sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — rapporterade Sohlman följande till UD: Under en ut- flykt till staden utanför hade Sohlmans dotter träffat en ungrare som uppgivit att han sett lik. Ungraren, som var sekreterare hos den ungerske finansministern och vars namn var Litpe, hade dock, visade det sig vid närmare samtal med Sohlman, visserligen inte själv sett lik, utan träffat en icke namngiven ungrare som sade sig ha suttit i ett sovjetiskt fångläger i Gödöllö i tillsammans med Wallen- berg, och där blivit vittne till död. skulle, på grund av svält, ha drabbats av en sjukdom som yttrat sig i ett sådant förtunnande av tarmväggarna att dessa slutligen brustit (P 2 EuI, 3/5-1947). Direktören i den ungerska (enligt Sohlman en gammal bekant från våra handelsförhandlingar med ), som var närvarande vid samtalet mellan Sohlman och Litpe, uppgav för Sohlman att han Utrikesledningens brist på handling nu hade känslan av att ha fått upp ett spår som ledde direkt till någon som verkligen sett efter (P 2 EuI, 3/6, 5/6, 11/6-1947). Sohlman rapporterade också att Litpe och Jankovitj hade upp- givit att dödligheten i Gödöllö varit , och att Jankovitj delade Litpes uppfattning att ryssarna faktiskt nu sakna möjlighet att – utom i rena undantagsfall – fastställa vilka som avledo i ifråga- varande genomgångsläger (P 2 EuI, 5/6-1947). Månaden därefter aktualiserades två nya spår. Dels översände den finske medborgaren . Lillträsk, som också gick under namnet , ett brev till halvsyster vari han uppgav att han suttit i sovjetiskt fångläger tillsammans med . Detta spår visade sig sedermera vara falskt (P 2 EuI, 14/5-1948). Dels inkom det ovan nämnda helt nya vittnesmålet från det före- givna polska legationsrådet . Denne sade sig ha internerats av sovjetiska myndigheter i klostret nära Lwow, där också uppgavs ha vistats (i cell 149). Coen uppgav sig ha haft kontakt med fram till . hade berättat att han hade tjänstgjort vid den svenska legationen i , och att han gripits av ryssarna efter- som de hittat smycken och pengar i hans väska som de trodde till- hörde antidemokratiska personer. Coen uppmanade svenskarna att utan föregående varning uppsöka lägret i och överbringa ett matpaket till fången i cell 149. UD hade emellertid svårt att avgöra om Coen hade ett ärligt uppsåt. I en rad skrivelser och brev (t.ex. 12/7-1947, 18/7-1947), försökte man utröna huruvida Coen verkligen hade varit polskt legationsråd och om hans uppgifter var trovärdiga. I ett brev av skrev från legationen i till : Jag upprepar vad jag sagt. Coen har lämnat så många uppgifter om R. av sådan art att jag tror, att det spår han angivit förtjänar att tagas på allvar (P 2 EuI, 22/7-1947). Därefter konstaterade UD att Coens uppgifter om sin egen ställ- ning vid polska utrikesministeriet inte kunde bekräftas, varför man meddelade att man under dylika omständig- heter [] icke kunnat fullfölja av honom angivet spår (P 2 EuI, 1/8-1947). Coen dök emellertid upp i senare skriftväxling (). anmodades Reuterskiöld i att Utrikesledningens brist på handling kontakta Coen (något som ej lyckades). I anslutning till denna instruktion konstaterade att Coen enligt en hemlig källa uppgivit sig ha varit agent i underrättelsetjänsten (polska ). Han skall också ha varit inblandad i inter- nationella bedrägerier i stor skala. Genom dessa upplysningar om Coen [] försvagas givetvis tilltron till honom (P 2 EuI, 21/12- 1951). Coens uppgifter kunde dock inte avfärdas. I en promemoria av konstaterade man att det icke kan anses helt uteslutet, att verkligen suttit i Lwow : Det är nämligen känt, att ryssarna ofta flytta sina fångar från ett fängelse till ett annat, ibland avlägset beläget, för att åter flytta vederbörande tillbaka till det första fängelset. [] Vid den tid- punkt, varom här är fråga, (slutet av 1946 och början av 1947) hade mycket energiska démarcher i Wallenberg-frågan gjorts i . Det är måhända icke för djärvt att antaga, att vissa ryska instanser med hänsyn härtill kan ha funnit det lugnast