sou · GRB338d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Reglerna om vilka som skall vara skattskyldiga har utförligt behandlats i avsnitt 8.5. Regeln om skattskyldighet för den som lämnat en försäkran, första stycket punkten 4, är något annorlunda utformad än motsva- rande regel . I dagens regel uppstår skattskyldighet om elen säljs eller förbrukas för annat ändamål än som avses i 9 §. Den före- slagna lydelsen innebär att all annan användning än som angetts i försäkran medför skattskyldighet. Det innebär att den som lämnat en försäkran inte kan sälja elen vidare även om den förbrukas i sådan verksamhet som i och för sig skulle omfattas av en lägre skattesats. I praktiken bör dock detta inte medföra några problem eftersom innehavaren av ett högspänningsabonnemang eller den som innehar ett abonnemang till vilket el levereras med avdragsrätt för den skattskyldige, t.ex. förbrukning i tåg, i sin försäkran kan inkludera även el som via hans abonnemang förbrukas på sådant sätt att den lägre energibeskattningen blir aktuell, se vidare kom- mentaren till 11 §. Andra stycket innebär att inte skall vara skattskyldigt, trots att verket bedriver sin verksamhet med stöd av koncession. Bakgrunden till detta undantag har redovisats i avsnitt 8.5.3. I paragrafen, som behandlas i avsnitt 8.5.2, föreslås en möjlighet till frivillig skattskyldighet för innehavare av icke koncessionspliktigt nät, genom att denne blir godkänd som lokal nätinnehavare. Den grundläggande principen för att ett sådant godkännande skall med- ges är att det förenklar haneringen av näringslivsbeskattningen. Det är i två situationer som godkännande kan bli aktuellt. För det första kan det bli aktuellt för nät där förbrukningen sker både för näringslivsändamål och för andra ändamål, första stycket punkten 1. Om det inom nätområdet förekommer sådan blandad verksamhet bör det i många fall underlätta hanteringen av energibe- skattningen om skattskyldighet inte inträder när elen överförs från det koncessionspliktiga nätet till den lokala nätinnehavaren. I stället kommer den lokale nätinnehavaren att bli skattskyldig för den el som denne i sin tur överför till olika förbrukare inom sitt område. Dessa förbrukare kommer då också själva att få begära återbetalning av sin energiskatt, grundat på den el som överförts från den lokala nätinnehavaren. Om det däremot endast förekommer förbrukning som är hän- förlig till näringslivsändamål bör ett godkännande inte medges, se dock kommentaren till punkten 2. I ett sådant fall kommer all elförbrukning att kunna ligga till grund för återbetalning av elskatt. Den som innehar det lokala nätet kommer då att få all el överförd med den fulla skattesatsen. Eftersom all förbrukning är näringslivs- relaterad kommer återbetalning att kunna grundas på hela förbruk- ningen. Hur sedan denna återbetalning skall komma de under nät- innehavaren liggande förbrukarna tillgodo, får bli en förhandlings- fråga dem emellan. I första stycket punkten 2 anges en andra situation då godkän- nande kan bli aktuellt. Det är om viss del av förbrukningen avser antingen sådan förbrukning som är helt skattebefriad, t.ex. tågtrafik, eller sådan förbrukning som skall kunna erhålla lägre skattesats direkt. I det senare fallet förutsätter detta att förbruka- ren har ett högspänningsabonnemang hos den lokale nätinnehava- ren. Ett fall då denna punkt kan bli tillämplig är nät. Som beskrivits i avsnitt 8.5.2 försörjer nät tågtrafiken. förekommer det att enskilda bostadsfastigheter är anslutna till dessa nät. Den förbrukning som sker för tågtrafiken skall vara skattefri medan den som förbrukas för bostadsändamål skall vara fullt beskattad. Om väljer att bli lokal nätinne- havare kan alltså verket få el överförd utan elskatt från nätinnehava- ren. Därefter deklarerar den förbrukning som sker på nätet och gör avdrag för all el som förbrukas för tågtrafiken, som därigenom blir skattebefriad. Resterande förbrukning redovisas med full skatt. Skulle det dessutom finnas någon