sou · GRB399d2 · 2004-01-01 00:00:00 — I förarbetena till bestämmelsen angavs att vissa yrkesutövare intar en sådan för- troendeställning i förhållande till allmänheten att en viss tystnadsplikt till skydd för den enskilde är påkallad.11 Med hänsyn till vikten av att tillgängliga upplysningskällor kan utnyttjas i en rättegång har det dock ansetts att stor försiktighet bör iakttas när det gäller att bestämma de yrkesgrupper för vilka tystnadsplikten bör gälla fram- för vittnesplikten. Frågeförbudet sammanfaller inte med förekommande tystnads- plikter. Regler om tystnadsplikt finns för åtskilliga andra yrkes- utövare än för dem som omfattas av frågeförbudet. I 36 kap. 5 § andra stycket anges följande yrkesgrupper för vilka frågeförbud råder beträffande uppgifter som i deras yrkesutövning anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit: 1. advokater, 2. läkare, 3. tandläkare, 4. barnmorskor, 5. sjuk- sköterskor, 6. psykologer, 7. psykoterapeuter samt 8. familjerådgivare enligt socialtjänstlagen 9. biträden till de i 1–8 uppräknade yrkes- grupperna. Den som till följd av 9 kap. 4 § sekretesslagen inte får lämna uppgifter som avses där (bl.a. uppgift om enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i framställning av statistik) får endast höras som vittne om det är medgivet i lag att han eller hon hörs om förevarande uppgifter eller om den till vars förmån tystnadsplikten eller sekretessen gäller samtycker till det. Frågeförbudet gäller vidare enligt 36 kap. 5 § tredje stycket för rättegångs- ombud, biträden, försvarare. Dessa får endast höras som vittnen om vad som anförtrotts dem för uppdragets fullgörande om parten medger det. Undantag från frågeförbudet finns som sagts i 36 kap. 5 § fjärde stycket . I 36 kap. 5 § fjärde stycket punkt 1 före- skrivs att utan hinder av vad som anges i andra och tredje stycket föreligger en skyldighet att vittna – för andra än försvarare – i mål angående brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket sekretess- lagen. Innebörden härav är bl.a. att de under 1–9 angivna yrkes- grupperna, liksom de som avses i 9 kap. 4 § sekretesslagen, samt rättegångsombud och biträden – men inte försvarare – är skyldiga 11 SOU 1938:44 s. 392 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och att vittna i mål angående brott där det lindrigaste straffet som är föreskrivet för brottet är fängelse . Fram till angavs tillämpningsområdet i lag- texten uttryckligen till brott för vilka inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Genom en lagändring infördes hänvisningen till 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen.12 Syftet härmed var främst att öppna möjlighet att bryta genom fråge- förbudet i mål om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. , när brottet begåtts mot någon som inte fyllt . Enligt 36 kap. 5 § fjärde stycket punkt 2 är även den som har uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § socialtjänstlagen i mål enligt 5 kap. 2 § eller 6 kap. 13 eller 14 § samma lag eller enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga skyldig att svara på frågor utan hinder av frågeförbudet. De personer som omfattas av frågeförbudet är skyldiga att såsom vittnen infinna sig inför rätten. Däremot får de inte utfrågas om omständigheter som omfattas av frågeförbudet. Förbudet skall iakttas självmant av domstolen och kan självfallet inte efterges av vittnet. Någon skillnad beträffande frågeförbudet görs inte mellan all- män eller privat tjänst. Bestämmelserna i 36 kap. 5 § är tillämpliga också i fråga om vittnesförhör under en förundersökning i brott- mål (23 kap. 13 § ). Ett vittnesförhör under för- undersökningen får dock inte äga rum innan undersökningen har fortskridit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet. 14.2.4De faktiska möjligheterna för myndigheter som har att ingripa mot brott att få uppgifter från hälso- och sjuk- vården och Såväl inom hälso- och sjukvården som inom är man, som tidigare redovisats, skyldig att lämna ut uppgifter som efter- frågas i ett särskilt fall från polis eller åklagare om att någon finns på en vårdinrättning eller i ett hem för vård eller boende. Personal inom hälso- och sjukvården och kan dessutom, när det finns en skälig misstänkt, bli skyldiga att vittna i en förunder- sökning angående omständigheter som de på grund av sekretess är förhindrade att lämna uppgifter om. Detta följer av 23 kap. 13 § . Enligt denna bestämmelse får undersöknings- 12 SFS 1997:314; prop. 1996/97:124, bet. 1996/97:SoU18, rskr. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och ledaren begära att förhörspersonen under förundersökningen hörs som vittne om denne vägrar yttra sig angående omständighet som är av vikt för utredningen och förhörspersonen, om åtal väcks, är skyldig att vittna i målet inför rätten. Uppfattningen har framförts att 23 kap. 13 § skulle innebära att polisen får förhöra anställda inom hälso- och sjukvården och om omständigheter som dessa är skyldiga att vittna om, när det finns en skälig misstänkt13. Inne- börden av 23 kap. 13 § skulle alltså vara att sekretessbestämmelserna, om det finns en skälig misstänkt, är tillämpliga utan att det i stället är bestämmelserna om frågeförbud i 36 kap. 5 § som avgör vilka upp- gifter som får inhämtas. Vi anser inte att denna tolkning av 23 kap. 13 § är riktig. För att sekretessen skall brytas krävs en uppgiftsskyldighet enligt lag eller förordning eller ett annat undantag från sekretessen. På grund av vittnesplikten bryts sekretessen i vissa fall när en anställd inom hälso- och sjukvården eller hörs som vittne inför domstol. Det skulle dock föra för långt att anse att vittnesplikten även medför att ett polisför- hör under förundersökningen bryter sekretessen. Ett sådant viktigt undantag från sekretessen skulle kräva en tydligare reglering. Vår uppfattning är alltså att det enligt gällande rätt krävs ett vittnes- förhör inför domstol för att sekretessen skall brytas. Vi föreslår inte någon ändring av detta. Den enda kategori av socialtjänstpersonal som frågeförbudet gäller för är familjerådgivare enligt socialtjänstlagen. Socialtjänst- personalen är alltså skyldiga att avlägga vittnesmål trots att sekretess gäller för uppgifterna enligt sekretesslagen. För hälso- och sjukvårdspersonalen gäller att de inte får höras som vittnen om något som de anförtrotts i sin yrkesutövning eller som de i samband därmed erfarit om det inte är medgivet i lag eller den till vars förmån sekretessen gäller, samtycker till det. En särskild fråga gäller vad uttrycket eller som de i samband därmed erfarit syftar på. Antingen kan uttrycket syfta på att det skall vara något de erfarit i sin yrkesutövning eller något som de erfarit i samband med att något anförtrotts dem.14 Den gängse uppfattningen tycks vara att frågeförbudet endast avser anför- 13 Jfr , Sekretess av intresse för åklagarväsendet, se dock även , , Sekretess inom rättsväsendet, 2003, s. 135 och 150 f. 14 Fitger, del 3 s. 36:20 f. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och trodda uppgifter eller uppgifter som den anställde i samband med ett sådant förtroende fått kännedom om.15 Detta medför att för- hållanden som exempelvis en läkare på annat sätt än genom för- troende eller i samband med förtroendet fått kännedom om under sin yrkesutövning inte omfattas av frågeförbudet trots att läkaren har tystnadsplikt även i sådant fall.16 Svårigheten blir därmed att avgöra om en anställd fått kännedom om vissa förhållanden under sådana omständigheter att han är obehörig att vittna. Enligt kan man inte med säkerhet utläsa något annat av bestämmelsen än att när patienten i förtroende meddelat läkaren vissa sjukdomssymptom och denne upptäcker orsaken härtill så är läkaren obehörig att vittna. Han ifrågasätter dock om inte stadgandet borde tillämpas extensivt eller analogt i exempelvis sådana situationer där läkaren finner andra sjukdomar än vad som funnits anledning att räkna med utifrån patientens beskrivning.17 En