att flytta Wallen- berg bort från (P 2 EuI, 30/1-1952). Så sent som skrev kriminalkommissarie i en promemoria att man inte kunde avfärda Coens uppgifter: Onekligen talar mycket för, att Coen kan ha talat sanning, då han uppgav, att han träffat i Lwow. Det är ju numera ganska klart, att NKVD just gjort några undanmanövrar för att effektivt dölja . Vad vore mer naturligt än att skicka honom till ett litet kloster i östra ? (P 2 EuI, 11/2-1957). Reader's Digest publicerade Reader's Digest en artikel av om (: Hero of ). Däri angavs bland annat följande: Ostensibly a secretary of the Swedish legation – actually supplied with U.S. funds and bearing a secret commission from 's king – this 32 year-old crusader became a figure as legendary as of Arabia (P 2 EuI, 8/7-1947: 96). uppgavs alltså vara till skenet eller nominellt sekrete- rare vid den svenska legationen. För den händelse öde inte redan var avgjort av sovjetiska myndigheter (mycket talar dock Utrikesledningens brist på handling för, som ovan nämnts, att så var fallet) , kan denna upp- gift knappast ha bidragit till att skänka ökad trovärdighet till diplomatiska immunitet i de sovjetiska besluts- fattarnas ögon. Förutom att således möjligtvis förvärra situation i sovjetisk fångenskap, inspirerade denna artikel också fler personer att ge uppgifter rörande som sedermera skulle visa sig vara falska. En sådan var rumänen , som brevledes meddelade det svenska inrikesministeriet att konsul lever än . Vas uppgav att han mellan till , i fånglägret i , träffat en Wissinovski som sedermera uppgivit sig vara svensk och heta (P 2 EuI, 12/3, 22/3-1951). , kunde emellertid UD konstatera att Vas, under en fängelse- vistelse i läst Selection du Readers Digest av , vari den ovan nämnda artikeln om fanns publicerad (P 2 EuI, 3/9-1951). Vi får anledning att återkomma till Vas nedan. fick den svenska legationen i Warzsawa ett nytt spår som pekade på att skulle ha lyckats fly i samband med en tågkollision någonstans i ryska och sedermera anslutit sig till ett ukrainskt förbrytarband som uppgavs befinna sig nära den polska gränsen vid staden (P 2 EuI, 21/11- 1947). Uppgifterna kom från en polack vid namn Szmichystow Stachowiak, som emellertid uppgav sig egentligen heta Irieczenko och vara ukrainare, ansluten till den underjordiska upprorsarmén i . skulle, enligt Iriseczenko, ha fått två revben sönderskjutna i samband med en strid, och låg nu svårt sjuk med hög feber (P2 EuI, 19/11-1947). Om man skulle kunna rädda liv var det nödvändigt att hämta hem honom, något som Irieczenko erbjöd sig hjälpa till med. Uppgifterna från Irieczenko togs på allvar inom UD. Legationssekreterare från , som är hemma på för- handlingar sökte mig med ett fantastiskt spår i Wallenbergaffären. skulle f.n. vistas hos den polska underjordiska armén i skogarna i södra . Han hade kommit dit för omkring Utrikesledningens brist på handling sedan efter att ha flytt från en rysk fångtransport. Indikationerna äro mycket positiva. Det skall bli spännande att se, om man här verkligen kommit på något eller om det skall visa sig vara falskt som alla de andra (, 1989: 838) Uppgifterna från Irieczenko genererade en hel rad skrivelser (P 2 EuI, 19/11, 2/12, 3/12, 16/12-1947), och en resultatlös resa till södra , innan man kunde konstatera att Irieczenko var en skojare (P 2 EuI, 16/12-1947). Iriezcenko dök emellertid upp på nytt , då han för svenska legationen i uppgav sig vara kapten i NKVD, och på nytt presenterade ett vittnesmål om . skulle ha flytt från det inre av till , anslutit sig till ukrainska partisaner som överskridit gränsen till Tjecko- . Där hade gripits av den tjeckiska säker- hetspolisen och internerats. Irieczenko var nu villig att hjälpa svenskarna att få loss i utbyte mot att fritt och oantastat fick komma in i (P 2 EuI, 19/4-1948). Kontakten avbröts emellertid sedan det konstaterats att mannen var identisk med Iriezcenko (P 2 EuI, 14/5-1948). inkom ett antal ytterligare uppgifter rörande . En ungersk folkdomstol slog fast, på