sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Fettet utgör en lättillgänglig energireserv att bruka vid till exempel intensiv kamp i samband med brunst, rovdjursattacker eller annan hård ansträngning. Renhjordarnas diet nödvändiggör stora årliga flyttningar mellan sommar- och vinterbeten. Fjällrenskötseln innebär att hjordarna vistas i fjällområdena , , och på vin- tern i barrskogsområdena närmare kusten eller söderut. Utfordring sker i tre former. Som stödutfordring, nöd- utfodring och för att nedbringa cesiumhalten efter Tjernobyl inför slakt. Utfodring är svårt att genomföra i större skala. Drivningarna skedde förr till fots eller på skidor, nu med snöskoter, terräng- motorcykel och helikopter. Längre transporter sker med bil. Renens tandbett är komplett med permanenta tänder först vid 2,5 års ålder. Resnings- och läggningsbeteende; Resnings- och läggningsbeteendet avviker inte från nötkreaturens men rörelserna är snabbare. Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Renen väljer gärna liggplatser på öppna ytor med god utsikt. Rörelse vid förflyttning; Renen rör sig lätt och snabbt. Och vid långsamt trav sätts bak- fötterna i framfötternas spår. Vid raskt trav förs bakbenen utåt vid sidan om frambenen. Den går lätt över i galopp. När den springer skjuts huvudet framåt så att hornen nästan vilar på manken. När den springer lyfts svansen så den vita akterspegeln blir synlig (Skjenneberg och Slagsvold 1968). Beteende vid gödsling och urinering; Renen defekerar och urinerar stillastående. Kroppsvård; Renlighet; Renens kroppsvård är mycket påtaglig när de nya hornen fejas. Temperaturreglering, Klimatkrav; Renen är skapad för ett liv i arktiskt klimat. Den har inte väl utvecklade svettkörtlar och de flesta är, liksom talgkörtlarna, loka- liserade till i närheten av kroppsöppningarna. Därför ger pälsen ett torrt intryck. Huden förändras med årstiden. är huden tjock och svettkörtlar och talgkörtlar bättre utvecklade. blir huden tunnare och körtlarnas aktivitet avtar. På hös- ten kan hos en del djur finnas ett ordentligt fettlager under rygg- skinnet. Den har vissa svårigheter bli kvitt överskottsvärme och liksom hos hunden används tungan som ventilationsorgan. Det rapporteras att av energin kan borttransporteras via utand- Vid sträng kyla är temperaturen på utandningsluften lägre än kroppstemperaturen varigenom renen minimerare värme- förlusterna. söker den sig högre upp på fjället och ställer sig gärna på platser där vinden drar. Om den drivs hårt kan också då renar plågas av överskottsvärme. En del ventileras ut via pälsen, med det mesta via utandningsluften och tungan. Det kan förekomma att den om den drivs så den blir för varm lägger sig ner i snön tills överskottsvärmen venti- lerats bort. Till och med extrem kyla men även normalt regn gene- rar den inte så länge den är i god kondition. Snöslask liksom kom- binationen stark vind och regn är det för renen sämsta klimatet. När renen ligger ner på snön tinar snön inte under den, inte heller ses rimfrost i pälsen som man kan se hos häst som svettats i kyla. När flocken vilar ligger djuren oavsett temperatur utspridda från varandra. När den vilar i stark vind vänder den i regel ryggsidan mot vinden. Hos renkalven består pälsen väsentligt av ullhår men efterhand växer täckhåren ut till den typiska renpälsen. Renens täckhår är tunt vid roten men blir sedan tjockare med undantag av yttersta tredjedelen som är spetsformad. Den tjocka delen av hår- strået är märgfyllt och märgcellerna är luftfyllda vilket ger renpäl- utomordentligt isolerande egenskap. Renen börjar fälla vinterpälsen och den perioden pågår . Håren lossar ofta i stora flak vilket förändrar djurens utseende. Sommarens nya päls växer till sig så att varje hårstrå blir långt, grovt och en smula sprött . Renen har en tätare päls, betydligt fler hår per cm2 hud, än t.ex. älgen. Syn; Beteende i ljus och mörker; Renen avviker inte från andra hjortdjur när det gäller synsinnet. Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Renen reagerar inte påtagligt för främmande ljud om den inte har blivit skrämd. De ljud renen avger utgörs av ett slags grymtande som tolkas som lockljud och som avges t.ex. när ko och kalv blir skilda åt. Dessa ljud hörs oavlåtligt när djuren i en flock blandats tills alla återfunnit varandra. Kalvens grymt är ljusare än kons. brunsten avger tjurarna ett mera kraftigt, nästan snarkande ljud, som gärna återkommer i följd. Lukt- och smaksinne; Känsel; Renen har ett mycket väl utvecklat luktsinne och dess bästa skydd mot fara. När ko och kalv skilts åt används uppenbarligen lukt- sinnet i minst lika hög grad som ljudet av lockropen av kalven för att lokalisera modern. Det anses att renen kan känna lukten av renlav genom ett tämligen tjockt snötäcke. Detta synes dock inte gälla vid nysnö. Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Brunsten inträffar i senare delen av september. Vajorna är, liksom tjurarna, i allmänhet könsmogna vid 1,5 års ålder. Brunsten hos vajan är 1–med högbrunst 12–och dräktighets- tiden i genomsnitt . De som ej blivit dräktiga visar brunst till in . Kalvningsperioden är , med en mycket stark koncentration till . Det förekommer dock att kalvar föds och ända fram till . Dräktighetstiden är 225± . innan brunsten inträder betar ofta bockarna tillsam- mans i småflockar men när fejningen av hornen skett börjar de visa sig i huvudflocken. Deras halsmuskulatur har tillväxt, skägget under halsen har blivit längre, och testiklarna ökar i storlek. Brunsten börjar i mitten eller och pågår 2–3, ibland . sker ständiga konfrontationer mellan tju- rarna. Ju större tjuren är desto större är dess möjlighet att behålla ett harem av vajor. En vuxen tjur anses kunna få betäcka 20– 30 vajor men det finns uppgifter om tjurar som förmått klara att få betäcka 50 vajor. De yngre tjurarna söker ständigt möjlighet betäcka vajor som inte är direkt under observation av den domi- nanta tjuren och mot slutet av brunstperioden har de i regel större framgång. De stora tjurarna äter praktiskt taget inget under den mest hektiska brunstperioden och deras kondition vid slutet av brunstperioden kan vara dålig. Moderns beteende före förlossningen samt beteende hos moder och avkomma under och efter förlossningen; Antal kalvar; Diande och digivning; Beteende före förlossningen; Kalvningen sker , i regel . före förlossningen börjar vajans juver växa och sista dygnet före för- lossningen sker en mycket kraftig tillväxt. Sista dygnet före kalv- ningen blir vajan orolig. Den söker sig från flocken och kalvningen sker avskilt från flocken, gärna i lä för vinden. Kalvningen sker på barmark utan ofta på snö En normal förlossning varar ofta inte mer än . Förlossningen avviker föga från den hos andra idisslare med värkar under öpp- ningsskede och utdrivningsskede och att kalven slickas efter för- lossningen. När kalvens slickats torr reser den sig relativt snart, 15– efter födelsen. Kon äter i regel upp efterbörden. Tvillingfödsel förekommer men risken att den ena inte överlever kalvperioden är större än vid enkalvsfödsel. Moder och avkomma efter förlossningen; Diande och digivning; Renens juver består av fyra körtlar med var sin spene, . Mjölken har hög fetthalt, . Proteinhalten är och sockerhalten Kon uppges ge ca mjölk . En nyfödd renkalv väger 3–, vanligen 4–. Variationen beror förutom av genetiska orsaker på kvalitén på vinterbetet. Den ökar i vikt till (SOU 2001:101). Kalvarna klarar torr kyla under förutsättning att de slickats ordentligt torra. Om blötsnö eller regn uppträder är ökar risken för att kalvar fryser ihjäl . också omkomma genom att begravas vid snöstorm. En kalv i god kondition följer kon . Om kon förlorat sin kalv söker hon ivrigt efter den. Om vajan blivit dräktig efter brunsten sker avvänjningen Om kon går gall kan kalven fortsätta dia till . Bedömning av djurets hälsa och välfärd För att avgöra om en ren är frisk eller sjuk skall man särskilt granska konditionen hos hårremmen, ögon och slemhinnor, håll- ning och