sou · GRB353d7 · 2004-01-01 00:00:00 — Min första tanke var då att prata med min husläkare, det måste ju finnas hjälp att få till sanering. Besök hos min husläkare. När jag pratar med henne om min övertygelse, att mina symtom har med amalgam att göra, förklarar hon att hon inte tror på den teorin. Enligt henne har jag ångest och psykiska problem på grund av min tidigare sociala situation. Jag förklarade för henne att den omfattning jag upplever ångest i, är mycket marginell. Det jag upplevde var en stor kroppslig utmatt- ning, jag var helt dränerad på energi och hade en massa konstiga symtom som jag inte kunde sätta i samband med någonting. Och av naturliga skäl hade jag nära till tårarna därför att jag var så totalt slut, och förvirrad och rädd för vad som pågick i min kropp. Men jag förstår vid mitt läkarbesök att jag inte kommer att få stöd och hjälp av henne utan måste klara det här på egen hand. börjar mitt sökande, hur ska jag gå tillväga för att få hjälp med sanering?, och ett mastodontarbete har därmed påbörjats. Jag hade också förstått att det i X-stad med omnejd inte fanns, med ett undantag, vare sig läkare eller tandläkare som tar kvicksil- verdrabbade på allvar. Detta undantag var en tandläkare som skulle gå i pension. Jag hann få ett samtal med honom innan han slutade sin tjänstgöring. började jag må bättre och jag trodde att jag passerat kulmen, men jag bedrog mig. började jag snabbt må allt sämre. Jag hade trott att allt skulle vända i och med att jag bör- jat äta antioxidanter, men det här var värre än något som jag upp- levt tidigare. Jag hade kraftig hjärtklappning praktiskt taget dygnet runt och jag hade svårt att få luft. Dessutom värk i hela kroppen och jag vågade inte gå ens den kortaste promenad, eftersom jag hade kraftig yrsel. För mig var det ingen tvekan om att mina kroppsorgan var hårt ansträngda. var goda råd dyra. In på akuten igen. som följde blev jag bara allt sämre. Till slut åkte jag in på akuten och blev där hänvisad till psykmottagningen. Jag var vid det laget så illa däran att jag helt överlämnade åt andra att fatta beslut för min räkning, och det enda ställe man tog emot mig på, på X-sjukhuset, var psykmottagningen. Jag var i den konditionen att jag skulle ha gjort vad som helst för att komma ur mitt dåvarande tillstånd, och naturligtvis tackade jag ja när man erbjöd mig en behandling och utlovade full effekt . Det var behandling med anfralindropp med fortsatt stöd av zoloft, med andra ord antidepressiv behandling. Besök hos min husläkare. Vid den här tidpunkten var jag fortfa- rande så trött och knäckt att jag inte orkade tänka självständigt. Önskade innerligt att jag bara skulle vara utbränd och ville inget annat än att bli omhändertagen. Men denna gnagande känsla, det här stämmer inte. Bestämmer mig för att bara vila och inte tänka, orkar för övrigt inget annat. Men naturligtvis vet jag inom mig att det här är mer än utbrändhet och den utlovade effek- ten av anafralinet uteblir. Jag är om möjligt ännu tröttare än tidi- gare och mina symtom är mycket påtagliga. Det är på ren vilja som jag härdar ut, dag för dag och timme för timme. Jag vågar på grund av mitt tillstånd inte sluta med den antidepressiva medicin jag fått, så jag tar den parallellt med medicin mot candida och antioxidanter. Börjar på allvar planera för sanering. Besök hos min tandläkare på folktandvården. Jag tog då först kontakt med min ordinarie tandläkare på folktandvården. När jag förklarade för henne att jag behövde sanera mitt amalgam för att bli frisk ville hon remittera mig till en utredningsenhet i Z-stad. Jag förklarade för henne att eftersom jag var långtidssjukskriven, och man inte hittat andra fysiska orsaker till min problem, räckte det med blotta misstanken om samband med amalgam för att jag skulle ha rätt till sanering enligt 7 §. Dessutom skulle jag be min husläkare att göra själva ansökan och att jag endast ville ha hennes