grundval av vittnesmål från en Károly , att Wallen- berg mördats av nazister (P 2 EuI, 22/10-1948) (i en promemoria av Per Anger av konsta- terades dock att tillräckliga bevis saknades) noterade att den danske medborgaren , som hållits i sovjetisk fångenskap, utväxlats mot en lettisk kom- munist. lämnade af Sandeberg en längre skriftlig redogörelse för sina kontakter med (som delat cell med Lang- felder) och (som uppgav sig ha träffat i ett fångläger). Utrikesledningens brist på handling uppgav en ungersk dam i att en ungrare (som hennes syster talat med) sett i i samband med en fångtransport. uppgav ungraren att han befunnit i sovjetisk fångenskap tillsammans med fram till i en liten by utanför . Újváry uppgav att de sovjetiska soldaterna haft för avsikt att arkebusera , tvingat honom att gräva sin egen grav, men därefter bestämt sig för att skona honom. När Újváry frigavs hade Wallen- berg haft en skottskada i ena benet (P 2 EuI, 19/8-1950). uppgav tysken , som befunnit sig vid svenska legationen i , att man från sovjetisk sida anklagat för att ha samarbetat med . Man hade också uppgivit att man diesen [] damit so gut versorgt hatte, dass er keinen Pass mehr ausstellen wird und dass er nie mehr Ungarn oder sehen wird (P 2 EuI, 16/10-1950). I en promemoria av konstaterades att upp- gifterna från den ungerska damen i (om att setts i ), samt uppgiften från Újváry (om skottskada) stämde överens med uppgifterna från Irieczenko. Som en illustra- tion till den skada som Irieczenko tillfogade UD:s arbete i efter- forskandet av skrev man: Det sammanfattande intrycket förblir, att det ingalunda synes mig osannolikt, att verkligen befann sig i ett fängelse i , utan att vara känd av de tjeckoslovakiska myndigheterna under rätt namn och nationalitet (P 2 EuI, 15/12- 1950). gjordes UD uppmärksam på att nio italienska diplomater återvänt från sovjetisk fångenskap. En av dessa, skulle sedermera komma att bli ett mycket viktigt vittne. Eftersom man emellertid från italienska utrikesministeriet, på de svenska förfrågningarna om uppgifter rörande , svarade att diplomaterna ingenting visste, dröjde det innan de Mohrs vittnesmål nådde UD. Utrikesledningens brist på handling i rumänskt fängelse i fram till dess aktualiserades det tidigare nämnda spåret Gheorgiu Vas, vilken uppgav sig veta att fanns i livet i ett rumänskt fångläger i staden , där han, enligt Vas var politisk fånge. UD lade ned ett tämligen stort och tidsödande arbete på Vas, som i långa förhör (t.ex. 6/3-51, 12/3-1951) både gav detaljerade uppgifter om tiden som fånge till- sammans med en Wissinovski, (som alltså egentligen hette Wallen- berg), och sin egen bakgrund. (Han skulle bl.a. ha tjänstgjort som pilot hos den rumänske ex-kungen som givit honom smek- namnet Neantúl, en uppgift som ex-kungen vid kontroll bestämt förnekade). Uppgifterna togs på stort allvar från UD:s sida. upprättades en utförlig promemoria vari diskuterades hur man skulle få hem från fängelset i . Som alternativa handlingsvägar angavs bl.a. utväxling av mot någon person som befinner sig i de svenska myndigheternas händer, användande av handelspolitiska påtryckningsmedel, samt befrielse på illegal väg. Enligt det sista alternativet skulle , med hjälp av fängelseläkaren i befrias från sin cell för att därefter, antingen i bil (försedd med ett falskt diplomatpass eller inpackad i en specialgjord kurirsäck) passera gränsen till , eller till fots längs nå gränsen till . Väl i skulle få lära sig en uppdiktad detaljerad historia om sin flykt (som skulle dölja de svenska myndigheternas inblandning), varefter skulle föras till en plats på den svenska ost- kusten där han på egen hand skulle ta sig fram till närmaste lands- fiskal och berätta sin historia (P 2 EuI, 20/3-1951). Det är dock svårt att i efterhand bedöma huruvida denna pro- memoria skall ses som ett otvetydigt tecken på att utrikesledningen var beredd att agera på detta okonventionella sätt. Den är skriven av en tjänsteman på förhållandevis låg nivå, , som var ansvarig