sou · GRB36d4 · 2004-01-01 00:00:00 — De bör inte ges vatten efter- som det kan spänna ut deras mage och göra dem sjuka. Men att ge dem vatten med elektrolyter löser inte heller problemet, eftersom unga kalvar inte vet att de hårda metallnipplarna på lastbilarna innehåller mat och kan därför de inte använda dem. Vid mellansta- tionerna ges kalvarna inte heller mat på rätt sätt (mjölk i flaska) eftersom det skulle kräva alldeles för mycket tid och arbete. Djur som fortfarande behöver mjölk från spene bör inte transporteras på långdistanstransporter. Gamla mjölkkor är utslitna av kraftig mjölkproduk- tion. Många mjölkkor har hållits inomhus, uppbundna i båset. Pre- cis som åsnorna har de ett lågt ekonomiskt värde och behandlas därefter. Till och med på ansedda uppfödarmarknader i , har vi sett många som droppat mjölk genom auktions- ringen från sina svullna juver. På långdistanstransporter kan ingen förare mjölka korna under resans gång. Får och lamm är svåra att lasta och grips lätt av panik. Detta är anledningen till att lastaren ofta drar ett djur från hjorden i ett ben för att få de övriga att följa med in i lastbilen. Vi såg mycket brutala släpningar på två marknader i . Får av honkön kan inte urinera på lastbilen eftersom de inte kan hålla balansen när de står i urineringsställning. De har mycket känslig hud och likväl dras de ofta i ullen. När de väl lastats på lastbilen, tar det för dem att bli lugna. Getter med horn lastas ofta och blandas med getter utan horn. Detta orsakar skador, i synnerhet på ögonen på getter intill. Deras hud är mycket känslig för brutal hantering. Grisar överlastas ofta och är redan i dålig kondition i början av resan till följd av deras liv i extrem inhägnad med begränsad motion. Grisar är nyfikna och ibland envisa djur som gör att de som hanterar dem blir otåliga, frustrerade och aggressiva. Av alla arter är det grisar som slås och sparkas oftast och hårdast. Och kycklingar behandlas enligt min erfarenhet ännu värre. Det finns miljoner kycklingar, de är små och utgör inget hot mot människan. De anses varken vackra, mycket farliga eller söta och de har ett mycket lågt ekonomiskt värde per kilo. De har mycket litet skydd av lagen och det är nästan säkert att ingen polis eller vete- rinär skulle göra gällande det lilla lagstadgade skydd de faktiskt har, bara för en kycklings skull. Vi har funnit lastade kycklingtrailers som parkerats i direkt solljus i medan lastbilsföraren lastade en andra trailer. Vi har blivit vittnen till kycklingbilar som anlänt till slakterier med en tredjedel av kycklingarna döda vid ankomsten. Eftersom de är värda så lite, är det mer ekonomiskt att överlasta bilarna och riskera att förlora 10–av dem, än att ge dem tillräckligt utrymme i transportburarna så att alla kommer fram levande till slakteriet. Nära fransk-belgiska gränsen fann vi en kycklinglastbil där hela bottenraden var krossad av vikten från de överlastade burarna ovanför. Burarna placeras på trailern i tre rader och får raden i mitten ingen luft ovanifrån, under- ifrån eller från vänster eller höger sida, varför många kycklingar kvävs. får emellertid mittraden värme och skydd i viss mån, medan kycklingarna som lastas i de yttre raderna utsätts för vind, regn och kyla. Alla dessa fakta visar att långdistanstransporter orsakar en hel del onödig stress och fysiskt lidande. Djuren anländer till slakterierna extremt trötta, svaga och en del till och med brutna ben eller sår från att ha blivit trampade i en överlastad lastbil. Men låt oss inte glömma bort det psykiska lidande som djuren utsätts för, vilket ofta orsakar större smärta än det fysiska. Kalvar som separerats från sina mödrar transporteras i många timmar utan att uppmuntras av mammans lockrop eller varma mjölk. Ston utsätts för stress när en hingst trakasserar henne i lastbilen. Tjurar tvingas att stå bredvid en annan okänd tjur, vilket ibland orsakar