sou · GRB399d2 · 2004-01-01 00:00:00 — diskuterades om möjligheten att lämna uppgifter skulle gälla bara vid misstankar om fullbordade brott eller även vid misstankar om försök till brott. Ett förslag om undantag från sekretessen även för misstankar om försöksbrott hade lämnats i departementspromemorian Ds Ju 1981:17. I undantaget från fråge- förbudet i angavs emellertid uttryckligen vid denna SOU 2003:99 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och tidpunkt att det endast var beträffande brott med ett straffminimum fängelse som uppgifter fick lämnas vid vittnesförhör. Om undantag från sekretessbestämmelserna skulle göras för försöks- brotten skulle detta få till följd att uppgifter fick röjas för polisen och åklagaren under en förundersökning men inte vid vittnesförhör inför domstol. Med hänsyn härtill kom bestämmelsen att omfatta endast fullbordade brott.45 korresponderar undantaget från frågeförbudet och bestämmelsen om sekretessgenombrott vid grova brott. I 36 kap. 5 § fjärde stycket anges att det föreligger skyldighet att vittna angående brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Utgångspunkten har varit att undantag från sekretessen bör göras när det gäller de allvarligaste brotten. Vår uppfattning är att även ett straffbart försök till ett brott som har fängelse i straffskalan bör räknas till den allvarligaste brottsligheten. Undan- taget från sekretess i 14 kap. 2 § femte stycket borde därmed inte bara omfatta misstankar om fullbordade brott utan även misstankar om försök till de brott som avses i bestämmelsen. Det har emellertid befarats att en ändring av tvåårsregeln till att omfatta även försöksbrotten skulle kunna skapa avgränsnings- problem för dem som skall tillämpa bestämmelsen. Enligt 23 kap. 1 § krävs, för att ett straffbart försök skall föreligga, att gärningsmannen har påbörjat utförandet av brottet och att det antingen förelegat fara för brottets fullbordan eller att sådan fara varit utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter samt att kravet på uppsåt är uppfyllt. En juridisk bedömning i dessa hänseenden är svår att göra även för jurister. Det händer exempel- vis att en person som är misstänkt för försök till dråp senare döms för grov misshandel. kan emellertid liknande avgräns- ningsproblem uppkomma vid tillämpningen av 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Det händer t.ex. inte sällan att en misstanke om mord omrubriceras till grov misshandel och vållande till annans död. Avgränsningsfrågorna när det gäller möjligheten att lämna upp- gifter vid försöksbrott bör inte överdrivas. Begär polisen uppgifter som angår misstankar om ett visst brott som föranleder sekretess- genombrott har personalen ansetts skyldig att till följd av 15 kap. 5 § sekretesslagen lämna ut uppgifterna.46 I de fall det blir aktuellt för en myndighet att ta ställning till om man självmant skall rapportera 1981/82:186 s. 25 1983/84:142 s. 38 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och brottsmisstankar till en brottsutredande myndighet får en bedöm- ning göras i det enskilda fallet. Liksom i andra fall när det är fråga om myndigheters uppgiftslämnande till brottsutredande myndigheter måste det beaktas hur svårt brottet är och hur starka misstankarna är. När det gäller att avgöra om ett försöksbrott föreligger kan det knappast bli fråga om någon strikt juridisk bedömning. De fall där det skulle bli aktuellt att lämna uppgifter till polisen om försöks- brott torde främst vara vid våldsbrott. Har någon svävat i livsfara på grund av det våld han eller hon utsatts för eller har våldet i sig varit livsfarligt, bör uppgift kunna lämnas såvitt angår misstanke om försök till mord eller försök till dråp. Att gärningen senare bedöms som exempelvis grov misshandel kan inte anses innebära att det varit fel att lämna uppgifterna. Är det tveksamt om vissa uppgifter verkligen får lämnas ut, kan det vara lämpligt att myndig- heten kontaktar polis eller åklagare