handläggare för Wallenberg-ärendet, och det är inte klart huruvida den har lästs av utrikesministern. paraffer åter- finns inte på dokumentet. Klart är dock att denna typ av analy- serande promemorior vari olika alternativ ställs mot varandra, saknades också på låg nivå under de kritiska åren 1945–47, (med möjligt undantag av Barck-Holsts skrivelse av samt skrivelse av till vari olika handlingsalternativ presenterades). Utrikesledningens brist på handling Promemorian var sammanställd mot bakgrund av de uppgifter som lämnats av rumänen . Som tidigare nämnts var emellertid detta vittnesmål uppdiktat på basis av information från artikeln i 's Digest av 1947. uppgav ungraren att han träffat , varefter , i sällskap med sovjetiska soldater gav sig iväg västerut. Újváry arresterades där- efter av den sovjetiska militären och spärrades in i en källare . I samband med ett toalettbesök mötte han på ett avstånd av högst en meter, varför misstag på person är ute- slutet. Mötet med skedde den 18–. Enligt Újváry hade av ryssarna anklagats för att vara spekulant och spion. På grundval av Újvárys uppgifter skrev man i en promemoria av att synes ha undandragit sig rysk kontroll efter avresan från för att , sannolikt åter komma i rysk hand. Måhända kan detta förhållande vara en bidragande förklaring till att han sedermera råkat i svårigheter (P 2 EuI, 30/1-1952). Újvárys uppgifter gav alltså stöd åt den felaktiga uppgiften att självmant skulle ha avvikit från den sovjetiska militären, för att därefter gripas. Denna uppgift hade, som ovan nämnts, redan framfört i ett handbrev till kabinetts- sekreterare . uppgav den ungerske flyktingen att han i ett fängelse i sammanträffat med den ungerske politikern , som berättat att ett flertal ungerska politiker vistats i ett fångläger från vars namn började på K. hade uppgivit att den svenske legationssekreteraren var också där (P 2 Eu I, 30/1-1952). Utrikesledningens brist på handling I promemorian av konstaterades också att de viktigaste spåren i Wallenberg-ärendet komma från med omnejd. I synnerhet de Mohrs vittnesmål om att skulle ha vistats i Lefortovo-fängelset i innebar en vändpunkt vad gäller den svenska hållningen i ärendet. över- lämnade en note till den sovjetiske ambassadören i , Rodionov, vari man från svensk sida begärde utlämnad från . UD:s handläggning av vittnesmålen 1947–51 Den ovanstående korta presentationen av den stora mängd upp- gifter som inkom till UD kan naturligtvis inte göra anspråk på att vara fullständigt uttömmande. Syftet har varit att kort presentera de vittnesmål som har genererat flest brev, telegram och skrivelser inom utrikesförvaltningen. Icke desto mindre har denna, ehuru ofullständiga genomgång, bedömts som nödvändig för att i någon mån åskådliggöra mängden motsägelse- full information som inkom till UD närmast efter Vysjinskijs note. Den svenska diplomatiska aktiviteten i i ärendet var mycket låg. Inga démarcher avgavs . Orsaken till att man överhuvudtaget inte agerade i sammanfattas nog bäst av UD:s Vaktrapport av : På förfrågan om vad det ryska meddelandet om innebär ligger det i sakens natur, att det icke kan bli någon förnyad framställ- ning i . Det ryska utrikesministeriets utförliga svar på de svenska framställningarna anger att ytterligare upplysningar om öde icke stå att erhålla genom de ryska myndigheterna (Vaktrapport, ).1 underströk i samma anda vid en föredragning i Wallenberg-ärendet inför : Det sovjetryska beskedet i noten var av den art att man inte gärna kunde återkomma till frågan utan att förebringa nya fakta (P 2 EuI, 8/4-1948). 