näringsidkare bland förbrukarna får dessa reglera sin energiskattebelastning genom att begära återbetalning. I första stycket anges också att ett godkännande förutsätter att den som ansöker är lämplig med hänsyn till sina ekonomiska för- hållanden och omständigheterna i övrigt. Motsvarande gäller för t.ex. den som godkänns som upplagshavare för mineraloljor. De kriterier som utarbetats för godkännande av den sistnämnda gruppen bör kunna används även för lokala nätinnehavare. I andra stycket anges att ett godkännande som lokal nätinneha- vare skall kunna återkallas och att ett sådant beslut skall gälla . Även i detta fall är bestämmelsen utformad efter före- bild i vad som gäller för upplagshavare. Paragrafen behandlar vad som gör att skattskyldighet inträder, dvs. i vilka situationer som skatt skall tas ut. Liksom gäller allmänt för punktskatter skall skattskyldighet inte inträda vid transaktioner mellan skattskyldiga. Detta framgår motsatsvis av första stycket punkten 1 a. Av denna punkt följer att skattskyldighet inträder först när el överförs till någon som inte är skattskyldig. Regeln omfattar dock endast överföringar som sker mellan de som är skattskyldiga enligt 5 § första stycket 1–3, dvs. producenter, nätinnehavare och lokala nätinnehavare. 1994/95:54 s. 140 framgår att den mer exakta tidpunkten för skattskyldighetens inträde är när elen passerar mätaren hos den som förvärvar elkraf- ten. angavs att skattskyldigheten inträdde när el levere- ras. I och med att nätinnehavarna tar över rollen som skattskyl- diga från leverantörerna, har detta begrepp ersatts med det i sam- manhanget mer adekvata överförs. Enligt punkten 1 b inträder också skattskyldighet när el används för annat ändamål än överföring. Vad som i första hand åsyftas är, liksom , den skattskyldiges egen förbrukning. Ändringarna i denna punkt är av redaktionell art. Punkten 2 anger att skattskyldigheten, vid användning som inte stämmer överens med vad som angetts i en försäkran, inträder då sådan användning sker. Punkten stämmer i allt väsentligt överens med nuvarande lydelse och ändringarna är av redaktionell karaktär. För den som själv för in el utan att den går via en nätinnehavares nät skall skattskyldigheten, enligt punkten 3, inträda vid den tid- punkt då elen förs in till . I andra stycket anges att skattskyldighet inte inträder vid överfö- ring till . Bakgrunden till denna bestämmelse har redovisats i avsnitt 8.5.3. Det skall alltså vara möj- ligt för t.ex. en producent att överföra el till stamnätet utan att skattskyldighet skall inträda, trots att inte ingår i gruppen av skattskyldiga. Ändringen i första stycket följer av den ändring som görs i 5 § första stycket. Första stycket punkten 2 har ändrats för att stå i överensstämmelse med det nya energibeskattningsdirektivet. I bestämmelsen förs en huvudsaklighetsprincip in efter förebild från bränslesidan. Med den nya utformningen torde paragrafen omfatta samtliga de processer som förekommer i där elen kan betraktas som råvara. Förändringen kommenteras i avsnitt 7.8. Ändringen i första stycket punkten 5 är föranledd av att förbrukning för nätförluster är avsedd att behandlas som förbrukning av icke skattepliktig el, se kommentaren till 2 §. I andra stycket anges att rätten till avdrag förutsätter att förbru- karen har lämnat en försäkran. Att en försäkran finns hos den skattskyldige skall således vara en förutsättning för avdragsrätt enligt paragrafen. Saknas sådan försäkran föreligger inte rätt till avdrag. innebär försäkran att det skattemässiga ansvaret helt går över på förbrukaren. Felaktig användning av förbrukaren i förhållande till vad som angetts i försäkran blir därför en sak enbart mellan förbrukaren och beskattningsmyndigheten. För det fall för- brukaren kommer att använda elen även för annat än de ändamål som anges i första stycket, bör denne vara oförhindrad att lämna en försäkran som täcker den förbrukning som skall vara skattefri. En försäkran kan alltså utformas så att förbrukaren