lammen, vilket sker efter förlossningen ger hon ifrån sig ett karakteristiskt brummande lågt ljud. Tackan slickar ofta mycket intensivt med början på lammets huvud och hals. Den attraheras uppenbarligen av områden där det finns fostervätska. Det nyfödda lammet reser snart upp och skakar sitt huvud under tackans intensiva slickande. står lammet på benen och söker tackans juver. Tackan slickar i detta skede lammets peri- neum vilket tycks påverka lammets intensitet att söka juvret och att dia. Under diandet utför lammet intensiva och karakteristiska sido- rörelser med svansen. Lammet stöter under diandet upprepade gånger huvudet mot juvret. Till skillnad från nötkreatur, där kalven stannar på förlossnings- platsen, följer lammet modern från början. Lammet är alltså en följare till skillnad från nötkreaturets kalv, som är en stannare. Det uppstår en starkare förbindelse mellan lamm och tacka än mellan kalv och ko. Andra tackor utan lamm visar påtagligt intresse för det nyfödda lammet och kan stjäla det. Det är därför mycket angeläget tackan inte störs under och efter förlossningen så att banden mellan tacka och lamm kan skapas och stärkas . Lammet kan annars följa fel tacka. Tackan återvänder till flocken omkring efter förloss- ningen. En tacka tar i regel aldrig emot ett annat lamm än det egna sedan hon lärt känna sitt eget lamm vilket alltså sker . När får hålls inomhus bör man låta tackan gå kvar i lamningsboxen några dygn för att bygga upp präglingen mellan lamm och tacka. Vissa tackor blir oroliga då de tas från gruppen in i lamningsboxen. Det kan då vara lämpligt låta dem föda sitt lamm i fårhuset och överföra tackan och lammet till lamningsboxen. Det förekommer att tackor inte vill acceptera sitt lamm och till och med stångar det. De måste isoleras i särskild kätte och kan behöva fixeras i bur så de inte kan lammet och lammet måste lätt kunna komma åt att dia. Sådan fixering får endast ske . diar lammet upp till 15–20 gånger varefter frekvensen sjunker till ca (o. medförf. Det anses att tackan känner igen sitt lamm först och främst på lukten men även på bräkandet. Lammet kan uppenbarligen känna igen moderns bräkande (o. medförf. Under naturliga förhållanden avvänjs lamm vid ca 6 månaders ålder genom att tackan slutar ge mjölk. Det föreligger emellertid även därefter en starkare relation mellan tackan och hennes lamm än mellan dessa och övriga djur. Bedömning av fårets hälsa och välfärd För att avgöra om ett får är friskt eller sjukt skall man särskilt granska konditionen hos ullen, ögon och slemhinnor, hållning och rörelser hos huvud, öron, svans, djurets benställning och klövar och ge akt på foderupptagande, drickande, idissling liksom djurets position i vila och dess rörelser. Det friska fåret; Det friska fåret är vaket och uppmärksamt på sin omgivning, står med raka ben, rak rygg och upplyft huvud med vaken och klar blick. Det har för sin ålder, kön, sexualcykel och ras normal kroppshållning och rörelser och ljud, ren ull, friska och starka ben och klövar, normalt beteende när det äter, dricker, idisslar, ger di eller diar, när det går eller springer, lägger sig, vilar och reser sig, defekerar och urinerar. Aptiten är god och foder och vatten tas upp på det för ett får karakteristiska sättet. Gödseln växlar till utseende, lukt och mängd allt efter utfodringens beskaffenhet. När brunst uppträder är brunsttecknen normala. Normaltemperatur hos vuxet djur är , hos lamm upp till 39,. Hos vuxna djur i vila är pulsfrekvens 70–75, hos lamm högre, och andningsfrekvens 12–15. Det sjuka fåret; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; Ett sjukt får blir efter när flocken sätter sig i rörelse, drar sig ibland t.o.m. undan från flocken. Det sjuka fåret visar alltid avvikelser i någon del av sin kroppshållning, rörelsemönster eller i övrigt från det friska djuret. Det slutar att äta eller äter endast obetydligt. Dju- ret kan visa dåsighet eller slöhet. Blicken blir matt eller orolig, vid smärta får fåret ofta en lidande blick och uppvisar inte den rörlighet som karakteriserar det friska fårets ögon. Kroppstemperaturen kan vara förhöjd men också lägre än normalt. Tillsammans med dessa allmänna symtom kan lokalsymtom uppträda, som flytningar från näsa eller slida, svullnader och kanske ömhet i juvret. Den största lammdödligheten inträffar . För får