rörelser hos huvud, öron, svans, djurets benställning och klövar och ge akt på foderupptagande, drickande, idissling liksom djurets position i vila och dess rörelser. Det friska djuret; Den friska renen är vaken och uppmärksam på sin omgivning, står med raka ben, rak rygg och upplyft huvud med vaken och klar blick. Det har för sin ålder, kön och sexualcykel normal kropps- hållning och rörelser och ljud, ren hårrem, normalt hull, friska och starka ben och klövar, normalt beteende när den äter, dricker, ger di eller diar, när den går eller springer, lägger sig, vilar och reser sig, defekerar och urinerar. Aptiten är god och foder och vatten tas upp på det för renen karakteristiska sättet. Gödseln växlar till utseende, lukt och mängd allt efter utfodringens beskaffenhet. När brunst uppträder är den av normal styrka. Normaltemperaturen hos renen är . Andningsfrekvensen vid vila är 8–14 . Pulsfrekvensen anges variera med årstid så att frekvensen hos vuxet djur i vila är 20–25 och som- martid 40–45. Det sjuka djuret; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; Den sjuka renen visar alltid avvikelser i någon del av sin kropps- hållning, rörelsemönster eller i övrigt från det friska djuret. Den äter endast obetydligt. Djuret kan visa dåsighet eller slöhet. Blicken blir matt eller orolig. Kroppstemperaturen kan vara förhöjd. Till- sammans med dessa allmänna symtom kan lokalsymtom uppträda, som flytningar från näsa eller slida, svullnader och kanske ömhet i juvret. För renkalven finns två kritiska perioder, dels den första perio- den efter födelsen, då dödlighetsfrekvensen anges till 10–, dels deras första vinter. Vid svåra vinterförhållanden kan upp till 10– kalvar omkomma. De för idisslarna bland husdjuren vanliga smittsamma sjuk- domarna spelar mindre roll i renskötseln. Renens största sjuk- domsproblem är parasitära sjukdomar. Renarna kan besväras av mygg, knott och broms. De senare uppträder som svalgbroms och hudbroms. var Echinococcos vanlig hos ren. Eftersom renen avses leva på betet såväl sommar som vinter betyder väderleks- och betesförhållanden mycket. För att undan- röja risken för undernäring genomförs generellt stöd- utfodring. I likhet med andra idisslare är renen känslig för tvära förändringar av fodret, vilket bör observeras vid stödutfodring. Infångning, fixering; Lasso används numera framförallt vid kalvmärkning och höstslakt. har man nästan uteslutande övergått till att från ett större gärde driva in 50–100 renar åt gången i en mindre sil eller kontor. Där tas renarna fast direkt i hornen för att skiljas ut till respektive vintergrupp eller för att skiljas till slakt. Renar som saknar horn tas med handen fast i ett bakben eller med arm runt halsen. Uppgifterna om renens biologi är hämtade från följande källor redovisade i litteraturlistan: En ny rennäringspolitik, SOU 2001:101; , K, 1987; Rehbinder och , 1999, och rensjukdomar; Skjenneberg &Slagsvold 1968. Renägaren , ; har dessutom välvilligt granskat texten och därvid bidragit med värdefulla synpunkter och kompletterande uppgifter. Dovhjort (Dama dama) Några definitioner och begrepp Dovhjorten har hållits i hägn i med fri- släpptes på flera håll . Den trivs bäst i marker där skog omväxlar med parkområden och öppna odlingsmarker. Den kan ha en mankhöjd på och ligger i storlek mellan rådjur och kronhjort. Den varierar i färg, är den rödbrun med vita fläckar, mörkt gråbrun utan eller med endast otydliga fläckar. Svansen är lång, ca 16–med svart mittstrimma och omgiven av en vit spegel Hornen är hos full- vuxna tjurar skovelformiga. De fälls –maj och är på nytt utvuxna –september. En tjur väger 60–, en hind upp till . Dovhjorten är i vilt tillstånd mycket skygg men blir lätt tam när den hålls i hägn. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation; Agonistiskt beteende Dovhjortarna bildar skilda grupper med tjurar och hin- dar medan det förekommer att tjurar och hindar återfinns inom samma grupp. Grupperna, särskilt tjurgrupperna, är större än (Reinken 1990). Hornen ger tjurarna socialt status. Ledardjuret kan vara både en tjur och en hind men i blandade grupper är det oftast en hind. Ledardjuret varnar för fara och tar initiativ till flykt (Reinken 1990). Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Hindarna varnar vid fara med ett skällande ljud och lyft svans (Reinken 1990). Dovhjortarna följer ledarhinden vid flykt. Aktivitetsmönster; Rörelse- och vilobeteende; Diet; Liggplatser Aktivitetsperioden börjar i gryningen med betande och sedan en lika lång idisslings- och viloperiod varefter mönstret upprepas . är dygns- rytmen oregelbunden (Reinken 1990). Under en stor del av året lever den på örter och gräs men lövträdskvistar, knoppar, blåbärs och , vildkastan- jer och ollon. Den nyfödda kalven diar enbart , börjar sedan äta gräs och vid betar den regel- bundet. Dovhjortarna biter av gräset eller kvistarna. skra- par de bort snön för att komma åt födan (Reinken 1990). Dovhjorten undviker öppna ytor och fuktigt underlag men är annars inte kräsen vad gäller liggplats. När de lägger sig inleds pro- ceduren med att djuren skrapar på marken med framfötterna. reser de ibland på sig och lägger sig sedan i ny position (Reinken 1990). Kroppsvård; Renlighet; Dovhjorten genomför kroppsvård med slickande och kliande som andra idisslare med mulen och bakbenens klövar Temperaturreglering, Klimatkrav; Dovhjorten är väl anpassad till de klimatförhållanden som råder i södra och . Syn; Beteende i ljus och mörker; Dovhjorten har en exceptionellt god syn och anses kunna registrera människor som rör sig . Dess synförmåga anses vara likartad med människans (Reinken 1990). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Hörseln är väl utvecklad och de kan reagera för vindens rassel i torra höstlöv eller kvistar. Både tjur och hind har ett grovt, skäl- lande läte, tjurens brunstrop är strävt, rasslande, ett snarkande läte. Hindarna men också tjurarna har en rik ljudrepertoar. När hinden ger di avger den ett gnällande ljud som besvaras av kalven med ett pipande ljud. Lukt- och smaksinne; Känsel; Den har sämre luktsinne än kronhjort och ren och anses kunna vädra en människa (Reinken 1990). Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Brunstperioden infaller – november men parning kan ske in . Hindarna är könsmogna efter ca tjugo månaders ålder. När brunstperioden börjar blir tjurarna rastlösa och oroliga, ungtjurarna söker sig till hindarna. Ungtjurarna blir mindre vaksamma och visar mindre skygghet för människan (Reinken 1990). Moderns beteende före och under förlossningen samt beteende hos moder och avkomma efter förlossningen; Antal avkommor; Diande och digivning; Hinden avlägsnar sig från gruppen och väljer att föda i högt gräs eller skydd av buskage (Reinken 1990). Efter förlossningen slickar hinden kalven och äter upp fosterhinnorna och efterbörden när denna efter avgått. Hon äter också upp allt gräs och annan vegetation som har spår av fostervätska. Kalven börjar söka efter juvret inom 5–och diar inom 20 –efter förlossningen. Efter någon eller uppsöker mor och kalv en skyddad plats för kalven där den trycker under första tiden efter förlossningen. Den diar modern med jämförelsevis långa tidsintervall. Hinden befinner sig i regel i kalvens närhet, sällan mer än . När modern ger di sker detta ett litet stycke från den plats kalven trycker. Hinden håller sig hela den tid kalven trycker i närheten av kalven (Reinken 1990). Kronvilt (Kronhjort) (Cervus elaphus) Några definitioner och begrepp Kronhjorten eller kronviltet finns i 12 underarter på olika håll i , , och . Färgen är enfärgad brun, något ljusare. De har en vit spegel runt svansen som också har en vit undersida. Tjurarna (hjortar) väger 100–, hindarna är avsevärt mindre och väger 75–. Mankhöjden på fullvuxna hjortar är ca 1,3–1,6 m. Endast hjortarna har horn som består av en stång med tre fram- åtriktade taggar samt i spetsen en kronbildning med ett antal upp- åtriktade taggar. Hornen fälls och de nya är fullt utbildade (). Kronhjortar är mycket skygga och känsliga för störningar. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation; Agonistiskt beteende Kronhjortarna lever i flockar av enbart tjurar eller enbart hindar utom . De tjurar som är mest framgångsrika i konkurrensen om att få para sig brukar vara 7–. Hornen ger tjurarna socialt status. Rangordningen i flockarna är påtaglig och ledarhinden är i regel ett äldre djur som även de unga hjortar som kan ingå i hindflockarna har att under- ordna sig (1979). Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Kronhjortar är mycket vaksamma djur och anses därför mycket svårjagade. går tjurarna till anfall mot allt som inkräktar på deras harems område (1979). Aktivitetsmönster; Rörelse- och vilobeteende; Diet; Kronhjortarna är på grund av sin skygghet och vaksamhet mot störningar mest i rörelse under den mörka delen av dygnet. De väljer sina daglegor inne i tät skog. Om våtmarker finns inom vis- telseområdet söker de sig dit . att beta på öppna ytor (1979). Födan utgörs av gräs och av knoppar, kvistar och bark från träd och buskar. anses deras föda vara gräs och kvistar och knoppar, kvistar, bark, sly, etc., endast det sistnämnda. Deras förkärlek för bark medför ofta skadegörelse på ung barrskog. sparkar de undan snön för att komma åt ljung och annan liknande föda. Under stränga vintrar kan de minska sin normala skygghet för att söka föda på platser de normalt skulle undvika (1979). Kronviltet är bland klövviltet i ensamt om att ordna gyttje- bad där vatten och dy blandats till en smet i vilken djuren rullar sig. Temperaturreglering, Klimatkrav; De är väl anpassade till både kyla och värme. Vid höga yttertempe- raturer utnyttjas gyttjebaden också för svalka (1979). Kronviltet har god syn och det är svårt för en människa att komma närmare än (1979). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Kronviltet har mycket god hörsel (1979). Tjuren avger ett intensivt brölande som är en var- ning till andra tjurar och indikerar kampvilja. Lukt- och smaksinne; Kronhjorten har ett väl utvecklat luktsinne och anses kunna vädra en människa (Reinken 1990). Beteende vid brunst och parning; Dräktighet; Hinden blir könsmogen vid två–ålder. Dräktighetsperioden är knappt , man brukar ange (Reinken 1990).Under parningstiden samlar de största tjurarna ett harem av upp till 20 hindar som han energiskt försvarar mot konkurrerande tjurar. De äter obetydligt och måste vara i god form när denna börjar och har i regel tappat mycket i vikt och kondition när brunstperioden är över. Hjorten springer under par- ningstiden oavbrutet runt sitt harem med sträckt hals i hotställ- ning, luktar på hindarnas bakdelar, motar in hindar som synes vilja lämna gruppen och anfaller ständigt konkurrenter. Unghjortarna stryker omkring och söker para sig med hindar ur dessa harem. Parningsstriderna kan vara mycket intensiva men om inte det är jämnstarka motståndare blir de till stor del rituella. Det förekom- mer dock strider med den enes svåra skador eller död, med bådas när djuren fastnat i varandras hornkronor (Sinding- 1979). Moderns beteende före och under förlossningen samt beteende hos moder och avkomma efter förlossningen; Antal avkommor; Diande och digivning; Hinden lämnar flocken före förlossningen. Hinden föder kalven i ett område ofta med svårgenomtränglig växtlighet, gärna en torr plats i ett lövkärr. Hinden föder i regel en kalv, sällan två. Efter förlossningen äter den upp fosterhinnor och efterbörd. Kalven trycker medan hinden betar i närheten men följer kalven hinden som då återvänder till flocken (1979). Några definitioner och begrepp; Höns anses härstamma från en djungelfågel i . Den tros ha blivit domesticerad som dekorativt husdjur och för tuppfäkt- ningsändamål för 6–. För att primärt ge människan ägg och kött har den sannolikt utnyttjats endast . Intensiv ägg- och köttproduktion i större skala har endast ägt rum de senaste 40–50 åren. Trots de mycket stora förändringar som skett när det gäller äggproduktion och