anger att en viss procentandel av dennes totala förbrukning avser t.ex. annat ändamål än motordrift eller uppvärmning. Den skattskyldige kan med stöd av denna försäkran fördela överförd el på den del som avser avdragsberättigad överföring och den del som inte ger rätt till avdrag. Upphävande av 10 § Upphävandet är dels en konsekvens av att värme- och elproduktion fortsättningsvis föreslås beskattas på ett enhetligt sätt, dels en konsekvens av att den s.k. vindkraftsbonusen föreslås regleras genom kompensation direkt till vindkraftsproducenterna. Se vidare kommentaren till 12 §. Ändringarna i första stycket är av redaktionell art och föranleds av att nätinnehavarna tar över rollen som skattskyldiga från leverantö- rerna. I det nya andra stycket anges att den som har ett högspännings- abonnemang och som förbrukar el i näringsverksamhet kan få el överförd direkt till den lägre skattesatsen. Detta förutsätter dock att förbrukaren lämnar en försäkran till den som överför elen. Som framgått av kommentaren till 3 § är en sådan försäkran en förutsättning för att den skattskyldige skall kunna redovisa överföringen till den lägre skattesatsen. Genom försäkran kan alltså redovisning med den lägre skattesatsen ske, som den som lämnat försäkran tar över det skattemässiga ansvaret för förbrukningen. Även i detta fall kan den som lämnar försäkran ha en blandad verksamhet, dvs. viss del av förbrukningen kommer att ske för sådana ändamål där full beskattning skall ske. Det bör därför vara möjligt för den som lämnar försäkran att ange hur stor del som avser de olika ändamålen. De andelar som anges i försäkran för de olika ändamålen får då ligga till grund för den skattskyldiges redo- visning av elskatten. Det bör kunna förekomma att vissa förbrukare använder el både för sådana ändamål som skall täckas av en försäkran enligt första stycket och sådana ändamål som skall täckas av försäkran enligt Med andra ord kan det finnas förbrukare vars för- brukning till viss del skall vara helt skattebefriad medan resterande förbrukning skall beskattas enligt näringslivsnivå. Ett exempel bör kunna vara processindustrier där el till viss del förbrukas för annat ändamål än motordrift eller uppvärmning (elen förbrukas som råvara) och viss del förbrukas för uppvärmning. I ett sådant fall bör det vara möjligt att utforma försäkran så att viss del täcker den helt skattefria förbrukningen och resterande förbrukning täcks av en försäkran som medför att el kan överföras med den lägre skattesat- sen direkt. Följande exempel kan åskådiggöra det sagda. Ett industriföretag med högspänningsabonnemang bedriver industriell verksamhet där av elen förbrukas som råvara, för andra när- ingslivsändamål och för uppvärmning av personal- bostäder. I ett fall som det skisserade bör förbrukaren kunna lämna försäkran som innebär att den skattskyldige i sin deklaration får göra avdrag för av överförd el, redovisas med den lägre skattesatsen och redovisas med full skatt. Om exemplet ändras så att förbrukaren inte har ett högspän- ningsabonnemang finns inga möjligheter att överföra el till den lägre skattesatsen. Den skattskyldige får därför i sin deklaration göra avdrag för av den överförda elen medan resterande del beskattas fullt ut. Förbrukaren å sin sida får genom återbetal- ningssystemet hämta tillbaka energiskatten på de som avser näringslivsändamål. Paragrafen behandlar kompensationen till vindkraftsproducenten och har behandlats i avsnitt 9.5.3. Den nuvarande lydelsen av para- grafen behandlar återbetalning av energiskatt till jordbruksverk- samhet. Återbetalning till sådan verksamhet kommer fortsättningsvis att omfattas av den generella regeln för återbetalning till näringslivet. Kompensationen till vindkraftsproducenten förutsätter, enligt första stycket, att den el som ansökan avser är skattepliktig. All el som överförs till ett koncessionspliktigt nät kommer att vara skattepliktig och därmed också vara sådan el som berättigar till kompensation. Vad som däremot inte