för att få råd och upplysningar. En sådan förfrågan bör kunna ske utan att uppgifter för vilka sekretess gäller behöver röjas. Vår uppfattning är således att det inte finns någon anledning att göra någon skillnad mellan misstankar om fullbordade brott för vilka lägsta straffet är fängelse och försök till sådana brott, när det gäller möjligheten att lämna uppgifter om brottsmisstankar till polisen. Vi föreslår därför att ett tillägg görs till bestämmelsen i nuvarande 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen så att det blir möjligt för hälso- och sjukvårdspersonalen och socialtjänstperso- nalen att lämna uppgifter till de brottsutredande myndigheterna, inte bara beträffande misstankar om brott som föranleder ett lägsta fängelsestraff , utan även vid försök till sådana brott. Genom en sådan ändring kommer inte bara hälso- och sjuk- vården och att få en utvidgad möjlighet att lämna uppgifter till polis- och åklagarmyndigheten. Detta kommer också att gälla för , kassarörelse m.fl. Liksom kommer undantaget från sekretess dock främst att få betydelse för hälso- och sjukvården och . Genom hänvisningen i 36 kap. 5 § fjärde stycket 1 till bestämmel- sen kommer undantaget från frågeförbudet även att omfatta miss- tankar om försök till brott med lägst två års fängelse i straffskalan. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och 14.7.4Misstankar om könsstympning av underårig skall få lämnas till polis- och åklagarmyndighet oavsett brottets svårhetsgrad Förslag: Oavsett brottets svårhetsgrad skall sekretess inte hindra att misstankar om könsstympning av underårig lämnas från hälso- och sjukvården, och till polis- och åklagarmyndighet. När det gäller brottet könsstympning är straffet för normalbrottet fängelse i högst och för det grova brottet fängelse lägst två och högst . Vi har ovan förslagit att även misstankar om försök till brott med lägst två års fängelse i straffskalan kan leda till sekretessgenombrott. Detta innebär att personalen inom hälso- och sjukvården eller inte bara får anmäla misstankar om grov könsstympning till polis- eller åklagarmyndighet utan även misstankar om försök till sådant brott. När det gäller brott som riktas mot en underårig kan polis- anmälan göras utan hinder av sekretess av hälso- och sjukvården, och när det gäller brott enligt 3, 4 och 6 kap. . När det gäller könsstympning av normal- graden som riktas mot underåriga finns det ingen uttrycklig möjlighet att lämna uppgifter. Om en sådan möjlighet ändå finns med tanke på att rekvisiten för misshandel är uppfyllda när köns- stympning föreligger har ansetts oklart.47 Könsstympning utförs i varierande ålder beroende på varifrån kvinnan kommer. I vissa länder utförs stympningen redan när flickorna är nyfödda, i andra länder i 6–, vilket tycks vara det vanligaste. I åter andra länder sker stympningen strax före första förlossningen.48 Alla former av könsstympning innebär ett bestående lidande för den stympade kvinnans del. Ingreppet leder ofta till allvarliga fysiska och psykiska skador. Sjukligheten är stor och dödlighet förekommer.49 Könsstympning är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Det är ett angrepp på såväl den kropps- liga integriteten som rätten till hälsa.50 Det är viktigt att misstänkta fall av könsstympning mot under- åriga kommer till polis och åklagares kännedom och resulterar i en 47Jfr JO beslut , dnr 3235-2001 1997/98:55 s. 97 50Riksdagens frågor för skriftliga svar, svar på fråga 2001/02:19 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och De sekretesshinder som kan finnas mot att lämna polisen uppgifter bör därför undanröjas. Detta sker enklast genom ett tillägg till bestämmelsen om undantag från sekretess som finns i den nuvarande 14 kap. 2 § femte stycket när det är fråga om vissa brottbalksbrott mot underårig. På så sätt kommer sekretess inte att hindra att misstankar om brott mot underårig enligt lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor lämnas