sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Det rör sig här om bl.a. olika typer av vålds- brottslighet, narkotikabrott, smugglingsbrott, annan organiserad brottslighet samt brott som riktar sig mot särskilt utsatta personer eller grupper. Av vår redogörelse i avsnitt 8.11 framgår att uppklaringsprocen- ten har minskat . Särskilt tydlig har minskningen varit . Andelen uppklarade brott låg som högst på . har den totala uppklaringsprocenten legat relativt . Nedgången har dock inte varit lika stor för alla typer av brott. Sett ur ett 25-årsperspektiv har uppklaringsprocenten för så kallade ingripandebrott – till vilka bl.a. narkotikabrott räknas - i princip inte minskat alls. För våldsbrottens del har dock uppklaringspro- centen minskat i motsvarande omfattning som den totala uppkla- När det gäller s.k. egendomsbrott (stöldbrott, för- utom butiksstöld) samt skadegörelsebrott har uppklaringsprocen- ten i det närmaste halverats. Just den mellangrova och grova brottsligheten brukar ofta lyftas fram när det talas om att dagens verklighet är mer komplicerad än den var . medlemskap i ropeiska unionen, näringslivets och privatlivets internationalisering och teknikutvecklingen är exempel på yttre faktorer som anses på- verka brottsligheten i komplicerande riktning. Den typen av brottslighet som vi nu talar om tar – förutom att den leder till stor skada - också stora resurser i anspråk. Det gäller såväl ekonomiska som personella. Allt detta gör att vi sammantaget bedömer det som särskilt motiverat att rikta kompetenshöjande insatser just mot den del av polisverksamheten som är satt att be- driva arbetet mot den mellangrova och grova brottsligheten. Det innebär således att utbildningsinsatser bör riktas in på just de po- lismän som arbetar som brottsutredare vid landets kriminal- och länskriminalavdelningar. Vi bedömer således sammanfattningsvis att en kompetenshöj- ning framför allt behövs för den brottsutredningsverksamhet som förekommer vid länskriminalavdelningar och andra centrala brotts- utredningsenheter. Det rör sig alltså om utredningar rörande mer kvalificerad brottslighet. Vad vi nu har anfört har avsett kompetenshöjande åtgärder för polispersonal. Till frågan om sådana åtgärder behövs också när det gäller andra anställda inom kriminalpolisverksamheten återkommer vi i 7 kap. Behovet av en enhetlig utbildning m.m. Som har redovisats (avsnitt 6.7) finns det vidareutbildning bl.a. i förhörslära, om olika brottstyper som narkotikabrott, viss våldsbrottslighet, ekonomisk brottslighet m.m. samt i straff- och processrätt. Det är stor variation i det kursutbud av vidareutbildningar inom området brottsutredning som erbjuds dels centralt, dels lo- kalt vid respektive polismyndighet. Även om det erbjuds en viss utbildning, t.ex. i förhörslära, såväl centralt som lokalt vid flera oli- ka myndigheter är det inte någon garanti för att var och en av kur- serna har samma innehåll. Det gör bl.a. att det är svårt att bedöma meritvärdet av att ha genomgått en viss kurs. Det i sin tur kan in- nebära att den som har valt att fortbilda sig inom ett visst område kanske inte alls kommer att arbeta inom det område han eller hon har utbildat sig för. Den kunskap som har förvärvats genom fort- bildningen återförs därmed inte till verksamheten. En sådan utbild- ning kostar precis som all utbildning pengar, men ger egentligen ingen verksamhetsnytta tillbaka. I ett kärvt ekonomiskt läge leder detta – av förklarliga skäl - till krympande resurser för utbildnings- verksamheten. De vidareutbildningar med inriktning på brottsutredning som finns är dessutom var och en av dem i regel inriktade på en viss mindre del av sådant som är relevant att ha kunskaper i som brottsutredare. Det finns bl.a. en del utbildningar som går ut på att den som har genomgått utbildningen skall kunna utreda en viss typ av brottslighet, t.ex. narkotikabrott. Den som har genom- gått en sådan vidareutbildning blir specialiserad på just denna brottslighet. Om personen i fråga av