omfattas är el som vind- kraftsproducenten förbrukar själv och som inte går via ett konces- sionspliktigt nät. Om däremot vindkraftsproducenten överför el till elnätet och sedan får tillbaka el via nätet, är förutsättningarna för skattepliktig el uppfyllda och därmed också förutsättningarna för kompensation. Det kan tilläggas att om vindkraftsproducenten förbrukar elen själv på sådant sätt att den inte blir skattepliktig har denne visserligen ingen möjlighet att erhålla kompensation, men behöver å andra sidan heller inte erlägga någon energiskatt för den elen. Som framgår av andra stycket skall ansökan om kompensation omfatta en kalendermånad. Till grund för ansökan om kompensa- tion bör i normalfallet ligga den rapport över inmatad el som nät- företaget skall lämna till producenten och som omfattar en kalen- dermånad. För de fåtal som inte har sådan mätning får i stället ansökan grundas på mätvärden som erhålls från vindkraftverket. Enligt tredje stycket skall ansökan om kompensation lämnas in till beskattningsmyndigheten efter utgången av kalen- dermånaden. Motsvarande regel finns för andra områden där åter- betalning eller kompensation medges enligt LSE. Det är att märka att denna tidsfrist måste hållas. En ansökan som kommer in efter den angivna tiden kommer inte att tas upp till prövning och rätten till kompensation går därmed förlorad. Paragrafen, som är ny, reglerar det som för flertalet kommer att vara tillvägagångssättet att komma i åtnjutande av den lägre energi- beskattningen för näringsidkare, nämligen återbetalning. I första stycket ges den generella bestämmelsen att rätt till återbetalning föreligger om el förbrukats i näringsverksamhet. Vidare anges att återbetalning skall medges med skillnaden mellan debiterad energi- skatt och . Paragrafen är utformad på detta sätt för att und- vika problem vid den årliga indexeringen av skattesatserna, bland annat av skatten på el. Som framgått av kommentaren till 3 § sker en justering av skattesatsen med hänsyn till den allmänna prisutvecklingen. Denna justering sker genom att regeringen, utan inblandning av , i förordning fastställer de skattesatser som skall gälla nästkommande kalenderår. Detta skall regeringen göra före november månads utgång. Med dagens utformning av LSE innebär det att nuvarande normalskattesats, per kWh, genom beslut av regeringen kan komma att vara t.ex. per kWh nästkommande år. För att inte skall behöva justera den föreslagna paragrafen, bör alltså paragrafen utformas så att återbetalning medges med skillnaden mellan debiterad skatt och . På så sätt kommer näringslivsskatte- satsen att vara till dess en av beslutad ändring genomförs. Det kan också tilläggas att en annan lagstiftnings- teknik, som skulle ange ett visst belopp som berättigar till åter- betalning, skulle innebära att den föreslagna paragrafen skulle behöva ändras varje gång som en indexering sker. skulle dessutom få svårt att hinna med att fatta ett sådant beslut innan årsskiftet. För att inte högspänningsabonnenter, vid en eventuell framtida positiv skattesats, helt skall undgå beskattning anges i andra stycket att rätt till återbetalning inte föreligger får sådan el som beskattats med den lägre energiskattesatsen direkt. Inte heller föreligger någon rätt till återbetalning för el som förbrukas vid framställning av icke skattepliktig värme, om värmen levereras för annan än yrkesmässig verksamhet. Regeln är en förutsättning för att bestämmelsen i 3 § andra stycket skall kunna tillämpas, eftersom återbetalning annars skulle medges med följd att 3 § andra stycket helt skulle förlora sin betydelse. Se närmare härom under kommentaren till 3 §. Paragrafen, som är ny, anger vem som har rätt till återbetalning och det är enkelt uttryckt den som står för abonnemanget. Den som står för abonnemanget skall dock inte bara kunna begära återbetal- ning för den el som denne själv förbrukar i sin näringsverksamhet. Även sådan el, som t.ex. en hyresgäst som bedriver näringsverk- samhet förbrukar, skall