hjälp med bytet av plomberna. Men hon ville inte ha med mig att göra när jag inte vill gå via utredningsenheten, hon föreslog helt enkelt att jag skulle ta kon- takt med annan tandläkare. Hennes argument var att hon inte hade kompetens att byta ut amalgamplomber mot komposit. Vilket ju är underligt med tanke på att hon är tandläkare samt att hon bytt ut två av mina plomber. Vid det tillfäl- let tog hon dessutom på eget initiativ båda plomberna vid samma tillfälle och som enda skydd en höghastighetssug. Detta var innan jag själv förstått att min sjukdom var kvicksilverrelaterad, och det var också den händelse som ledde mig in på det spåret. Besök hos min läkare med anledning av sanering. När jag för- klarade för henne att jag behöver hennes hjälp med ansökan om sanering, var hon först negativ till det. Hon uttryckte att hon inte tyckte att skattemedel skulle användas till sådana ändamål. Men när hon sett den ansökningsblankett (Amalgamskadefon- dens) jag hade med mig sa hon att visst kunde hon fylla i den, men hon tänkte inte sticka under stol med att hon inte trodde på kvick- silver som orsak till mina problem. Hon upprepar att hon inte tror på det hela, men om jag blir nöjd så. Jag kände till reglerna för erhållande av stöd (7 §) och visste att det inte skulle ha någon betydelse om samband var styrkt, så jag fäste inget större avseende vid om hon delade min uppfattning. Besök hos ny tandläkare. Blev undersökt, och fick veta att den stiftstand jag har innehåller ett guldstift och upptäckte också att det jag trott var kvicksilver på baksidan av tanden består av guld. Detta kom som en chock för mig när jag varit övertygad om att jag bara haft problem med kvicksilvret. Tandläkaren lovar att skicka underlag för sanering till min läkare samt en kopia till mig. Får kopian av behandlingsplanen. När jag får kopian av be- handlingsförslaget upptäcker jag att min tandläkare anser att stifts- tanden med guldstift och guldplomb inte behöver åtgärdas, stort frågetecken. Hur motiverar han detta? Är det verkligen bra för mig att ha den tanden kvar? Innehåller den något ytterligare material som jag inte känner till? Min läkare ringer mig . Hon sitter och arbetar med min ansökan och hon frågar mig om de uppgifter hon anser bör vara med i den. Det gällde vilka behandlingar jag fått och saker vi diskuterat vid mina besök. Jag tycker att det är okej och upprepar att jag vill se ansökan innan den skickas vidare. Inom har jag handlingarna till påseende. Det jag då får i min hand är ett utdrag ur min journal samt en ansökan med rubriken intyg skrivet på papper. Hon har inte använt den blankett jag lämnade henne. I intyget, så väl som i journalutdraget har hon inte bara lämnat ut känsliga uppgifter om mitt privatliv, där finns också flera sakfel. Att det som jag sagt till henne i förtroende, och i en situation som jag inte förstod, skulle hamna i min journal, det kunde jag aldrig drömma om, det har ingenting att göra med mina symtom eller med fakta överhuvudtaget. Sedan kan man i ansökningsmaterialet tydligt läsa ut att min läkare inte tror på kvicksilverteorin, utan att hon skriver ansökan enbart för att göra mig till viljes. Och frågan kommer osökt, hur ska den person som ska bedöma huruvida jag ska få stöd eller inte kunna förbise det i sin bedömning? Det är ju en direkt styrning av resultatet, medvetet eller omedvetet må vara osagt. I stället anser hon att jag är en kvinna med ångest och depres- sionsproblematik. Det spelar ingen roll hur mycket jag intygar att ångest är mitt minsta problem, och hur mycket jag försöker att få hennes uppmärksamhet på mina fysiska symtom och det informa- tionsmaterial som jag gett henne. Men hon har bestämt sig, hon vet bättre än mig och försöker också att övertyga mig om att hennes teori är den rätta. Jag kan ha förståelse för att kunskaper i amalgamfrågan saknas inom den traditionella vården , men vad som är oacceptabelt är när man