panik och skräck eller okontrollerbar aggression. Får, ett flockdjur om råkar i panik om det isoleras, skiljs ofta från dess flock och tvingas att stå ensamt i marknadsinhägnader där människor närmar sig, människor som det är skräck- slaget inför, utan något utrymme för flykt eller möjlighet att und- komma. Utslitna mjölkkor, som har tillbringat sitt liv med att ge mjölk och aldrig fått tillbringa tid med sina kalvar, tvingas nu att stå i många timmar på en lastbil utan att veta vart de förs. Hästar, en art som vill ha personligt avstånd från andra som de inte känner, trängs ihop på lastbilar och tvingas att röra vid varandra sida vid sida i timmar. Till marknaderna anländer djuren ofta tillsammans med sina kamrater eller sin unge som de har levt tillsammans med från början, varefter de sedan säljs till olika handlare och separeras, vil- ket orsakar stor oro och panik. Hönor, nästan utan fjädrar från ett liv i en mycket liten trådbur, slits bokstavligen ut från sina burar och kastas in i transportburarna utan någon respekt eller försiktighet från den som hanterar dem. Kalvar slås ofta på marknaderna av otålig personal eftersom de är för unga för att gå ordentligt själva, men de förstår inte varför de blir slagna eller hur de ska uppföra sig för att personalen ska sluta att vara hårdhänta mot dem. Grisar, som är mycket nyfikna djur som först vill utforska sitt nya område och röra sig försiktigt framåt, slås och sparkas för att de ska gå snabbt in på ett okänt område. som jag arbetat på heltid inom detta område, har jag insett att det finns djurskyddsproblem som utgör en så väsentlig del av långdistanstransporterna att de helt enkelt inte går att lösa. Därför är jag fast övertygad om att långdistanstransporter av levande djur måste stoppas. Djur bör endast transporteras från går- den till närmsta slakteri, utan stopp emellan. Köttet kan därefter transporteras till avlägsna länder. Transport av levande djur föredrag av , ILPH, framfört till Djurtransportutred- ningen , Jag tänker tala om utfodringen och vattnandet av de djur som transporteras levande till slakt. Jag tänker koncentrera mig på häs- tarna, eftrsom de är min specialitet. Det finns EG-direktiv som anger att djuren ska utfodras och vattnas under transporten. Den här lagen har preciserats till ett krav om att djuren ska utfodras vid vissa intervall – – och skälet till detta är något som de flesta av oss kan förstå, att dju- ren behöver mat och vatten, grundläggande saker. Det som lagen dock misslyckas med att beskriva är hur det här ska gå till, utöver ett krav på att lastbilarna under vissa omständigheter för med sig vatten som djuren kan komma åt och att djuren får tillräckligt att äta och dricka vid utfodringsstationerna. Den delen av ekvationen har överlåtits till de mer praktiskt inriktade djurskötarna på plats – inte helt överraskande: det är ju främst en praktisk och inte en vetenskaplig fråga. Men låt oss inte avfärda vetenskapens insatser, eftersom veten- skapen spelar en viktig roll när det gäller att avgöra hur mycket mat djuren ska ha – i det här fallet för att de ska hålla sig på benen. När man talar om hästar i det här sammanhanget kan man utan att överdriva säga att en vuxen häst rent allmänt – beroende på kroppsbyggnaden – behöver runt hö per kroppsvikt. Jag vet att det inte är en exakt mängd: men den räcker gott till de flesta vuxna hästar för att hålla dem på benen när de inte är satta i hårt arbete. Detta innebär att en häst på skulle behöva hö – enbart för att hålla sig på benen. När jag säger hö, så menar jag riktigt hö, bra hästfoder: torkat ängsgräs, fritt från damm och mögel. Men får verkligen de hästar som transporteras till slakt den här mängden mat? Låt oss titta närmare. Rent ytligt sett kan man ju anta att det inte kan vara så svårt att utfodra hästar, men i det här sammanhanget omges det hela av svårigheter. Innan vi kan ta en titt