vanlig uppfattning är att frågeförbudet inte omfattar iakt- tagelser som vem som helst skulle ha kunnat göra. Frågeförbudet gäller inte heller när varje form av förtroendeförhållande är uteslutet därför att det inte förekommer någon frivillighet, t.ex. vid kropps- besiktning eller vid rättspsykiatrisk undersökning.18 14.3Avvägningen mellan effektiv brottsbekämpning och sekretess 14.3.1Diskussionerna vid tillkomsten av 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen Enligt äldre rätt skilde man, när det gällde möjligheten för sjukvårds- och socialtjänstpersonal att lämna ut uppgifter om brottsmisstankar, mellan uppgifter som hade inhämtats i förtroende och sådana som inte hade inhämtats i förtroende. Om det rörde sig om förtroende- uppgifter, kunde de inte röjas för polisen, om det inte var fråga om vittnesförhör. Hade däremot uppgifterna inhämtats i annat samman- hang kunde de röjas för polisen under förundersökningen. Ett sådant röjande ansågs inte obehörigt. En förutsättning var dock att 15SOU 1938:44 s. 392, 6:e uppl. 16Jfr Ds Ju 1987:10 s. 25 17Ekelöf Rättegång IV 6:e uppl. 18Ekobrottsmyndigheten, Sekretess av intresse för åklagarväsendet och , , Sekretess inom rättsväsendet, 2003, s. 134 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och uppgifterna lämnades vid förhör. Om hälso- och sjukvårdspersonalen röjde uppgifterna i fråga i andra situationer, exempelvis lämnade dem till polisen på eget initiativ, fick röjandet anses otillbörligt. I och med att sekretesslagen infördes begränsades möjligheten för hälso- och sjukvårdens personal och socialtjänstpersonalen att lämna uppgifter om brottsmisstankar till polisen. I princip kunde därefter uppgifter om brottsmisstankar endast lämnas vid vittnesförhör om inte bestämmelserna om frågeförbud hindrade även detta. Konsekvenserna av sekretesslagen blev alltså för den allmänna hälso- och sjukvårdens och del att uppgifter om enskilda personer som omfattades av sekretess i princip inte kunde lämnas till en annan myndighet annat än om det förelåg skyldighet att lämna uppgifterna enligt lag eller förordning. Det kunde dock efter hand konstateras att sekretesskyddet hade kommit att gå väl långt. Genom en lagändring infördes den gällande möjligheten för personal inom hälso- och sjukvården och att lämna ut uppgifter som angår misstanke om brott för vilka inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse två år.19 I samband med lagändringen diskuterades avvägningen mellan intresset av en effektiv brottsbekämpning och intresset av sekretess tämligen ingående. I propositionen ansågs det vara klart att åtminstone uppgifter om brott med ett minimistraff fängelse borde undantas från sekretessen.20 Frågan var emellertid om man borde gå ännu längre i lättnaderna. Det diskuterades exempelvis om den som är skyldig att röja uppgifter vid ett vittnesförhör även borde kunna lämna uppgifterna vid en förundersökning. Detta ansågs dock innebära en alltför stor uppluckring av sekretesskyddet. Vidare diskuterades det om uppgifter om misstankar avseende vissa brott med lägre straffminimum än borde kunna lämnas till polisen eller om rätten att lämna uppgifter om brott skulle gälla inte endast fullbordade brott utan även mistankar om försök till brott. Som sagts gällde frågeförbudet fram till ut- tryckligen brott för vilka inte var föreskrivet lindrigare straff än fängelse . En diskrepans mellan frågeförbudet och sekretess- regleringen skulle därmed kunna få till följd att uppgifter kunde röjas för polisen och åklagaren under en förundersökning men inte vid ett vittnesförhör inför domstol. Av detta skäl ansågs inte att uppgifter om misstankar om brott med ett lägre straffminimum än 19SFS 1982:1106, prop. 1981/82:186, bet. KU 1982/83:12, rskr. 1982/83: 74 1981/82:186 s. 21 ff. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och eller uppgifter om misstankar om annat än fullbordade brott borde kunna lämnas till polisen. I lagstiftningsärendet diskuterades också frågan om en längre gående lättnad i sekretessen för misstänkta fall av kvinnomiss- handel. hade beslutat att upphäva kravet på angivelse av målsäganden för åtal för misshandel i hemmet och lagändringen hade trätt i kraft . Detta gjorde det möjligt för en åklagare att väcka åtal även om den misshandlade kvinnan underlät att själv göra polisanmälan eller tog tillbaka en sådan anmälan. Departementschefen uttalade att han inte var beredd att utan ytterligare överväganden införa regler som innebar att hälso- och sjukvårdspersonalen, oberoende av kvinnans samtycke, skulle kunna lämna polisen uppgifter angående misstankar om kvinnomisshandel. Han påpekade att i den utsatta belägenhet som den misshandlade kvinnan befinner sig är kanske sjukhuset det enda ställe som hon kan vända sig till. Han ansåg att om miss- handlade kvinnor vet med sig att sjukhuspersonalen mot deras vilja kan kontakta polisen, finns det en uppenbar risk för att kvinnornas benägenhet att söka sjukvård minskar. Han ansåg det inte heller uteslutet att den som utövat misshandeln t.o.m. hindrar kvinnan från att söka den vård hon behöver.21 Genom lagstiftning infördes bestämmelsen i 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen som föreskriver att sekretess inte hindrar att en uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndighet som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter.22 Avseende myn- digheterna inom hälso- och sjukvården och ansågs att den tidigare införda regleringen – där gränsen för sekretessgenom- brott satts till misstanke om brott med ett minimistraff om fängelse – borde behållas. I lagstiftningsärendet blev tvåårs- gränsen tillämplig beträffande uppgifter hos samtliga myndigheter som var undantagna från generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen. 1981/82:186 s. 24 22SFS 1984:316, prop. 1983/84:142, bet. KU 1983/84:29, rskr. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och 14.3.2Kvinnovåldskommissionens betänkande och prop. I betänkandet Kvinnofrid23 föreslog att 14 kap. 2 § sekretesslagen skulle ändras så att sekretess inte hindrar att personal inom hälso- och sjukvården och lämnar uppgifter till polis och åklagare, när det föreligger misstanke om att en person utsatts för grov misshandel enligt 3 kap. 6 § brotts- balken, grovt sexuellt utnyttjande enligt 6 kap. 3 § , samt grov fridskränkning respektive grov kvinnofridskränkning enligt nuvarande 4 kap. 4 a § . I konsekvens härmed föreslog även att det s.k. frågeförbudet i 36 kap. 5 § skulle ge vika för vårdpersonalen vid dessa brott. Anledningen till förslagen var att ansåg att det borde införas regler som möjliggjorde för bl.a. hälso- och sjukvårdspersonalen att oberoende av en kvinnas samtycke lämna uppgifter till polisen om misstankar om misshandel. På så sätt skulle utsatta kvinnors situation kunna förbättras. Kvinnovåldskommission- en sade sig ha förståelse för hälso- och sjukvårdspersonalens vånda över att i vissa situationer sakna rätt att vända sig till polis och åklagare och menade att intresset av att beivra våldsbrott och för- hindra upprepat våld i vissa fall får ta över den enskilda personens intresse av integritet och sekretess och anförde vidare (s. 243 f.). Det sätt varpå samhället ser på våld som riktar sig mot kvinnor utgör en viktig faktor i kampen mot sådana brott. Om hälso- och sjukvården och sociala myndigheter förhåller sig passiva trots att det är mer eller mindre uppenbart för dem att en kvinna varit utsatt för t.ex. ett mycket allvarligt misshandelsbrott, blir detta en signal till såväl kvinnan som den misshandlande mannen, att samhället inte bryr sig om att han förgriper sig på henne. Mannens handlande riskerar att uppfattas som straffrättsligt tillåtet. Det är därför en viktig markering att hälso- och sjukvården och , utan oöverstigliga hinder av sekretess, kan anmäla misstankar om t.ex. livshotande och annan allvarlig miss- handel till rättsvårdande myndigheter. Ett annat viktigt argument för att det allmänna intresset måste