något skäl blir förflyttad och satt att utreda andra typer av brott fordras i regel ny vidareutbild- ning på just den brottstypen. Någon utbildning som mera systematiskt och på en tillräckligt hög nivå förbereder en polisman för den kvalificerade utrednings- verksamheten inom länskriminalavdelning eller annan central ut- redningsenhet finns enligt vår bedömning inte . Det anser vi utgör en brist. står det klart att en väsentlig kvalitetshöjning inom den kvalificerade brottsutredande verksamheten kräver en bety- dande resursinsats. Det är viktigt att den reserveras för sådana po- lismän som med stor sannolikhet i betydande utsträckning kommer att arbeta inom sådan verksamhet. Någon breddutbildning kan det således inte bli fråga om. Till frågan om hur man skall kunna se till att resurserna används till att kompetenshöja just den avsedda mål- gruppen återkommer vi i ett senare avsnitt (6.8.7). Hittillsvarande splittrade utbildningssystem har uppenbarligen inte kunnat tillgodose behovet av kompetens för den kvalificerade brottsutredande verksamheten. I syfte att säkerställa att kompe- tensnivån uppnås på detta för polisväsendets funktion viktiga om- råde är det därför enligt vår mening nödvändigt att ställa upp vissa centralt bestämda krav. Det hindrar inte att det, om de ekonomiska och övriga förutsättningarna för det finns, bör vara möjligt att de- centralisera själva genomförandet av kompetenshöjningsåtgärderna. Ett första krav bör gälla utbildningens innehåll. För att garantera att kompetensmålet uppnås bör utbildningen ha ett enhetligt inne- håll, som fastställs centralt. Det hindrar inte att man därutöver kan ha påbyggnader som bestäms lokalt. Basutbildningen för den kvali- ficerade brottsutredningsverksamheten bör dock vara enhetlig, oavsett vem som anordnar den. Ett andra krav bör vara att den som skall genomgå utbildningen uppfyller vissa förutsättningar. Det bör således göras en prövning av dennes lämplighet för kvalificerad brottsutredningsverksamhet och av dennes förmåga att tillgodogöra sig utbildningen. Det sena- re kan t.ex. ske genom inträdesprov eller liknande. En fördel med ett sådant system är också att den enskilde polismannen därmed får möjlighet att testa sin egen kapacitet för de ifrågavarande uppgif- terna. Utbildningen bör ske i steg. För varje steg bör det finnas ett ut- bildningsmål. Målen bör sättas så att den som genomgått utbild- ningen successivt förvärvar kompetens för alltmer krävande uppgif- ter inom den brottsutredande verksamheten. Efter att ha gått ige- nom det avslutande steget bör polismannen ha förvärvat kompe- tens som behövs för att kunna utföra arbetsledande uppgifter. Efter varje steg bör det finnas ett prov som visar om den anställde till- godogjort sig utbildningen. Härigenom säkerställs att ingen an- ställd behöver gå vidare till nästa steg utan att ha tillräckliga för- kunskaper för att tillgodogöra sig utbildningen under det steget. Efter varje avslutat utbildningssteg skall den anställde få ett bevis om genomförd utbildning. Enligt vår uppfattning är det en fördel om utbildningen kan ge högskolepoäng. Vi återkommer till den och övriga frågor i särskilda avsnitt nedan. Om en utbildning av detta slag kommer till stånd kommer det att medföra att det finns tillgång till polismän som fått en mycket kvalificerad kriminalpolisutbildning. Det är då viktigt att se till att dessa polismäns kompetens verkligen tas till vara inom just den kvalificerade brottsutredningsverksamheten. Genomgången utbild- ning bör därför ge behörighet att söka tjänst inom den verksam- heten. För grundläggande behörighet bör krävas att åtminstone ett par steg i utbildningen genomförts. I avsnitt 6.8.5 återkommer vi till den frågan. Den som genomgått utbildningen bör normalt ges företräde till en tjänst inom den kvalificerade brottsutrednings- verksamheten framför den som inte genomgått utbildningen. bör utbildningen i praktiken bli ett (i det närmaste undantags- löst) krav för sådana tjänster. Vidare måste åtgärder