åtskilliga andra egen- skaper har hönan kvar mycket stora likheter med sina anfäder. Höns anses numera ha domesticerats för omkring 8 (West & 1989). Under de senaste 1–2 000 åren har den hållits för äggens och köttets skull, anses den ha varit hållits för tuppfäktning och som prydnadsdjur. Människan har avlat på kött och ägg under åtskilliga men systematisk avel i större skala skedde först och systematisk avel för köttuppfödning i större skala först . Vid sidan om hunden och kalkonen torde hönan vara det djur som förändrats mest genom aveln vad gäller en så basal biologisk funktion som äggavlossningsintensitet. Det är emellertid också visat att även andra basala funktioner ändrats, t.ex. benägenheten att skydda sig mot fara, benägenheten att uppträda försiktigt vid foderupptagande (2002). Trots detta kvarstår huvuddelen av de beteenden som karakteri- serade den djungelfågel varifrån hönset har sitt ursprung. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation. Höns uppvisar ett komplext mönster av sociala beteenden. I vilt tillstånd anses de forma grupper av 5–20 djur med en dominant tupp. När de hålls i större grupper bildas undergrupper. Höns kommunicerar via akustiska och visuella signaler samt kroppskontakter. Inom en hönsflock upprätthålles medelst olika hot- och under- kastelse beteenden en strikt social rangordning (hackordning). Hackning ingår som komponent i mönstret för hotbeteenden. hålls höns för äggproduktion utan tupp. Detta har visats vara en av de faktorer som kan utlösa hackningsbeteende. Närvaro av tuppar i en hönsflock motverkar således hackningsbeteende. Den miljö i vilken kycklingarna hållits under de första måna- derna är av avgörande betydelse för deras beteende när de hålls i flock. Som exempel kan nämnas att hos djur, som hållits utan till- gång till sittpinnar får sämre förmåga utnyttja sådana men även deras förmåga till bedömning av omgivningen med hjälp av syn- sinnet tycks bli sämre utvecklat. Hos kycklingar uppfödda utan tillgång till dagsljus uppträder oftare hackning när de i samband med värpningens inträdande placeras i hus med fönster än hos sådana vana vid dagsljus. Vid agonistiskt beteende hackar höns varandra. Dominanta djur jagar subdominanta och subdominanta visar underkastelsebeteende genom att sänka huvudet och vrida det åt sidan Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Höns kacklar med ett karakteristiskt ljud vid fara. De flyr högljutt skrikande och söker flyga upp i träd eller motsvarande. När de fasttas skriker de oftast först högljutt under frigöringsförsök men blir sedan totalt stilla, freezing. Även om hönsen är flockdjur är deras beteendesynkronisering inte generell. De har utpräglad beteendesynkronisering när de söker nattvila. Om en höna i en flock finner något ätbart och detta upp- täcks av ytterligare någon rusar alla till. Detta kan emellertid inte betecknas beteendesynkronisering. Höns är dagaktiva djur som söker nattvila på sittpinne när mörkret faller. En höna visar undersökande beteende genom att betrakta det objekt som väckt deras uppmärksamhet, ibland genom att vrida på huvudet och betrakta objektet med ena ögat. Höns har ett starkt behov av tillgång på strömedel för att kunna genomföra undersökande beteende i form av att picka med näbben och skrapa med fötterna (2000). Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Höns har behållit det födosöksbeteende som karakteriserar djungelhönan och som består i att picka med näbben och skrapa med fötter och klor efter föda. Höns dricker ofta och i små mäng- der varför ständig vattentillgång är en nödvändighet. Resnings- och läggningsbeteende; Höns kan lägga sig ner på marken men vila i egentlig mening före- tas på sittpinne. Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Höns som har valmöjlighet söker alltid nattvila på sittpinnar eller i träd. I flockar med tupp ses höns utomhus ofta vila på marken var- vid tuppen visar vaksamhet mot omgivningen och signalerar om fara hotar. Rörelse vid förflyttning;