på vad som händer på foderutfodringsstationerna måste vi först backa ett steg för att kunna studera en liten märklig anomali. Den ställer ofta till det för föraren själv. Lastbilschaufförer måste enligt lagen ta regelbundna raster – efter 4,5 timmars arbete – vilket ställer till med förvirring när det gäller den tid som djuren faktiskt transporteras. Räknas tiden då föraren tar sin rast inom åttatimmarsregeln eller ligger den utanför denna? Och även om hans rast inte är längre än en kvart, eller rimligare , så finns det ingen minsta tidsgräns angiven för dju- ren. Här har vi tappat bort en möjlighet, för när föraren stannar till på något motorvägscafé för den egna rasten, så finns där inget för djuren. Men när han stannar för att djuren ska få sin rast, så finns det inget där för honom. Med andra ord, så finns det ingenting vid foderutfodringsstationerna i kandidatländerna och i större delen av EU som lockar föraren att stanna och ge djuren en chans att äta och dricka vid de tillfällen när han kan och när båda behöver det. När det handlar om hur det faktiskt går till på själva foderutfodringsstationerna anser jag att det bäst illustreras av en videofilm, så jag vill att ni tittar på den här filmen, som är sammansatt av några inspelningar jag gjort , varav den sista är . Filmen är lång, och innehåller ingen av de fruktansvärda scener som man allt som oftast får uppleva på de här ställena. Under filmens första del kunde ni lägga märke till att lammen utfodrades genom att man pressade in hö genom ventilationsgall- ret längs sidorna på den blå lastbilen. Det fanns fyra våningar med lamm i lastbilen med sammanlagt 600 individer. De var på väg från till . På grund av transportsättet kunde utfodringsper- sonalen inte nå den översta våningen, varför lammen där inte fick något alls att äta. Och inget enda av djuren fick något vatten på grund av vädret, då alla vattenslangarna var igenfrusna. det finns anvisningar som säger att vatten måste finnas tillgängligt vid alla tider , så är det ett faktum att detta inte kan åstadkommas på ett tillräckligt pålitligt sätt när temperaturen faller under fryspunkten, då slangarna som används för att flytta vatten från A till B fryser fast. får de flesta djur inget vatten alls. Kalvarna i filmen var väldigt små och fick i det här fallet inte lämna landet de transporterades genom utan papper från den foder- station som låg närmast innan gränskontrollen. Papperen angav tydligt att kalvarna hade fått både hö och vatten, trots att både last- bilsföraren och foderpersonalen är väl medvetna om att kalvar i den åldern behöver mjölkersättning eller mjölk, och alltså varken äter hö eller dricker vatten. Frågan man ställer sig då är om det verkligen är möjligt att utfodra småkalvar på rätt sätt under långa transporter? Innebär en papperslapp som säger att de har stannat till vid en foderstation att de enligt lagen kan få fortsätta sin resa? Är det detta lagen handlar om? Eller innebär den att det, eftersom det är omöjligt att utfodra djuren om de inte kan matas individuellt med mjölkersättning eller mjölk, att de transporteras illegalt eftersom djuren inte kan utfod- ras i enlighet med lagen? Vilket leder mig in på hästarna. Vem det än var som antog att det någonsin kunde gå an att utfodra djur genom ventilationsgaller har lämnat en pinsam fläck på hela hanteringen, en som gör mig, som lärare på , speciellt skamsen. Mina elever är förfärade av tanken på att någon någonsin kan ha gått med på att det kan vara rimligt att utfodra djur genom ventilationsgaller. Det finns absolut ingenting som kan rättfärdiga något sådant. Det bryter mot det mest grundläggande i all djurskötsel som kräver att djuren utfodras under villkor som för det första ger dem tillräckligt att äta och för det andra låter dem komma åt maten utan problem och utan att behöva slåss för den. Fordonens ventilationsgaller är konstruerade för