vägrar att överväga möjligheten av ett samband mellan människors ohälsa och amalgam, trots att man så att säga får allting serverat. När läkaren inte förstår eller inte vill förstå, blir allt för- passat till det flummiga psykiska området. Det får vara sopsta- tion för det som inte är identifierat. Jag är vid det här laget ganska frustrerad över att inte bli tagen på allvar. Och som patient kan jag intyga hur jobbigt och ned- tryckande det är att bli ignorerad eller få höra att mina egna upplevelser och iakttagelser bara är inbillade. Jag känner det som att läkaren ser ner på mig, en känsla av att få en klapp på huvudet. Själv anser jag att jag är en normalbegåvad person med förmåga att göra iakttagelser och dra slutsatser. Trots att det gått jag själv serverade ett tydligt uppslag till mina problem har ingenting gjorts för att utreda om så kan vara fallet. Jag har tagit alla initiativ, och jag har lagt ner ett oerhört arbete på att skaffa fram fakta, samt information och underlag till min läkare för att hon ska kunna göra en saklig och korrekt ansökan. Mina teorier, mina erfarenheter och mina symtom bara sopas under mattan. När min läkare ställer diagnos har hon dels använt sig av några enstaka glimtar som hon tar från mitt förflutna och dels av det faktum att jag –02 var för sjuk för att ta hand om mig själv och som en följd av det inlagd på psykiatrisk klinik och därtill fått antidepressiv behandling. Hon har helt enkelt använt de situa- tioner som jag varit i, samt de behandlingar och medicineringar jag fått som grund för att ställa diagnos (ångest och depression). När det i själva verket är mitt tillstånd som har medfört att jag blivit hänvisad till dessa behandlingar. När blev erbjuden behandling bevis på sjuk- Dessutom har jag så här långt bara träffat henne fyra gånger under ca ½-timme . Det ger henne knappast underlag för att ställa en sådan diagnos och jag ställer frågan; har hon som allmänläkare överhuvudtaget kompetens att dra några slutsatser om hur stor eller liten psykisk påverkan jag har av mina omständigheter? Trots att min läkare uttryckt till mig att hon inte trodde på min teori, väntade jag mig att hon skulle vara saklig och neutral i ansö- kan om sanering. När hon ställer sin diagnos stödjer hon sig inte på fakta, utan på antagande och tro. Hon tror inte att mina problem är amalgamrelaterade. Att tro är inte ett vetenskapligt förhållnings- sätt. Det minsta man borde kunna kräva är ett öppet förhållnings- sätt till icke vunna erfarenheter. Det är sannerligen inte bara patienter som drabbas av förnekelsestadier. Jag känner mig kränkt, som den här situationen känns skrämmande. Jag är i praktiken rättslös. Ändå handlar det ju faktisk om en allvarlig sjuk- dom som jag behöver hjälp med. Jag har alltid trott att det vårdsystem som vi har i det här landet skulle ta hand om mig på ett bra sätt den dag jag behövde vård. Men det jag har erfarit nu är, att när den traditionella vårdens kun- skaper och system visar sig bristfälliga, så lägger man ner mer energi på att försvara och cementera egna ställningstaganden, än vad man lägger ner på att hitta nya vägar och hitta den verkliga orsaken till patientens problem, för att kunna hjälpa. När blev vetenskap och beprövad erfarenhet något stagnerat och för evigt stillastående? Det jag har blivit drabbad av här, är inte någonting annat än en kvalificerad symtombehandling. Samtal med bedömningstandläkaren. Jag ringer bedömnings- tandläkaren för att få reda på vilka uppgifter som behövs i ansökan, samt för att bringa klarhet i hur man ska kunna få tillgång till 7 § när min läkare är så okunnig och har en sån motvillig attityd i amalgamfrågan. Det han säger vet jag redan genom . Vidare säger bedömningstandläkaren att det står i 7 § att läkaren skall föreslå sanering för att man ska få tillgång till stöd. När jag säger att jag har 7 § framför mig och att jag inte kan se att det står så, ändrar