ingå i det som berättigar till återbetalning. Denna fråga, som företrädesvis blir aktuell för fastighetsägare, har utförligt behandlats i avsnitt 9.4.3. Debiteringen av kostnaderna för el, och därmed även debiteringen av energiskatten på el, kommer ofta att ske utifrån preliminära bedömningar grundade på tidigare års förbrukning. Först när avläsning har skett hos abonnenten kan faktisk förbrukning fast- ställas. Det kan således förekomma att förbrukarna blir krediterade kostnaderna för energiskatten när en avläsning har skett. Om det vid avläsningen framkommer att för mycket el blivit debiterad kan man förutsätta att den skattskyldige kommer att se till att få till- baka vad som betalats in för mycket i elskatt. För att inte förbruka- ren skall bli överkompenserad och staten gå miste om skattepengar, behövs därför en regel som ålägger den som fått energiskatt åter- betald, att återföra vad som på grund av kreditering från den skatt- skyldige visat sig blivit för mycket återbetalt. Detta regleras i denna nya paragraf. Om avläsningen i stället visar att mer el förbrukats än vad som antagits i den preliminära bedömningen kan naturligtvis den tilläggsfakturering som detta medför ligga till grund för återbetal- ning. I paragrafen anges att taxeringslagens (1990:324) bestämmelser skall gälla för återbetalning, eller återföring enligt 13–15 §§. Återbetalning, eller återföring skall således hanteras genom redo- visning i självdeklaration. Kapitlet, som är nytt, reglerar formerna för uttag av energiskatt på värme. Som en allmän utgångspunkt vid utformningen av kapitlet har använts motsvarande regler som gäller, eller som föreslås gälla, för beskattningen av elektrisk kraft. Kapitlet har placerats efter kapitel 11 som rör elbeskattningen. Därigenom bibehålls en logisk struktur i LSE, med de två kapitlen som rör konsumtions- skatter, på elektrisk kraft och värme, placerade i anslutning till varandra. I paragrafen redovisas vilken värme som är skattepliktig. Därvid gäller att den värme som distribueras från ett fjärrvärmesystem är skattepliktig om detta system uppfyller vissa kriterier. Om dessa kriterier inte är uppfyllda är värmen alltså inte skattepliktig. Det första kriteriet är att fjärrvärmesystemet skall bestå av ett sammanhängande ledningsnät. Skatteplikten tar således sikte på nätet som sådant och inte på den juridiska personen som hanterar nätet. Detta innebär framförallt att de mindre systemen skatte- mässigt hanteras lika, oavsett ägare. Därutöver skall gälla ett mark- Ett krav ställs därmed på att värmen bjuds ut kommersiellt inom distributionsområdet. Det avslutande kriteriet innebär att värmesystemet försörjer minst 50 olika kunder (fysiska eller juridiska) med värme, och att dessa kunder till- sammans köper minst 30 GWh fjärrvärme . Nämnda värmeförsäljning skall vara avtalsbaserad. Förutsättningarna för skattskyldigheten diskuteras utförligt i avsnitt 11.1. I paragrafens första stycke anges tillämpliga skattesatser. Dessa är två till antalet För uppvärmning av yrkesmässig verksamhet gäller en nollskattesats. För annan uppvärmning än uppvärmning av yrkesmässig verksamhet skall skatten tas ut med per kWh. Det är alltså dessa två skattesatser som skall redovisas i de skattskyldigas värmeskattedeklarationer. För de skattskyldiga skall nollskattesatsen kunna tillämpas direkt för den egna förbrukningen (punkten 1 a). Detta innebär att för egenförbrukningen av värme skall redovisning av nollskattesatsen ske direkt i värmeskattedeklarationen. När det gäller förbrukning av annan än den skattskyldige gäller att förbrukaren skall lämna en försäkran om att värmen skall använ- das för uppvärmning av yrkesmässig verksamhet, för att värme- leveransen skall kunna tas upp med nollskattesatsen (punkten1 b). Om så är fallet kan den skattskyldige redovisa den levererade värmen med nollskattesatsen, och han är fri från ansvar för eventuella felaktigheter i den försäkran som förbrukaren lämnat. Förbrukaren skall i försäkran ange till vilken