vidtas för att dessa polismän skall kunna utvecklas karriärmässigt inom ramen för denna verksamhet och inte behöva gå över till annan verksam- het för att få en sådan utveckling. En särskild karriär inom polisen bör därför finnas för dem som genomgått utbildningen. Sammanfattningsvis bedömer vi att det finns ett behov av att an- ordna en enhetlig vidareutbildning inom området kvalificerad brottsutredning. Utbildningens innehåll bör fastställas centralt. Vi återkommer dock till frågan om hur denna enhetlighet ytterst skall garanteras (avsnitt 6.8.9). I ett senare avsnitt skall vi också behand- la frågan om utbildningens närmare utformning (avsnitt 6.8.5). Bedömning: Utbildningen bör innehålla moment som straffrätt, processrätt, förhör, dokumentation, föredragningsteknik, kriminal- teknik samt viss civilrätt. Ett centralt inslag i utbildningen bör vara polisiär utredningsmetod. Vi har redan tidigare (avsnitt 6.8.3) angett att kriminalpolisutbild- ningen bör ha ett enhetligt innehåll som dessutom bör fastställas centralt, dvs. i detta fall av RPS. Anledningen till detta är helt en- kelt att garantera att kompetensmålet uppnås. Vår avsikt är att här föra ett resonemang om innehållet i den nya kriminalpolisutbildningen. Det är inte vår uppgift att fastställa eller besluta om utbildningens innehåll. Det är inte heller möjligt att i detta skede med bestämdhet och slå fast vilka olika moment som bör ingå i utbildningen. Det beror bl.a. på att omvärl- den ständigt förändras och att utbildningen av naturliga skäl måste anpassa sig till vad dessa förändringar kräver. En grundläggande utgångspunkt bör dock enligt vår bedömning vara att åstadkomma en för kvalificerad brottsutredningsverksam- het generell kompetens hos den polisman som genomgår utbild- ningen. En annan viktig utgångspunkt har för oss varit den kritik som riktats mot polisens brottsutredande verksamhet. Slutligen har vi även beaktat bl.a. den kartläggning som vi har gjort av innehållet i nuvarande kursutbud av vidareutbildningar inom området brotts- utredning (se avsnitt 6.7). Av särskild betydelse i sammanhanget är träning i utredningsme- todik. Denna träning bör löpa som en röd tråd genom hela utbild- ningen. Det bör då beaktas att olika brottsområden kräver olika utredningsmetodik. Här finns möjlighet att inom ramen för en i flera steg organiserad utbildning successivt höja svårighetsgraden. Vi kommer i det följande att under särskilda rubriker presentera olika moment som förslagsvis bör ingå i kriminalpolisutbildningen. Framhållas skall att de olika momenten som presenteras nedan del- vis går in i varandra. Det är således inte någon skarp gräns mellan vad som lämpligen kan ingå i processrättsutbildningen respektive förhörsutbildningen eller, för den delen, i det moment som nedan benämns dokumentation. En vanlig form av vidareutbildning som erbjuds inom området brottsutredning är kurser i olika brottstyper, t.ex. narkotika- brott, trafikbrott, miljöbrott eller olika våldsbrott som t.ex. våld mot barn. En sådan utbildning – med stark inriktning på en viss specifik brottslighet – har egentligen inte någon självklar plats i den generalistutbildning som vi nu föreslår. När det gäller olika brottstyper anser vi att utbildningen i första hand bör inriktas på att lära sig att tillämpa en metod i stället för att t.ex. lära sig rekvisiten för en mängd olika brott. Den sistnämnda formen av kunskaper utrustar inte eleven tillräckligt för ett själv- ständigt tänkande. Den utrustar inte heller eleven till att tillgodo- göra sig eventuell ny lagstiftning i form av t.ex. nya straffbud. Den brottsutredare som plötsligt på sitt bord får ett ärende som kräver att han eller hon sätter sig in i en brottstyp som inte är så vanligt förekommande hamnar också i svårigheter om han eller hon inte kan tillämpa en juridisk metodik. När det gäller just straffrätten bör således utbildningen inriktas eller koncentreras på sådant som hör till straffrättens allmänna del. I denna del av straffrätten