1 P 2 EuI), Mapp "vaktrapporter samt RD-tryck, artiklar, tidningsklipp m.m.", box 245. Utrikesledningens brist på handling UD tycks, genom sitt omfattande arbete med att undersöka sanningshalten i de olika vittnesuppgifterna, ha blivit mer eller mindre blockerat. Tjänstemännen vid de svenska legationerna i saknade kompetensen att genomföra förhör med de många uppgiftslämnarna på ett professionellt sätt. Följden blev att man hade mycket svårt att skilja relevant och sanningsenlig information från falsk. En del av uppgifterna var helt eller delvis sanningsenliga (t.ex. af Sandebergs uppgifter om , möjligtvis Kasser), en del av upp- gifterna var uppenbart felaktiga (såsom Hódosi, , Coen, Újváry) men möjligtvis givna i ärligt uppsåt (beroende på misstag på person etc.), somliga uppgifter var tvivelsutan givna med falskt uppsåt. Motiven bakom att ge direkt vilseledande informa- tion till UD kan ha varierat. I en promemoria av skrev man följande (rörande uppgifterna från , , Szmichystow Stachowiak [Irieczenko] och Gheorghiu Vas): I några av dessa fall har [] ett synnerligen omfattande, tidsödande och kostsamt arbete nedlagts. Man har inte kunnat komma till någon bestämd uppfattning om motiven till deras närmanden till utrikesde- partementet. I några om icke alla fall torde det dock säkerligen röra sig om bedragare, som sökt personlig . Stachowiak var utan tvivel engagerad i hemlig rysk tjänst, ehuru tveksamhet kan råda om han handlat på ryskt uppdrag. Beträffande Vas tala vissa omständigheter starkt för att han är anställd i den rumänska hemliga polisen, ehuru hans motiv kunna ha varit personliga (P 2 EuI, 30/1-1952). I efterhand slås man dock av utrikesledningens oförmåga att vara motståndskraftig mot diffus information. hade man, trots Dekanozovs note, valt att sätta tilltro till diffusa uppgifter från . satte man tilltro till uppgifter från en hel rad ytterst diffusa källor, trots att utrikesförvaltningens egen personal sände in skrivelser till utrikesministern där de sade sig uppfatta att förhandlingar rörande var möjliga. 16Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap 16.1Högre grad av systematik i UD:s handläggning Det svenska agerandet efter 1950 präglas av en större aktivitet och målmedvetenhet. fick UD tillgång till ett vittnes- mål av central betydelse. Den italienske diplomaten , som återvänt från sovjetisk fångenskap till- sammans med nio italienska diplomater, vittnade om att han i Lefortovo upprätthållit ständig kontakt med från till början av 1948 (P 2 EuI, 3/12-1951). Diplomaterna , som också suttit internerade i Lefortovo, lämnade uppgifter som gav stöd åt de Mohrs uppgifter (P 2 EuI, 31/1-1952). Det skulle dock vara felaktigt att hänföra den ökade diploma- tiska aktiviteten enbart till de Mohrs vittnesmål. Inom UD ställde man sig faktiskt till en början tämligen skeptisk till de Mohr. Kri- minalkommissarie vid (dåva- rande Statspolisen) konstaterade i en promemoria av att man inte kan sätta alltför stor tillit till de Mohrs vittnesmål. Detta borde snarare ses som en indikation på att kan ha varit i Lefortovskajafängelset (P 2 EuI, 3/1- 1952). I ett samtal med förste sekreteraren vid sovjetiska ambassa- den i Tarabrin uppgav kabinettssek- reterare att man från svensk sida inte tillmätte stor betydelse åt de Mohrs vittnesmål ehuru det kan finnas en kärna av sanning (P 2 EuI, 14/4-1953). Denna misstro mot de Mohr från UD:s sida berodde, enligt , på att han under förhör lämnat motstridiga uppgifter och verkat överhuvudtaget relativt otillförlitlig. Först kunde konstatera att vittnesmålet måste, sedan det på en del väsentliga punkter bekräftats, tillmätas större betydelse än tidigare skett (P 2 EuI, 13/7-1954). Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap En synnerligen viktig bidragande faktor bakom det mer resoluta svenska agerandet var att UD hade en ny kabinettssek- reterare som visade prov på stort engagemang för öde. efter sin tillsättning inledde kontakter med anhöriga som ofta företräddes av journalisten och författaren . Även om samarbetet med skulle komma att vara långt ifrån oproblematiskt under de kom- mande åren, lyckades ändå få till stånd ett fungerande samarbete med familjen i efterforskningsarbetet. Statsrådet tecknade följande porträtt av i sin dagbok 1955: Kabinettssekreterare har lagt ner speciellt intresse på de vittnesmål och berättelser som berör fallet. Han har något av indianbokslynne och deckarspänning i sin