ett specifikt syfte: att tillåta luft att passera igenom. Av det skälet kan de vara olika breda. En del är ganska breda, medan andra är så smala att det är svårt att överhuvudtaget pressa in något mellan dem. En del last- bilar har två rader med galler, det ena innanför det andra, genom vilka det knappt ens går att pressa in enstaka grässtrån och än mindre hö. Men det här är ju helt naturligt, eftersom de inte har Bilaga 14 SOU 2003:6 konstruerats för att man ska pressa saker igenom dem: de är avsedda för ventilationen. Men ändå körs de här lastbilarna regelbundet och transporterar hästar regelbundet och får dokumenterat att hästarna har fått vat- ten och blivit utfodrade, trots att till och med ett barn begriper att det inte går att vattna och utfodra dem genom de här gallren. Tillåt mig att påpeka en annan sak som berör utfodringen av hästarna – och det här är något som vem som helst som haft med hästar att göra känner till – att om man går ut på en äng med hästar och har med sig en spann med foder, så är det en sak man kan för- vänta sig och inget annat. efter att häs- tarna har insett att du haft foder med dig, kommer spannen att befinna sig på andra sidan ängen, fodret kommer att vara utspritt över marken och hästarna kommer att angripa varandra. Till och med hästar som känner varandra beter sig på det viset. Hästar som dessutom inte känner varandra är ännu mer benägna att bete sig så här. Stressade hästar som inte har fått tillräckligt att äta och dricka, hästar som är utmattade av ansträngningen att försöka stå på en yta som rör sig på ett för dem oberäkneligt sätt, tenderar att bli mycket aggressiva vid utfodringen, några mer än andra. Det här är precis vad som händer med hästarna när de blir utfodrade på lastbilarna – de börjar ofta slåss när de försöker komma åt det foder som pressas in i alltför små mängder genom ventilationsgallren. Resultatet av det här är svåra skador. Jag har sett fruktansvärda rivsår, men det räddar ändå inte hästarna undan transporterna. Den beräkning jag gjort på den mängd foder som gavs åt de rumänska hästarna i den film ni precis har sett är hyggligt korrekt. Varje häst fick hö. De här hästarna bör ha vägt omkring 250– styck. Enligt den tidigare matransonuppgift jag gett skulle var och en av hästarna behöva ungefär 6–hö under den tids- rymd de transporterades. hö är den mängd hö man köper åt sin tamkanin i en djuraffär. Det är inte tillräcklig mängd för en vuxen häst, oavsett om häs- ten är på väg till slakt eller inte. Och till vattnet. Somliga av de fordon som kör boskap genom är väldigt sofistikerade maskiner. De har automatiska våningsplan som kan höjas och sänkas hydrauliskt; de har avdunstningssystem – för nedkylning av grisar – de har vattenautomater, och så vidare. gläder mig att man använder de här fordonen: jag ser det som väl- digt positivt att de har vatten med sig. Det är desto vanligare att de fordon som transporterar hästar är mindre sofistikerade och inte har några automatiserade anordningar alls. Faktum är att man ofta upptäcker att de som kör hästar inte gillar att ge hästarna vatten överhuvudtaget, eftersom man hävdar att hästar som får dricka under transporten drabbas av kolik. Ofta ber förarna utfodringspersonalen att inte ge hästarna vatten. Ändå vill de ha dokumenterat att de har fått vatten, så att man kan lämna landet med alla papper i ordning. Jag vill inte uttala mig om kolik hos de hästar som körs till slakt, inte förrän jag har sett vetenskapliga bevis som bekräftat att det stämmer. Jag har själv transporterat hästar långa sträckor, men har aldrig någonsin haft problem med att hästarna drabbats av kolik, trots att de fått vatten ofta. Jag har redan påpekat att boskap som transporteras får klara sig utan vatten. Så vad händer ? mätte jag temperaturen i en hästtransport som stod parkerad vid en foderstation. Temperaturen inne i fordonet – i golvnivå där jag