som hålls inomhus är lammdödligheten låg, 2–. Om de hålls utomhus utan torr liggplats med ordentligt skydd för vind och nederbörd är sådana väderleksförhållanden en viktig orsak till hög lammdödlighet, 15–. Infångning, fixering; När ett får skall infångas och hållas fast för undersökning e.d. finns olika metoder. En sådan som ofta tillämpas går till på följande sätt: Den skötare som ska hålla djuret sätter knäet mot det stående fårets bröstkorg, fattar med ena handen under fårets käke för att hålla dess huvud uppåt och hindra det från att rusa framåt som han med andra handen tar ett tag i ull och hud i flanken på djurets andra sida och lyfter flanken uppåt så att den sidans bakben lyfts från marken. skall han med knäet knuffa till bröstkorgen och genom att momentant ta upp fåret i knäet hindra den sidans bakben ta spjärn mot golvet innan fåret mycket försiktigt sätts ned med bakdelen mot golvet varvid fårets manke placeras mellan skötarens knän. Fåret hamnar således i en sittande ställning. Genom ett lätt tryck mot bröstbenet brukar man få fåret att inta en mera avslappad position. När ett får väl blivit fasttaget visar det mycket obetydlig reaktion i form av frigörelseförsök etc. (Rangifer tarandus) Några definitioner och begrepp; Renen är ett utpräglat arktiskt hjortdjur väl anpassat till det hårda cirkumpolära klimatet och anses ha utnyttjats av människan . De som fjäll- respektive skogsrenar i betecknade renarna är samma ras liksom de norska vildrenarna. Tämjning av renar och olika former av renskötsel började uppträda för på olika platser i Eurasien. åldersjägare fångade och tämjde renar för 6 . Rensköt- sel i nuvarande form anses ha börjat . Renens storlek varierar i längd och 87– i mankhöjd. Vikten varierar men är i genomsnitt för fullvuxna tjurar och 8o kg för kor. Pälsen är mycket väl isolerande, med hår som består av tusentals luftfyllda håligheter skilda från varandra av tunna mellanväggar (septa). Pälsen blir därmed mer isolerande än en fäll hos andra hjortdjur. Till skillnad från andra hjortdjur har båda könen horn. På varje pannben sitter en bentapp och från huden över denna skapas hornet som en hudklädd tapp som efterhand förgrenar sig. Om huden över hornet skadas störs horntillväxten och resultatet blir ett deformerat horn. Efterhand som horntillväxten sker förbenas hornet och huden dör och torkar in. Då fejas hornen och i ses ofta remsor av hud hänga från hornen. De nyfejade hornen kan vara blodiga men blodet tor- kar snart in. Årskal- varna får sina horn redan första sommaren. Hornfällningen börjar med tjurarna och avslutas med kalvar och vajor . Klövarna är stora, skovelformade, breda och med en skålad undersida. Lättklövarna är kraftiga och mellan klövarna finns en tät hårväxt som bidrar till en stor understödsyta vilket underlättar för den att röra sig på snön eller gräva i snö. Viktsbelastningen per cm2 anges till att jämföra med älgens . Genom att pälshåren är luftfyllda underlättar det för den att simma. I vatten paddlar den sig framåt. När renen stiger upp ur vattnet sänker den huvudet, skjuter rygg och skakar sig kraftigt på samma sätt som en hund. Försvenskade benämningar på samiskans namn är på tjur sarv, kastrerad tjur härk resp. ko vaja. härkar och vajor blir i genomsnitt 14–och sarvar 8–. Kastrering av sarvar förekommer och sker vid 6–ålder. I klövspaltens hud finns körtlar som på bakbenen är mer utvecklade och där mynnar i en säckliknande invändigt hårklädd bildning som kallas klövkörteln. Klövkörtlarna utvecklar ett fettaktigt sekret med skarp lukt. Sekretet skyddar klövhuden mot påkänningar av vatten och is. Det anses att lukten från dessa körtlar kan ge kemiska signaler från vajorna till tjurarna . På insidan av hasen finns tarsalkörteln, ett begränsat parti med förtjockad hud innehållande ett antal små körtlar. Renskötsel får i bedrivas året runt i och lappmarker och på särskilda renbetesområden i och i och till och med april i övriga delar av lappmarkerna nedanför odlingsgränsen, inom sådana trak- ter utanför lappmarkerna och renbetesfjällen där renskötsel av ålder bedrivits vissa tider av året. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation. Renen har en stark benägenhet för att ströva omkring och hävdar inte revir i egentlig mening. När renar betar fritt i skog eller på fjäll rör de sig ständigt och selekterar oavbrutet små tuggor av så hög- värdigt foder som möjligt. Därav följer ett behov av att ha mycket stora ytor att röra sig över. går de mot vinden. Hos hägnade renar ses samma mönster men anpassat till förhållanden i hägn. Det innebär att när renarna kommer till stängsel antingen lägger de sig, idisslar eller bara står still. reser de sig intar sina av rangen bestämda positioner och börjar beta åt motsatt håll tills de igen hejdas av stängsel. Djuren stannar och samma procedur upp- repas. Den synes vantrivas av att hindras ströva genom att stängas inne på små ytor innanför stängsel. Det föreligger motstridiga uppgifter om huruvida en renhjord styrs av en bestämd ledare eller ej. Det förefaller emellertid som om en stor renflock bortsett från saknar egentlig dominerande ledare utan är tämligen löst organiserad. Större flockar delas ofta i mindre men om fara hotar flyr de mindre mot huvudflocken. Beteendet i de mindre flockarna indikerar att det i dessa finns ledarrenar. Hot signaleras med framsträckt mule, hornen bakåt mot manken och bakåtstrukna öron. I denna position avancerar renen mot sin antagonist som antingen intar motsvarande ställning eller flyr. Vid anfallet hålles huvudet sänkt med mulen nära marken varigenom horntaggarna pekar framåt. Djuret avancerar långsamt för att sedan plötsligt rusa mot antagonisten. Vid kamp mellan individer används förutom hornen även framklövarna. Det förekommer att tjurar fastnar med hornen i varandra på ett sådant sätt att de inte kan fri- göra sig från varandra utan båda omkommer. Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Vuxna renar är bytesdjur för varg, järv, och lodjur, renkalvar dess- utom för räv och örn. Det förekommer att korpar angriper nyfödda renkalvar genom att hacka ut deras ögon. När renen upptäcker något som den tolkar som fara uppvisar den ett karaktieristiskt beteende med stel kroppsställning, brett ställda bakben med ena benet bakom det andra, framsträckt huvud, spetsade öron som den vädrar intensivt. När andra renar upptäcker denna kroppsställning blir de uppenbarligen påverkade att inta samma ställning. Kor med nyfödd kalv går till attack om fara hotar. kan tjurar attackera inte endast andra tjurar. När hjor- den drivs med hundar händer också att somliga renar går till attack mot hundarna. Annars är renen ett fredligt djur som inte kan pro- voceras till angrepp utan som regel genast tar till flykten vid fara. Gentemot människor är renen reserverad och även djur vara vid människor uppvisar avvisande beteende när människor söker klappa eller kela med den. Renen är ett mycket utpräglat flockdjur. Det starka flockbeteendet är en skyddsåtgärd eftersom rovdjur som angriper renar inriktar sig på djur som skilts från flocken. Renen har en påtaglig benägenhet att rör sig över stora ytor. Dygnsrytmen påverkas av betestillgång och väderlek. I regel betar den under uppbyggnadsfas, vår, vinter, höst (anabol fas), på barmarksbete i sju till åtta perioder med vilopass däremellan. är renen inne i en nedbrytningsfas (katabol fas) och betar i regel bara under fyra perioder . Inför oväder, kraftigt regn eller snöstorm, kan hjorden visa oro och rastlöshet. Renen undersökande beteende är mest påtagligt i samband med fodersök. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Renen livnär sig på olika gräs- och halvgräsarter, örter samt löv och knoppar. Omkring 250 olika växter nyttjas. äter den huvudsakligen lavar som grävs fram under snön eller betas från träden. Näsborrar och mule är täckta av hår vilket underlättar för renen att sticka ner mulen i snön för att söka föda. Den använder frambenen för att gräva sig genom djupt snölager efter lavar. Den kan vädra lavar under även tjockt snölager på över en meter, däremot inte under snö som är istäckt Den äter också lavar på träd och stenar. söker den systematiskt svampar, framförallt soppar, som den uppenbarligen finner smakliga och som är ett värdefullt proteintillskott. Den äter däremot inte barr- växter som tall och gran. förbrukar renen 4–6 gånger mer foder än , räknat i torrsubstans. De reserver som läggs upp utgörs inte hos ren som hos många andra djur huvudsakligen av fett utan i stället av en kraftig uppbyggnad av protein som lagras som muskelprotein i muskelcellerna. Renar har räknat på totala kroppsvikten bara förmågan att lagra fett.