behandlas frågor som är gemensamma för större delen av brotten. Det gäller såväl de brott som återfinns i speciella del (3-22 kap. BrB) som de brott som åter- finns inom specialstraffrätten. För del återfinns straffrättens allmänna del i 1-2, 23-31 samt 33-38 kap. Till detta hör således frågor som straffbuds uppbyggnad med objektiva respektive subjektiva rekvisit, olika konkurrenssituationer samt ansvarsfrihetsgrunder såsom bl.a. nöd- värn, laga befogenhet och samtycke. Till denna del hör även de s.k. osjälvständiga brottsformerna som försök, förberedelse, stämpling och medverkan till brott. Även bestämmelserna om bortfallande av påföljd på grund av bl.a. preskription samt påföljdssystemet och dess uppbyggnad hör till denna del av straffrätten. Det vi har angett om straffrättsutbildningens inriktning på att lära ut att tillämpa en metod utesluter givetvis inte att man också går igenom vissa brottstyper. Det behövs bl.a. för att genomgången av straffrättens allmänna del behöver konkretiseras genom att ap- pliceras på några brottstyper. Det kan då vara lämpligt att välja så- dana brottstyper som är vanligt förekommande och lämpliga för studier av de problemställningar som straffrättens allmänna del ger upphov till. Enligt vår mening talar det för att brotten mot person i 3-7 kap. BrB samt förmögenhetsbrotten i 8-12 kap. BrB i första hand bör komma ifråga. Kunskaper i processrätt, dvs. det regelsystem som styr formerna för det rättsliga förfarandet från en brottsanmälan till dom, har en närmast självklar plats i kvalificerad utbildning för kriminalpoliser. Här bör fokus av naturliga skäl ligga på den delen av processrätten som styr just en brottsutredning. De flesta av de processuella regler som gäller under en brottsutredning är ytterst till för att garantera ett rättssäkert förfarande. De allra flesta av dessa bestämmelser är inriktade på den misstänktes rättssäkerhet. En del av den kritik som har riktats mot polisens brottsutredande verksamhet har gällt just bristande kunskaper när det gäller det formella regelsystemet. Det skulle föra för långt att här gå igenom samtliga dessa bestäm- melser. Vi vill dock särskilt framhålla regelsystemet som handlar om de straffprocessuella tvångsmedlen som t.ex. olika former av frihetsberövanden, husrannsakan samt beslag. Vidare bör i denna del ingå utbildning rörande vilka arbetsmeto- der som är tillåtna under en förundersökning, t.ex. när det gäller spaning och annan informationsinsamling och de närmare förut- sättningarna för användandet av dessa arbetsmetoder. I processrättsdelen bör därutöver även undervisning i bevisvär- dering kunna ingå. Frågor inom det processrättsliga området måste med nödvän- dighet återkomma även under andra moment i vidareutbildningen. Det gäller bl.a. de bestämmelser som gäller under ett förhör under en brottsutredning som således lämpligen bör återkomma eller t.o.m. möjligen tas i samband med förhörsutbildningen. En brottsutredning består till stor del av att hålla förhör med olika personer. Det rör sig här om förhör med vittnen, målsäganden eller misstänkta. Ett moment som handlar om förhöret under en brotts- utredning bör också ha en given plats i en vidareutbildning för kri- minalpoliser. I denna del kan undervisning ske i det regelsystem som styr ett förhör under en brottsutredning. Vi nöjer oss med att nämna att det finns bestämmelser om underrättelse om brottmiss- tanke (23 kap. 18 § RB), rätten att biträdas av försvarare (12 § för- undersökningskungörelsen, FUK [1947:948]), förhörsvittne (23 kap. 10 § RB) samt förbud mot vissa otillbörliga åtgärder under ett förhör (23 kap. 12 § RB). Även frågan om psykologi, olika för- hörsmetoder och vissa andra frågor – som t.ex. dokumentations- kraven och dokumentationsteknik - som gäller just förhör under en brottsutredning bör kunna ingå här. Vi har inledningsvis angett att en av våra utgångspunkter när det gällt att föreslå vilka moment som bör ingå i kriminalpolisutbild- ningen har varit bl.a. den kritik som har