från hälso- och sjukvården, och till polis- och åklagarmyndig- het. Vi föreslår ett sådant tillägg. Härigenom kommer uppgifter om misstankar om könsstympning, när det gäller underåriga, att kunna lämnas oavsett om det gäller brott av normalgraden eller grova brott och oavsett om det gäller fullbordade brott eller försök, förberedelse eller stämpling till brott. I detta sammanhang bör erinras om bestämmelserna om under- låtenhet att avslöja brott som är å färde enligt 23 kap. 6 § brotts- balken. Oavsett om det gäller underåriga eller vuxna och oavsett om det gäller grova brott eller brott av normalgraden föreligger en skyldighet att avslöja brott mot lagen med förbud mot könsstymp- ning av kvinnor som är å färde. Detta innebär att om det finns all- varliga misstankar om att brott mot lagen skall begås kan personalen inom hälso- och sjukvården eller vara skyldig att anmäla detta för polisen.51 När det gäller enskild verksamhet innebär tystnadsplikten att den anställde inte obehörigen får röja vad han eller hon fått veta i verksamheten om enskildas personliga förhållanden. Vid tolkningen av vad som skall anses som obehörigt har det ansetts naturligt att söka ledning i sekretesslagens bestämmelser. I samma utsträckning som myndigheter får utbyta uppgifter med stöd av sekretesslagen bör uppgifter få lämnas från enskild verksamhet till en myndighet utan att uppgiftslämnandet anses som ett otillbörligt röjande. Upp- gifter om misstankar om könsstympning när det gäller underåriga skall därmed kunna lämnas till polisen från enskild verksamhet utan att brott mot tystnadsplikten kommer i fråga. Vittnesplikt skall råda för uppgifter om könsstympning av underårig. Den föreslagna bestämmelsen bör därmed omfattas av undantagen från frågeförbudet i 36 kap. 5 § fjärde stycket rätte- gångsbalken. 51 Jfr prop. 1981/82:186 s. 92 15 Samarbetet mot ungdomsbrott En särskild fråga i vårt uppdrag gäller polisens och andra myndig- heters, främst socialnämndernas, samarbete mot ungdomsbrott. I våra direktiv sägs att ett väl fungerande samarbete, särskilt mellan socialtjänst och polis, kan gagna såväl samhället som helhet som den enskilde. En ökad möjlighet att lämna uppgifter från social- tjänsten till polisen skulle medföra att dessa myndigheter bättre och gemensamt kunde verka för att t.ex. ungdomar som är i farozonen får stöd och hjälp och på så sätt förhindra att de begår brott. Vidare sägs i direktiven vår uppgift vara att ta reda på vilka upp- gifter polisen behöver från och andra myndigheter för att kunna förebygga ungdomsbrott samt att redogöra för i vilken utsträckning de önskade uppgifterna kan lämnas inom ramen för nuvarande bestämmelser. Vi skall också väga nyttan av att öka möjligheterna för polisen att ta del av uppgifter mot den skada som ett ökat uppgiftsutbyte kan få för klientsamarbete och för kontakten mellan myndigheter och enskilda i stort. Av- sikten är att resultatet av detta arbete skall klarlägga nu nämnda frågeställningar och eventuellt mynna ut i ett förslag om lättnad i socialtjänstsekretessen eller andra sekretessbestämmelser. 15.2Allmänt om det brottsförebyggande arbetet Polisens uppgift är att förebygga, beivra och bekämpa brott.1 Att polisens verksamhet har stor betydelse för det brottsförebyggande arbetet är därför självklart. Efter sekretesslagens tillkomst har arbetet med att försöka förebygga ungdomsbrott emellertid kommit att omfatta även andra verksamheter än enbart de som har till 1 2 § polislagen (1984:387) uppgift att bekämpa brottslighet. I detta arbete försöker man före- bygga och förhindra brott och utbyta information på ett så tidigt stadium som möjligt, ofta innan det finns någon konkret brottsmiss- tanke. Eftersom sekretessregleringen utgår från mer traditionella metoder för brottsbekämpning kan det finnas onödiga hinder i det brottsförebyggande arbetet mellan olika myndigheter. Med brottsförebyggande verksamhet i egentlig mening avses i polislagen sådan verksamhet som är