han sig och säger att det är läkaren som ska göra en bedömning och om han då bedömer att en sanering kan ge resultat, då kan han skriva en ansökan. Om läkaren inte hittar några fel eller anser att patienten är färdigbehandlad behöver han inte göra det. Jag påpekar att så vitt jag har förstått så är ovan nämnda paragraf avsedd att nyttjas framför allt om man har prövat andra tänkbara lösningar. Och enligt den information jag har från bl.a. så har det framgått att, oavsett läkarens synpunk- ter, räcker det om jag själv anser att jag är sjuk av amalgam och uppfyller övriga villkor, för att jag ska ha rätt till sanering enligt 7 §. Bedömningstandläkaren kommenterar: ja men det är ju en förening. Själv frågar jag mig, gäller inte 7 § om kunskaperna är förmedlade av en förening? Vidare löper samtalet: Bedömningstandläkaren: har inte särskilt många ansök- ningar, ca 10/år, 500 i hela landet. Så behovet är inte stort och det har visat sig att hälften av alla saneringar är onödiga. Brevskrivaren: Det stämmer inte med de uppgifter jag har, och med de erfarenheter jag har bland vänner och bekanta. Säger inte de siffrorna dig någonting om sambandet mellan få ansökningar å ena sidan och okunniga och ovilliga läkare å den andra? Människor måste ju söka hjälp på annat håll när vården inte ställer upp. Bedömningstandläkaren: Ja men det är ingenting konstigt med det. Det gäller inom en mängd områden att människor tar hjälp av hälsokost och alternativa metoder när sjukvården inte räcker till. Brevskrivaren: Men anser du inte att det är önskvärt att vården ska räcka till, att människor ska få vård för sina sjukdomar inom den traditionella vården? Bedömningstandläkaren: Men vår sjukvård är tillräcklig enligt de lagar och förordningar vi har. Brevskrivaren: Är det lagar och förordningar som bestämmer om vården är tillräcklig, är det inte människors behov av vård som avgör det? Bedömningstandläkaren: Men om läkaren anser att patienten är färdigutredd och inte ser något skäl till att göra en ansökan om sanering, läkaren har gjort allt om han följer lagar och förordningar. Brevskrivaren: Du svarar inte på frågan, anser du inte att vård- behovet avgör om sjukvårdens utbud är tillräckligt? Bedömningstandläkaren: det vete sjutton, och de beslut vi tar är tillräckliga för det behov som finns. Dessutom måste vi prio- ritera, resurserna räcker inte till alla. Det kan inte vara en slump att bedömningstandläkarens och vår- dens inställningar speglar varandra så väl. Tillgången till stöd enligt 7 §för oss patienter i är en attitydfråga, inte en sakfråga, och det verkar genomsyra hela . Jag anser att utsikterna, att få hjälp med sanering enligt gällande regler, är minimala i under rådande omständigheter. För min egen del så har jag inte förflyttat mig en tum närmare någon framgång, och det har gått jag aktivt började jobba på det här. Jag vet från mitt arbete betydelsen av att vara korrekt och väl- informerad när man vill göra en ansökan och jag har också lagt ner ett stort arbete på att vara just det. Jag känner mig då ganska bestört när bedömningstandläkaren utan vidare drar en vals och säger att läkaren måste ta initiativet till ansökan för att lätt som en plätt ändra sig när han märker att jag är påläst. Under hela vårt samtal, gick han in för att hitta skäl mot sanering och slingra sig ur mina frågor. Det behövs också en överprövningsman, dit patienter som är missnöjda med beslutet kan vända sig, och som granskar lands- tingens beslut. På så sätt skapas också en möjlighet att överklaga, vilket är angeläget ur rättsäkerhetssynpunkt. Som det är, nu drab- bas patienterna i de landsting där man motarbetar reformen, på ett orättvist sätt. Det borde inte bero på var i landet man bor, om man har tillgång till detta stöd. Regeln om förhandsbedömning behöver också ändras. Om patienten kan påbörja en sanering som man skickar in ansökan sparar det både stora lidanden och mycket pengar.