natur: försvunna hjältar och misstänkta spioner väcker hans särskilda intresse, attraherar honom oemotståndligt tycks det (, 1969: 100). Kommissarie lade också ned ett stort arbete på att förhöra vittnen och analysera hållbarheten i den stora mängd vitt- nesmål som avgivits . Efterforsknings- arbetet, som ofta hade bedrivits på ett osystematiskt sätt, fick härmed en systematik och profes- sionalism, som var avgörande för det mer målmedvetna svenska agerandet . I en promemoria av konsta- terade : efter försvinnande begicks vissa fel under spaningsarbetet. Diplomatisk personal är utan noggranna instruktioner i regel oförmögen att hålla förhör av polisiär typ. Huvudfelet är, att ledfrågor ställes och att man försummar att utfråga rörande alla detaljer. [] Det viktigaste felet i handläggningen var, att spår inte fullföljdes till slutet. Det viktigaste misstaget var, att journa- listen af Sandebergs vittnesmål icke togs på allvar. De spår han gav kunde ha lett till kontakt med rumänen då denne fritt kunde ha berättat (P 2 EuI, 27/5-1955). hade, som nämnts, vittnat om att han träffat på ett repatrieringskontor i . hade varit i sällskap med två vakter och uppgivit för att han vistades vid ett arbetsläger utanför . Mot bak- grund av de uppgifter som finns tillgängliga förefaller emeller- Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap tid just vittnesmål som mindre sannolikt. konsta- terade dock: Om detta vittnesmål ingått, är det kanske mest sannolikt, att resultatet vid démarcherna i blivit detsamma. Schismen med familjen hade troligen kunnat undvikas. Därmed hade möjligen den stora offentliga kampanjen kunnat undvikas. Detta i sin tur skulle medfört, att den ryska prestigen icke engagerats så hårt i ärendet (P 2 EuI, 27/5- 1955). Bättre analys: Per och promemorior Den arbetsinsats som utfördes av UD:s diplomater skall dock inte heller underskattas. Per Anger, som handlagt ärendet , drev med stor envishet linjen att fanns i livet i sovjetisk fångenskap. I åtskilliga promemorior (t.ex. P 2 EuI, 16/10-1950, 22/12-1950, 16/2-1951) genomförde Anger analyser av vittnesmål och förde resonemang kring tänkbara motiv bakom det sovjetiska agerandet. Anger skriver dock i sin bok i (1979) att han inte fick minsta gehör på högsta ort för sin uppfattning att befann sig i sovjetisk fångenskap eller för vad han ansåg borde göras för att få fri. Han fick tillfälle att personligen framföra sin inställning till utrikesminister under en tågresa till : Han bad mig komma in och sitta ner i hans sovkupé under resan. har ju varit i och lär ha synpunkter på vad som hänt , började han. Jag gav en resumé av och beskickningens verksamhet för den judiska befolkningen i under kriget. Jag talade om varför jag fullt och fast trodde att , efter att ha omhändertagits av ryssarna, fortfarande befann sig i ryskt förvar. Jag avslutade med att säga som min mening, att det enda språk ryssarna förstår i en situation som denna är att man sätter hårt mot hårt eller att man har något att erbjuda i gengäld. Schweizarna och italienarna hade återfått sina diplomater genom att utväxla dem mot sovjetiska medborgare. En dansk vid namn , som vistats i fångenskap i , hade utväxlats mot en rysk kommunist, fängslad i . Vi hade ju, tillfogade jag, givit ryssarna en miljard i kredit i handelsavtalet utan att begära något i stället. Vi hade haft flera spionfall i där Sovjet-medborgare varit inblandade. Vore det inte tänkbart att i stället för att utvisa en spion hålla en sådan kvar här i avvaktan på ett utbyte med ? Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap Sånt gör inte , svarade kort och avmätt efter att ha lyssnat till min redogörelse. Audiensen var slut (Anger, 1985: 140–141). I en promemoria av utvecklade Anger just det resonemang som han anförde inför utrikesministern: Måhända vore det även av intresse att rekapitulera vad som hände den schweiziske chargé d'affaires i Feller samt dansken . Feller bortfördes av ryssarna efter erövring och hölls i rysk fångenskap ungefär .