riktad till personer vilka inte är föremål för rättsväsendets åtgärder på grund av brott. Det gäller t.ex. skolundervisning i lag och rätt och den ungdomsverksamhet i övrigt som polisen bedriver liksom den brottsförebyggande informa- tionen och kontaktverksamheten som syftar till att ge information till allmänheten om brottsrisker och om åtgärder som kan vidtas för att öka det egna skyddet mot brott.2 Brottsförebyggande arbete i en mer allmän bemärkelse kan sägas vara sådana aktiviteter som minskar benägenheten att begå brott eller försvårar genomförandet av brottsliga handlingar. Definitionsmässigt kan därmed många olika slags åtgärder och insatser betecknas som brottsförebyggande arbete.3 betonas i 5 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453) bland annat ansvar för att barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd eller stöd som det behöver. har i vid mening ett brotts- förebyggande ansvar för barn och ungdomar. Syftet med utbildningen i skolan för barn och ungdom är dels att ge eleverna kunskaper och färdigheter, dels att i samarbete med hemmen främja deras harmoniska utveckling till ansvarskännande människor.4 Även skolan har i vid bemärkelse brottsförebyggande uppgifter. I mer specifik betydelse har skolan brottsförebyggande uppgifter när det gäller brott som är hänförliga till rasism och mobbning. Skolan skall nämligen aktivt motverka alla former av kränkande behandling såsom mobbning och rasistiska beteenden. Det är sagt att skolan bör aktivt samarbeta med exempelvis polis och socialtjänst i syfte att göra klart att samhällets övriga lagar och regelsystem gäller också i skolan.5 Beträffande allmänt förebyggande åtgärder bland barn och ung- dom gäller ett cirkulär (1970:513) till m.fl. myndig- 1983/84:111 s. 55 3Jfr Ds 1992:93 Lokalt brottsförebyggande arbete m.m. 41 kap. 2 § skollagen (1985:1100) heter om intensifierat samarbete mellan socialnämnd, skola och polis. Enligt cirkuläret bör det för planering och samordning av samhällets resurser för att främja barns och ungdoms utveckling samt förebygga och motverka brottslighet och annan missanpass- ning bland barn och ungdom i kommunerna finnas ett organ för samarbete mellan framför allt socialnämnd, skola och polis. Till samarbetet kan knytas även företrädare för andra myndigheter och organisationer som berörs av verksamheten. Initiativet till att samarbetsorgan bildas bör i första hand tas av socialnämnderna. Länsstyrelserna bör också verka för att samarbetsorgan bildas. Samarbetsorganet bör lämna berättelse om sin verksamhet till . har det påpekats att cirkulär bör upphävas. Så skedde bl.a. i yttrande till Justitie- departementet över betänkandet Handläggning av ungdomsmål – en utvärdering av ungdomsmålsreform (SOU 1999:108). Något beslut om att upphäva cirkuläret har dock inte fattats. För att förstärka och utveckla det brottsförebyggande arbetet presenterade regeringen Allas vårt ansvar – ett nationellt brottsförebyggande program (Ds 1996:59). Programmet skulle ses som början till ett brett upplagt arbete för att skapa förutsättningar för ett långsiktigt och uthålligt brottsförebyggande arbete inom alla samhällssektorer. Utgångspunkterna för regeringens arbete var att det samhällsproblem som brottsligheten utgör måste angripas utifrån en bred kriminalpolitisk ansats, att brottslighetens orsaker måste angripas lokalt där problemen finns samt att det krävs med- borgerliga initiativ och ett brett engagemang från allmänhetens sida för att det förebyggande arbetet skall ge resultat. Regeringen bemyndigade chefen för departementet att tillkalla en kommitté med uppdrag att verka för genomförandet av intentionerna i det nationella brottsförebyggande programmet. Kommittén antog namnet byggande arbete (KBA). Huvuduppgifterna bestod i att inspirera, stödja och följa det brottsförebyggande arbetet, främst på lokal nivå. KBA har redogjort för sitt arbete i betänkandet Brottsföre- byggande arbete i landets kommuner.6 Även i