riktats mot polisens brottsutredande verksamhet. fick RPS i uppdrag att göra en sammanfattan- de redovisning av sådana kritikbeslut som bl.a. JO meddelat mot myndigheter inom polisväsendet (RPS dnr RÄS-105-3484/98). Det framkom då att den mest frekventa an- märkningen som JO under dessa år riktade mot polisen gällde bristfällig dokumentation i olika sammanhang. Det gällde bristfälligt dokumenterade beslut av olika slag, t.ex. tvångsmedelsbeslut. RPS redovisning är nu gammal. Vi har dock inhämtat från JO att det alltjämt är brister när de gäller vad som dokumente- ras under en brottsutredning. Det gör att det framstår som motive- rat att i den nya kriminalpolisutbildningen även ha med ett moment som handlar om just dokumentationskraven - och därmed sam- manhängande frågor som t.ex. just dokumentationsteknik - under en brottsutredning. När det gäller dokumentationskraven under en brottsutredning bör frågan om förundersökningsprotokollets (eller motsvarande) omfattning och innehåll särskilt uppmärksammas i Häri ingår t.ex. förmågan att på ett korrekt sätt åter- ge förhörsutsagor. Ett annat återkommande inslag i en brottsutredares arbete består i att föredra olika fakta för den person som leder förundersökningen avseende det brott som utreds. Föredragningen kan innebära att t.ex. innehållet i en skriftlig handling eller vad som har framkommit vid ett förhör med ett vittne, målsägande eller misstänkt skall be- skrivas för förundersökningsledaren. Att vid en föredragning ha förmåga att lyfta fram sådant som är väsentligt är ofta av stor bety- delse för att kunna föra en brottsutredning framåt på bästa och mest effektiva sätt. Även föredragningsteknik bör därför ingå i vi- dareutbildningen. Teknisk bevisning har blivit en allt mer viktig del i brottsutred- ningar. Det har också uppmärksammats av RPS (se Polisens bud- getunderlag s. 17 där det även förordas att per- sonalen skall ges adekvat utbildning i ämnet). Inom polisväsendet bedrivs kriminalteknisk verksamhet dels vid , dels vid de tekniska rotlarna hos polismyndigheterna. Det rör sig om undersökningar inom bl.a. områdena spår, dokument, vapen, fingeravtrycksframkallning samt narkotika och DNA. De största ärendegrupperna hos Statens kri- minaltekniska laboratorium rör just narkotika- och DNA-analyser. Viss kunskap inom området kriminalteknik bör därför också ingå som ett moment i den nya utbildningen. Civilrättsliga frågeställningar utgör inte sällan en grund för straff- rättsliga bedömningar. Det kan exempelvis gälla frågor som ägan- de- eller förfoganderätt, krediträttsliga spörsmål och bolagsrättsliga frågor. Det är vidare inte helt ovanligt att en tvist som har börjat som t.ex. en familjerelaterad tvist – en bodelningstvist eller en vårdnadstvist – hamnar på en brottsutredares bord. För att rätt kunna bedöma straffrättsliga frågor behöver en brottsutredare där- för ha vissa kunskaper också på civilrättens område. Det gör att vi bedömer det som motiverat att låta en utbildning av nu berört slag också innehålla en del civilrättsliga inslag. Det som vi förut har angett om innehållet i kriminalpolisutbild- ningen kan möjligen vid en första anblick framstå som en alltför omfattande och kanske alltför teoretiskt inriktad utbildning. Att arbeta som brottsutredare vid en central utredningsenhet är emel- lertid ett kvalificerat arbete som ställer höga krav på den person som utför det. Det måste återspeglas i bl.a. utbildningens innehåll. Den som genomgår den nya kriminalpolisutbildningen måste såle- des vara inställd på att det är både en kvalificerad och krävande ut- bildning som fordrar en betydande insats. Det vi nu bedömer skall ingå i den nya kriminalpolisutbildningen bygger dessutom till viss del på det kursutbud inom området brottsutredning som finns . När det t.ex. gäller dagens vidareutbildning i straffrätt som erbjuds vid i i samarbete med är den tänkt att ge eleverna motsvarande kunskaper som den elev som lä- ser dessa ämnen som ett led i sin juristutbildning. Den nya