få ta över det enskilda är att man måste kunna förhindra att mannen upprepar sitt våld mot andra offer Det hävdas ofta att den starka sekretessen på vårdområdet utgör en garanti för att utsatta människor skall våga vända sig till vården för hjälp och stöd. Utan den skulle kvinnor inte våga vända sig till Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och sjukvården, inte ens vid akuta skador, har det sagts. Det finns dock anledning att betvivla att sekretessen har en sådan avgörande betydelse i sammanhanget. Sålunda har vi vid våra kontakter med företrädare för såväl som hälso- och sjukvården och kvinnojourerna erfarit att exempelvis den uppgiftsskyldighet som föreligger för myn- digheter och andra när det gäller barn som far illa ofta inte utgör något hinder för människor att vända sig till olika instanser i vårdapparaten. Liknande argument anfördes tidigare även mot slopandet av kravet på åtalsangivelse vid misshandel på enskild plats. Inte heller i det av- seendet har farhågorna besannats. Det förhållandet att åklagaren är skyldig att åtala när tillräckliga bevis föreligger har av många kvinnor i stället uppfattats som ett stöd. En ökad möjlighet för personal inom hälso- och sjukvården och att anmäla misstankar om brott – även om kvinnan inte själv vill ta ett så avgörande steg – bör på liknande sätt kunna ses som ett stöd för kvinnan. övergick därefter till att diskutera hur en lättnad i sekretessen skulle kunna utformas. Det ansågs att sekre- tessen inte borde få uppluckras i allt för hög grad och att personalen inte skulle belastas med allt för stora svårigheter att avgöra i vilka fall en anmälan skulle få ske. fastnade därför för förslaget att personal inom hälso- och sjukvården och skulle få lämna uppgifter till polis och åklagare vid vissa ytterligare, särskilt angivna, vålds- och sexualbrott. Remissinstansernas inställning till förslag om ett sekretessgenombrott på hälso- och sjukvårdens och socialtjänstsekretessens område var blandade. Regeringen anförde i prop. 1997/98:55 (s. 125 ff.) att en avväg- ning mellan intresset av en effektiv brottsbekämpning och intresset av sekretess är mycket svår att göra. Beträffande våldsbrott ansågs det i och för sig regelmässigt finnas ett större intresse av effektiv brottsbekämpning än beträffande andra brott. Därmed ansågs goda skäl kunna anföras för att öppna möjlighet för personalen inom hälso- och sjukvården och att oberoende av kvinnans samtycke lämna polisen uppgifter som rör misstankar om t.ex. kvinnomisshandel. Regeringen ansåg emellertid också att det fanns stora nackdelar med en regel av denna innebörd. Den föreslagna begränsningen skulle kunna få till följd att kvinnor som utsätts för våld från närstående inte känner förtroende för bl.a. läkare, psykologer och företrädare för , eftersom dessa kan avslöja sådant som kvinnan vill hålla hemligt. Förslaget skulle vidare kunna leda Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och till att kvinnor som utsatts för våld av en närstående avstår från att söka hjälp. Det ansågs dessutom att en anmälan som sker mot kvinnans vilja eller till och med utan hennes kännedom skulle kunna upplevas som en ytterligare kränkning av hennes person. Vid våld mellan närstående ansågs det inte heller uteslutet att den som utövat misshandeln skulle kunna hindra kvinnan från att söka nöd- vändig sjukvård. Regeringen underströk att hälso- och sjukvårdens och social- tjänstens uppgift i första hand bör vara att motivera kvinnan att själv polisanmäla brottet och att utarbeta metoder för att stödja kvinnorna att fullfölja en anmälan. Dessutom befarades det att anmälningar som gjorts utan kvinnans medverkan skulle bli så svåra att utreda att de sällan skulle leda till beslut att väcka åtal. Såväl från rättssäkerhetssynpunkt som av hänsyn till kvinnornas anspråk på skydd ansåg regeringen att det var att föredra att uppgiftslämnan- det skedde i samförstånd med kvinnan. Samma resonemang anfördes mot det s.k. frågeförbudet i . Avslutningsvis anförde regeringen att den nu gällande intresseavvägningen mellan samhällets intresse av att brottslingar straffas och den enskildes intresse av integritet och sekretess tillkommit efter noggranna överväganden av när det ena intresset skall anses ta över det andra och att dessa avgränsningar var väl avvägda. Regeringen stannade således vid att de av Kvinnovålds- kommissionen föreslagna ändringarna i sekretesslagen och inte borde genomföras. instämde i regeringens bedömning24 och betänkandet godkändes av riksdagen25. 