höll termometern – var +43º. Jag kan bara gissa att temperaturen i nivå med hästarnas huvuden måste ha varit mycket högre med tanke på solskenet och dynamiken hos varmluft i rörelse. De nya fläktar som hade monterats på den här specifika lastbilen var avstängda. De flesta lastbilschaufförer stänger av fläk- tarna när fordonen står stilla – vilket är precis när fläktarna behövs som mest. De stängs av för att spara på batteriet och för att de bull- rar. Hur som helst medverkar fläktarna ytterligare till att torka ut djuren där inne, även när de är påslagna. Att pressa luft över något har en uttorkande effekt. När det gäller just uttorkade hästar, så har jag lagt märke till en sak. Oberoende av om de har färdats i 24 eller 48 eller , så reagerar de alltid mycket starkt på ljudet av rinnande vatten när de kommit fram till foderutfodringsstationerna. Så om, och när, hästarna får vatten under transporten, så går det till på följande sätt: en liten rektangulär stålrörsram förs in genom ventilationsgallret. Ramen är i fyrkant, med en fast- sydd plastpåse som tillåter att den förs in genom ventilationsgallret. Ett stöd håller ramen på plats, varefter påsen fylls med vatten. På grund av storleken kommer bara en häst i taget åt att dricka. Vanligtvis brukar man skjuta in fyra av de här påsbehållarna genom gallret på lastbilarna och beroende på om hästarna är fast- bundna eller inte, eller om tjuderlängden tillåter dem att nå fram till vattnet, så kan det innebära att några får vatten och att några inte I vilket fall som helst innehåller ingen behållare vatten, av vilket det mesta spills ut av den som vattnar hästarna, eftersom det är svårt att få påsarna att passa eller att han inte kan få slangen tillräckligt nära, eller för att djurets huvud är i vägen eller att det slåss för att komma åt vattnet, eller för att djuren själva väl- ter omkull behållarna, eller för att de inte kan fyllas på lika snabbt som djuren tömmer dem. Jag uppskattar att högst av hästarna får något vatten alls, och att ingen av dessa dessutom lyckas få i sig mer än kvarts liter var. Här skulle jag vilja påpeka att en vuxen häst vid god hälsa – och handlar det om friska hästar, vilket är skälet till varför de exporteras för köttets skull – under goda omständigheter kräver vatten per dag, vilket under stressande eller varma för- hållanden stiger till 15–eller mer. Det här är försiktiga beräkningar. För att sammanfatta: får hästar som transporteras levande till slakt inget vatten alls, eftersom detta har frusit, och , när temperaturen har stigit till , får de – om de har tur – vatten var. Är det här att betrakta som en acceptabel nivå när det gäller djur- skötsel? Jag tycker inte det. Jag skulle vilja säga att det inte under några som helst omstän- digheter kan uppfattas som särskilt god hantering. Jag är mycket bekymrad över att det här får pågå . Jag trodde vi hade passerat det här stadiet för länge sedan. Det är nästan omöjligt att tro att någon, någonstans, skulle kunna tycka att det var acceptabelt att utfodra transporterade djur genom ventilationsgaller. Jag ser det inte som ett passionerat och ogenomtänkt argument. Jag tar upp frågan eftersom hanteringen är helt väsensskild från bra eller ens rimlig djurskötsel och fördömer därför metoderna helt och hållet. Så vad ska vi göra? Hur ska man utfodra och vattna grupper av djur på väg till slakt? Vilket är det rätta tillvägagångssättet? Svaret på den frågan är att det inte finns något. Det är alldeles för många variabler med i spelet för att mass- transporterna av levande djur inte ska hemsökas av ständiga problem, åtföljas av hög olycksrisk och vara nedtyngda av lidande. Det uppenbara är att färre personer än förut måste kunna hantera stora mängder djur för att de ekonomiska vinsterna ska kunna maximeras, och i takt med att mängden ökar kommer välfärden att minska. Därför förstår man att lastbilarna stannar