en skrivelse från regeringen redovisas utvecklingen av det brottsförebyggande arbetet sedan det nationellt brottsförebyggande programmet beslutades.7 Skrivelsen tar bl.a. upp det arbete som bedrivs av lokala brotts- förebyggande råd samt , skolans, polisens och kriminal- vårdens insatser. Skrivelsen har behandlats i utskottet.8 Sammanfattningsvis framgår det av SOU 1999:61 och skr. 2000/01:62 att sedan det nationellt brottsförebyggande program- met presenterades har allt fler kommuner valt att bygga upp orga- nisationer för brottsförebyggande arbete. Kretsen av aktörer har utvidgats och arbetet inriktats mot ett bredare spektrum av åtgärder. fanns det 120 brottsförebyggande organisationer i landet. Vid sidan av polisen och kommunen ingår i de lokala organisationerna vanligtvis företrädare för bostadsföretag, försäkringsbolag, köp- mannaföreningar och företagare. Brottsofferjouren och hälso- och sjukvården finns ofta också med, liksom kyrkan. har () övertagit de arbetsuppgifter som KBA tidigare hade. Av BRÅ:s års- redovisning för framgår att BRÅ har uppgifter om 240 lokala brottsförebyggande råd eller liknande organ. En del av arbetet i de brottsförebyggande organisationerna riktar sig särskilt mot ungdomsbrott. Arbetet i dessa organisationer sker dock främst på en allmän nivå utan att det behövs något utbyte av uppgifter kring enskilda individer. Frågan om utbyte av individ- relaterade uppgifter uppkommer framför allt i samarbetet mellan myndigheter som polis, skola och socialtjänst. Samarbetet mellan polis och socialtjänst för att förhindra ungdomsbrott har under- sökts vid tidigare tillfällen. I avsnitt 15.6 finns en redogörelse av resultaten av dessa undersökningar och ett tidigare förslag till ett utökat uppgiftslämnande mellan socialtjänst och polis. 15.3Möjligheterna att lämna uppgifter mellan polis, socialtjänst och skola Bestämmelser om sekretess till skydd för enskilds personliga förhål- landen på polisens område finns bl.a. i 9 kap. 17 § sekretesslagen. Sekretessen för uppgift om enskildas personliga och ekonomiska förhållanden gäller ett antal myndigheters olika verksamheter som har anknytning till brottsutredningar av olika slag. Sålunda gäller sekretess bl.a. i utredning enligt bestämmelserna om förundersök- ning i brottmål (punkt 1), i angelägenhet som avser användning av tvångsmedel i sådant mål eller i annan verksamhet för att förebygga brott (punkt 2), i åklagarmyndighets, polismyndighets, skattemyn- dighets, , eller verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott (punkt 4), i register som förs av Rikspolis- styrelsen enligt polisdatalagen eller som annars behandlas där med stöd av samma lag (punkt 6) samt i särskilt ärenderegister över brottmål som förs av åklagarmyndighet, om uppgiften inte hänför sig till registrering som avses i 15 kap. 1 § sekretesslagen (punkt 9). begränsas sekretessen enligt lagrummet genom ett omvänt skaderekvisit i stället för som tidigare genom ett rakt, dvs. presumtionen är för sekretess. Ändringen infördes i samband med att genomgripande förändringar genomfördes såvitt gäller regleringen av polisregister. Avsikten med ändringen var att – mot bakgrund av den ökade möjligheten att behandla uppgifter i bl.a. förundersökningar automatiserat – förstärka integritetsskyddet för den enskilde.9 Sekretessen inom regleras i 7 kap. 4 § sekretesslagen och gäller för uppgift om enskilds personliga förhållanden. Sekre- tess gäller om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Skaderekvisitet är således omvänt och presumtionen är för sekretess. Sekretessen för skolan regleras i 7 kap. 9 § sekretesslagen. För upp- gift som hänför sig till psykologisk undersökning eller behandling och för uppgift om enskilds personliga förhållanden hos psykolog eller kurator gäller sekretess med ett omvänt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för sekretess. På skolans område gäller sekretess dels i skolans elevvårdande verksamhet i övrigt för uppgift