andel den levererade värmen skall användas för uppvärmning av yrkesmässig verksamhet. Denna uppgift ligger till grund för den skattskyldiges redovisning. I andra stycket finns, liksom vad som gäller för elektrisk kraft, en indexeringsregel, dvs. en regel om att energiskattesatsen skall följa den allmänna prisutvecklingen. Indexeringsregeln tar genom sin utformning, och genom samspelet med 7 § endast sikte på förbruk- ning som sker för uppvärmning av annan än yrkesmässig verksam- het, dvs. hushåll och offentlig förvaltning. Det innebär att det inte föreligger någon automatik vad beträffar höjning av närings- livsskattesatsen. För detta fordras således särskilt beslut av riks- dagen. Se vidare kommentaren till 11 kap. 13 §. Här anges i punkterna 1 och 2 vem som kommer att vara skatt- skyldig för energiskatten på värme. Det rör sig dels om producenter, dels om leverantörer. I praktiken utgörs dessa ofta av samma juridiska person när det gäller fjärrvärme. I punkten 3 anges att den blir skattskyldig som mot försäkran fått värme levererad men som använder den för uppvärmning av annan än yrkesmässig verksamhet. Avsikten bakom regeln är att förbrukaren skall ha det fulla skatterättsliga ansvaret för den värme som köps till nollskattesatsen. Skulle användningen avvika från vad som uppgivits i försäkran står således fjärrvärmeföretaget helt utan ansvar, vilket också är avsikten bakom konstruktionen. I likhet med vad som gäller vid beskattningen av annan lednings- bunden energiöverföring är det lämpligt att använda leverans- punkten som den punkt under värmeöverföringen som utlöser beskattning. Detta framgår av punkten 1. Eftersom leveranspunkten normalt också är mätpunkt är det en praktisk lösning. I punkten 2 regleras när skattskyldigheten inträder för den som mot försäkran fått värme levererad, men som använder den för annat än avsett ändamål, och därigenom blivit skattskyldig. Skattskyldigheten inträder för dessa fall i samband med att värmen används för annat ändamål än som angetts i försäkran enligt 6 §. Bestämmelsen har kommenterats utförligt i avsnittet 11.5. Enligt huvudregeln skall således energiskatten bestämmas på grundval av mätning. kan dock medge att energi- skatten kan bestämmas på annan grund än mätning. Härför krävs dock att särskilda skäl föreligger. Ett skäl är om det i ett enskilt fall visar sig vara förenat med stora kostnader att införa mätning kan detta utgöra särskilda skäl. Om skatten inte kan bestämmas på någon av de angivna grunderna får schabloner tillämpas. Ett förslag på en sådan schablon anges i avsnittet 11.5. I paragrafen anvisas en möjlighet för icke skattskyldiga att få värme levererad till rätt skattesats direkt. Detta föreslås ske genom försäkran. Ett huvudsyfte bakom försäkranssystemet är att klargöra det skatterättsliga ansvaret för annan än skattefri förbrukning. Utformningen av systemet medför att leverantörerna inte åläggs någon kontrollskyldighet gentemot sina kunder. Inte heller står de risken att bli betalningsskyldiga för skatt på den grunden att kunden använt värmen för uppvärmning av annan än yrkesmässig verksamhet. Detta gäller så länge det finns en försäkran från kunden. Någon kvantitativ, eller annan, gräns uppställs inte i paragrafen för att ha möjlighet att lämna försäkran. Detta innebär att det blir upp till fjärrvärmekunden att avgöra om denne vill lämna försäkran, eller avvakta återbetalning inom ramen för den ordinarie taxeringen. Paragrafen har utformats i enlighet med motsvarande paragraf på elsidan, dvs. den nya 11 kap. 13 §, varför det hänvisas till kommentaren avseende den bestämmelsen. Paragrafen anger vem som har rätt till återbetalning och det är, liksom på elsidan, den som står för abonnemanget. Den som står för abonnemanget skall dock inte bara kunna begära återbetalning för den värme som denne själv förbrukar i sin näringsverksamhet. Även sådan värme, som t.ex. en hyresgäst som bedriver näringsverksamhet förbrukar, skall ingå i det som berättigar till återbetalning.