så som möjligt på stationerna: ibland än . Mycket sällan stannar de . Så hela processen hastas fram – i synnerhet om det står lastbilar och väntar – och särskilt då på nät- terna, när flest lastbilar anländer. Detta leder till den uppenbara slutsatsen att masstransporten av levande djur till slakt varken är logiskt, praktiskt eller mänskligt håll- bar och därför bör upphöra och att man istället avlivar djuren så nära deras ursprungsort som möjligt. framfördes argument för en maximal övre gräns för alla transporter som involverar levande djur på väg till slakt. Jag har själv i talat . Skälet till att jag angav var inte för att jag anser att det är en acceptabel tidsrymd, utan för att det tar tid att bygga slakterier som håller EU-standard. Slakt på hemorten kommer inte att kunna införas i brådrasket. Tyvärr måste processen delas upp i flera steg. Men jag håller med om 5-timmarsprincipen. Genom att man ordnar så att djuren inte får transporteras än så eliminerar man en hel rad problem i ett enda slag. Och jovisst, det kommer att leda till vissa ekonomiska förluster. Men de yttersta fördelarna hos dagens transporter av levande djur är ytterst få jämfört med de fördelar som lokal produktion och lokal slakt kan erbjuda, där lokalt genererade förtjänster kan gynna ett bredare samhällsliv på exakt motsatt vis mot det som utarmar det. Jag ser ingen annan utväg. Det ständiga pysslandet med lagar, ändrandet av direktiv och rop på tvångsåtgärder gör inget åt huvudfrågan. Det bara mildrar den. Så länge som principen om långväga transporter av levande djur uppmuntras att fortsätta genom lagstiftningen kommer problemet bara att förvärras och skapa en mängd meningslöst och tidsödande arbete för kommissionens generaldirektorat för hälsa och konsumentskydd, vars medlemmar jag är säker på helst skulle avstå från det. Men ännu viktigare är att djurplågeriet kommer att accelerera. Det vi kan göra är att ge bidrag till upprättandet av småskaliga slakterier, att se till att dessa blir EU-godkända och att sätta upp juridiska procedurer som begränsar de långväga transporterna till högst . Med utgångspunkt från mina egna observationer på foderutfodringsstationerna kan jag bara fördöma det som sker som ett direkt misslyckande att hålla sig till ens de lägsta nivåerna av djurskötsel. Men jag avser inte att kritisera stationspersonalen och ägarna: det är klart att det finns både bra och dåliga sådana, men det var inte de som skapade problemet, de har bara ärvt det. Jag skulle vilja tillägga att det arbete de är satta att utföra är både deprimerande och farligt. Jag har fått mina egna fingrar svårt bitna av hästar som snappat efter det hö som pressats in genom ventila- tionsgallren. Jag har ännu inte sett djur bli utfodrade på en nivå jag skulle vilja beskriva som ens i närheten av tillfredsställande – och då har jag ändå observerat det här under en tidsrymd av . Om jag skulle ställa mig själv frågan om den här hanteringen överhuvudtaget är laglig, så skulle svaret, om det gavs utifrån de nuvarande principer som författats av EU självt, bli tveksamt. 1.Att samla och sprida kunskap om skadlig inverkan och framgångsrik rehabilitering. 2.Fördelningseffekter av miljöpolitik. Bilaga 11 till . Dämpningsregel för fastighetsskatten och sänkt arvsskatt. 4.Behandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. 5.Förändringar i tingsrättsorganisationen. En utvärdering av sammanläggningar av tingsrätter 1999–2001. 6.Kännande varelser eller okänsliga varor? Förändringar i tingsrättsorganisationen. En utvärdering av sammanläggningar av tingsrätter 1999–2001. Att samla och sprida kunskap om skadlig inverkan och framgångsrik rehabilitering. Fördelningseffekter av miljöpolitik. Bilaga 11 till . Dämpningsregel för fastighetsskatten och sänkt arvsskatt. Bahandling av personuppgifter inom färdtjänsten och riksfärdtjänsten. Kännande varelser eller okänsliga varor?