14.3.3Brott som föranleder sekretessgenombrott med en två- årsregel och som skulle göra det med en ettårsregel resp. enligt förslag I och med att straffminimum anges till fängelse , är det endast de allra allvarligaste brotten som omfattas av regleringen i femte stycket. Vilka brottsbalksbrott detta är framgår av tabellen i bilaga 4. I tabellen finns också vissa brott ur specialstraffrätten angivna. Av tabellen framgår vilka brott som skulle föranleda sekretessgenom- brott om straffminimum sänktes till fängelse. Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och som skulle föranleda sekretessbrott enligt föreslag framgår av tabellen. 14.4.1KU:s uttalanden i bet. I en motion 1996/97:K417 begärdes ett förslag till ändring i sekretess- lagen så att uppgifter från hälso- och sjukvården och skulle få lämnas ut till polis och åklagare, inte bara vid misstanke om brott där straffet inte är lindrigare än fängelse , utan även vid misstanke om försök till sådant brott. En sådan möjlighet skulle enligt motionären underlätta för polis och åklagare att klara upp skottlossning och beskjutning som förekommer mellan outlaw mc-klubbmedlemmar. KU ansåg frågan vara värd att uppmärksamma.26 Utskottet an- förde att polis och åklagare i de flesta fall där uppgifter behövs om en person som skadats vid brott bör kunna få sådana uppgifter genom att personen ger sitt samtycke. Det kan dock finnas situa- tioner där samtycke av olika skäl inte ges. Enligt utskottet borde det närmare övervägas att vidga möjligheten att lämna ut uppgifter vid brottsmisstanke av det slag som avsågs i motionen. 14.4.2Försöksbrotten enligt gällande rätt Enligt ordalydelsen i 14 kap. 2 § fjärde stycket sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift som angår misstanke om brott lämnas till åklagarmyndighet, polismyndighet eller annan myndig- het som har att ingripa mot brottet, om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. Enligt förarbetena gäller bestämmelsen begångna brott, inte förestående brott.27 Frågan om misstankar om försöksbrott skall inkluderas i myndigheternas möjlighet att lämna uppgifter till brottsutredande myndighet berörs inte. 2001/02:191 s. 51 framgår att även brott som påbörjats och nått en sådan punkt att förfarandet är straffbart eller som annars uppfyller kraven på straffbart handlande avses med uttrycket begångna brott. Vi gör ingen annan bedöm- ning av rättsläget. Det torde alltså finnas möjlighet att enligt fjärde 1983/84:142 s. 27 Uppgiftslämnande från hälso- och sjukvården och stycket lämna uppgifter om misstankar om försök, förberedelse och stämpling till brott i de fall dessa förfaranden uppfyller kraven för straffbart handlande. När det gäller möjligheten för myndigheter som avses i 14 kap. 2 § femte stycket att lämna uppgifter anges det i bestämmelsen att vad som föreskrivs i fjärde stycket endast gäller vid misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Med hänsyn till att några straffsatser inte anges varken för försök, förberedelse eller stämpling, utesluter bestämmelsens orda- lydelse att försöksbrotten skulle inkluderas i regleringen. Dess- utom avvisade man vid bestämmelsens tillkomst uttryckligen tanken på att bestämmelsen skulle omfatta försöksbrotten.28 Det kan därmed med säkerhet konstateras att misstankar om försöksbrott inte har varit avsedda att inkluderas i möjligheterna till uppgifts- lämnande i femte stycket. Kvinnor som misshandlas av närstående har inte sällan barn.