krimi- nalpolisutbildningens straffrättsblock kommer sannolikt även det att ha mycket gemensamt med juristutbildningens straffrättsut- bildning. I en vidareutbildnings natur ligger dessutom att ge fördjupade kunskaper – en påbyggnad - inom ett visst område. De poliser som genomgår den nya vidareutbildningen för kriminalpoliser har redan i sin grundutbildning till polis läst en del av de ämnen som vi nu föreslår bör ingå i vidareutbildningen (här kan nämnas att RPS be- dömt att vissa kurser på polisprogrammet även är lämpliga för vida- reutbildningar, kanske främst för de poliser som gått den gamla polisutbildningen; se Polisens budgetunderlag s. 21). Därtill kommer att många av dem som kommer att genomgå vidareutbildningen även har praktisk erfarenhet av att arbeta som brottsutredare. Som vi berört redan inledningsvis i detta avsnitt skall de olika moment som vi nu har angett som värdefulla för en kriminalpolis ses som baskunskaper som är avsedda att uppfylla dagens krav på en brottsutredare. Eftersom omvärlden inte är statisk bör utbild- ningen med jämna mellanrum utvärderas. att leda till att nya moment bedöms som lämpliga att ta in i utbild- ningen medan vissa andra kanske försvinner eller tonas ned. Vi vill här även betona att utbildning får betraktas som en färsk- vara. Vidareutbildning bör därför vara en återkommande inslag i en brottsutredares vardag. Den kriminalpolisutbildning som vi nu fö- reslår utesluter eller ersätter således inte ytterligare utbildningsin- satser inom området brottsutredning. Påbyggnadskurser som an- ordnas bl.a. lokalt är således ett nödvändigt komplement till den nu föreslagna utbildningen. Den nuvarande organisationen med ut- bildningsenheter vid i vart fall de större polismyndigheterna har således en uppgift att fylla även . Det kan även finnas skäl att anordna vissa specialinriktade påbyggnadskurser centralt. Även efter det att den av oss nu förordade centrala basutbild- ningen för kvalificerade brottsutredare kommit till stånd kommer det att finnas behov av mera specialinriktad vidareutbildning, t.ex. sådana som inriktas på viss typ av brottslighet (narkotikabrott, brott mot barn etc.). 6.8.5Närmare om utbildningens form och uppläggning Förslag: Utbildningen skall organiseras i fem steg som normalt genomförs åtskilda. Det första steget skall vara en preparandut- bildning. Den kan lämpligen genomföras enskilt med hjälp av skriftligt studiematerial och avslutas med ett kunskapstest. God- känt resultat på detta skall ge tillträde till det andra steget som bör vara i form av schemabunden utbildning av kurskaraktär. Godkänt resultat på ettvart av de följande stegen skall ge tillträde till nästa steg, i vissa fall dock endast i kombination med praktisk erfarenhet. Den utbildning för kvalificerad brottsutredande verksamhet som föreslagits kommer att kräva betydande resurser. Det är därför viktigt att den kommer att tas i i anspråk av sådana som senare verkligen kommer att arbeta inom kvalificerad kriminalpolisiär verksamhet. En första förutsättning för det är att den enskilde po- lismannen själv har ambitionen och förmågan att arbeta med sådan verksamhet och är beredd att lägga ned energi på att skaffa sig de kunskaper och färdigheter som krävs för att göra ett kvalitativt högtstående arbete inom den verksamheten. Enligt vår mening är det därför angeläget att tillträde till utbildningen reserveras för så- dana polismän som uppfyller dessa förutsättningar. I det syftet skall en särskild preparandutbildning finnas, där polismannen får möjlighet att med egen arbetsinsats pröva sina förutsättningar för den fortsatta utbildningen och verksamheten. Preparandutbildningen kan lämpligen genomföras som självstu- dier med hjälp av ett centralt framställt studiematerial. Därigenom kan enskilda polismän, var och en i sin takt, genomföra preparand- utbildningen på hemmaplan. Efter godkänt resultat uppnås behö- righet att söka till steg 2. Vi återkommer i avsnitt 6.8.7 nedan till frågor om antagningen till utbildningen.