om enskilds personliga förhållanden, dels för uppgift som hänför sig till ärende om tillrättaförande av elev eller skiljande av elev från vidare studier. Denna sekretess gäller för förskollärare, lärare, fritidspeda- goger och annan personal (med undantag av kuratorer, psykologer 1997/98:97 s. 70 f. och skolhälsovård) och avgränsas med ett rakt skaderekvisit, dvs. presumtionen är för offentlighet. Skolläkares och skolsköterskas sekretess regleras i 7 kap. 1 § sekretesslagen och sekretessen avgränsas med ett omvänt skade- rekvisit, dvs. presumtionen är här för sekretess. Sekretessen för förskoleverksamheten regleras i 7 kap. 38 § sekretesslagen och avgränsas med ett omvänt skaderekvisit. I 14 kap. sekretesslagen och i 1 kap. 5 § sekretesslagen finns bestäm- melser om undantag från sekretessen. Dessa bestämmelser har tidigare redovisats i korthet i avsnitt 11.1.4. Några bestämmelser som direkt gör undantag för sekretessen vid det brottsförebyggande arbetet finns inte. Följande bestämmelser kan dock i detta sammanhang ha ett särskilt intresse. Enligt 14 kap. 2 § tredje stycket sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift om enskilds adress, telefonnummer och arbetsplats lämnas till en myndighet om uppgiften behövs där för delgivning enligt delgivningslagen (1970:428). I 14 kap. 2 § fjärde stycket anges att sekretess inte hindrar att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndig- het, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. I femte stycket anges de fall där fjärde stycket inte är tillämpligt. Häribland återfinns uppgifter som omfattas av bl.a. socialtjänstsekretessen och hälso- och sjukvårds- sekretessen. I dessa fall gäller att uppgift som angår misstanke om brott får lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet endast om inte lind- rigare straff än fängelse är föreskrivet för brottet. Sekretessen inom eller hälso- och sjukvården hindrar dock inte, enligt samma stycke, att uppgift som angår misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt lämnas till åklagarmyndighet eller polismyndighet. An- gående möjligheten att polisanmäla misstankar om brott får således lärare och andra skolfunktionärer lämna uppgifter om brott som kan föranleda annan påföljd än böter medan och skolhälsovården endast får lämna uppgifter om grova brott som har ett straffminimum och om vissa brott mot den som är . Enligt 14 kap. 3 § sekretesslagen hindrar sekretesslagen inte myndigheterna från att utväxla uppgifter i situationer där intresset av att uppgifterna lämnas ut måste ges företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Detta uttrycks som så att det skall vara uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Även här har vissa områden undantagits från tillämpningen, t.ex. och hälso- och sjukvården. Såväl polisen, som lärare och andra skol- funktionärer kan emellertid tillämpa bestämmelsen. Enligt 14 kap. 4 § sekretesslagen gäller sekretess till skydd för enskild inte i förhållande till den enskilde själv och kan i övrigt helt eller delvis efterges av honom. Detta innebär att uppgiftsutbyte mellan myndigheter alltid kan ske efter samtycke av den enskilde. När sekretessen gäller till skydd för en underårig är frågan vem som förfogar över sekretessen. När det gäller mindre barn eller förståndsmässigt handikappade barn, vilka inte är kapabla att avge något rättsligt bindande samtycke tillkommer befogenheten att disponera över sekretesskyddet vårdnadshavaren. Har den under- årige däremot nått en sådan ålder och grad av utveckling att han själv kan ta ställning till sekretessfrågan skall i princip samtycke lämnas av både vårdnadshavaren och barnet. Handlar det om ung- domar som kommit upp i tonåren torde dock vederbörandes eget samtycke vara tillräckligt.10 Enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen hindrar sekretess inte att en upp- gift lämnas om detta är nödvändigt för att den utlämnande myndig- heten skall kunna fullgöra sin verksamhet.