sou · GRB386 · 2004-01-01 00:00:00 — Då en avveckling innebär att hela denna efterfrågan upphör blir bruttoeffekten lika med det beräknade beloppet. Nettoeffekten blir självklart lägre genom ett ändrat konsumtionsmönster. Det finns en betydande osäkerhet i de antaganden som ligger till grund för i beräkningarna. finner ändå grund för bedömningen att en avveckling av pälsdjursnäringen innebär mycket allvarliga problem för enskilda och företagare och betydande krav på ekonomiska insatser från det allmänna samt en ytterligare försvagning av den kommunala ekonomin i . Från de utgångspunkter som myndigheten har att företräda av- styrker därför bestämt förslag om sådana åtgärder som innebär att verksamheten inom länets pälsdjursnäring inte kan bedrivas. Effekter av miljöberikning på minkars beteende Av och för husdjurens miljö och hälsa, utkom förordning för hållande av pälsdjur och fick i uppdrag att ut- värdera tillgängliga forskningsresultat och se över regelverken angående minkar samt föreslå eventuella förbättringar. utkom också Europeiska kommissionens vetenskapliga kommitté för djurs hälsa och välfärd med en rapport om välfärden hos pälsdjur. Denna har använts som underlag för () där det anges att farmad mink i många under- sökningar uppvisar en hög grad av stereotypier och onormala beteenden. Detta skulle indikera att §4 i djurskyddslagen inte är uppfylld vad avser djurmiljön och möjligheter att bete sig naturligt. Regeringen beslutade att tillsätta en pälsdjurs- näringsutredning (Jo 2002:04) för att utreda två handlingsvägar: A) redogöra för konsekvenserna att, med som utgångspunkt, förändra pälsdjurshållningen så att djurskydds- lagens krav helt uppfylls, och B) belysa konsekvenserna av en avveckling av pälsdjursnäringen. har i sin rapport föreslagit förbättringsåtgärder som i huvudsak kunde vara möjliga att genomföra inom ett bur- system. Man framhåller bland annat att minkar skulle ha behov av större burar med mer komplex inredning, berikning av burmiljön, grupphållning och vatten för simning. För att man med säkerhet ska kunna dra slutsatsen att förbättringsåtgärderna i tillräcklig grad ökar minkarnas välfärd krävs dock mer forskning och förtydligande gällande minkarnas grundläggande behov. Svensk forskning på mink har tidigare handlat främst om hälsa, utfodring och pälskvalitet. Beteendestudier har främst utförts i och och svenska beteendeforskare har inte deltagit i de nordiska projekten om pälsdjurens beteende som pågått . Det kan även vara svårt att direkt applicera utländsk forskning på svenska förhållan- den på grund av skillnader i produktionsförhållanden som exempel- vis klimat, foder och skötselrutiner. I utländska studier står olika resultat mot varandra och framförallt de långsiktiga effekterna på beteende av berikning av burmiljön verkar inte ha under- sökts närmare i kommersiella besättningar. Det finns inte mycket forskning på den farmade beteende under mycket berikade förhållanden och hur påverkas fysiologiskt av berikning är endast undersökt i ett fåtal fall. har ett solitärt levnadssätt och har oftast ett långsträckt revir vid vatten, kring (Birks & , 1982). Hur stort reviret är beror på populationstrycket i området och status (Gerell, 1972). Lyan är en viktig tillflyktsort för och det är framförallt områdena närmast lyorna som används (?200 m), i av den totala aktiva tiden (Gerell, 1972). Minkar gräver inte egna lyor utan tar över befintliga hålor i marken eller i stenkummel och kan ta över andra djurs övergivna lyor. har flera lyor som de växlar mellan (Birks & , 1982). Vid jakt rör sig fram och tillbaka på en begränsad del av reviret (?300 m) för att senare flytta sig till en annan del och upprepa samma pendlande rörelse där (Gerell, 1972). På detta sätt rör sig igenom hela sitt vistelseområde. Detta tjänar både som en ökning av jakteffektiviteten och som revirbevak- ning (Gerell, 1972). har minkar visats vara mindre aktiva än . De vistas i lyan mer , använder färre lyor och rör sig kortare sträckor (Birks & , 1982). Minkar kan vara både dag-, natt- och skymningsaktiva. Hanar tycks oftare vara skymnings- och nattaktiva, medan honor är mer aktiva , speciellt då de har valpar (Dunstone, 1993). jagar både på land och i vatten beroende på tillgång på byte. Vanliga jaktbyten är sork och andra smågnagare, fåglar, kanin, fisk och skaldjur av olika slag (Dunstone, 1993; Gerell, 1972). På land jagar den genom att smyga sig på bytet, klamra sig fast med framtassarna och bita det i nacken. En mink är inte byggd för att springa snabbt och undviker också öppna och oskyddade ytor. jagar därför inte genom att förfölja bytet. Den kan dock klättra (Dunstone, 1993). I vatten söker den byte genom att spana ner i vattnet och därefter dyka och fånga det. Om de missar bytet tar de sig hellre upp på land och spanar på nytt än försöker förfölja bytet under vatten (Dunstone, 1993). Luktsinnet talar om för att det finns ett byte i närheten men själva jakten utlöses av bytets flyktbeteende. Orörliga föremål uppfattas därför inte som bytes- objekt. samlar gärna förråd om tillfälle ges och fortsätter att jaga efter att ha fångat sitt första byte, ända tills jaktutbytet inte står i förhållande till ansträngningen (Gerell, 1972). Jakten utförs mellan av dygnet, medan övrig tid tillbringas i lyan, till synes inaktiv (Birks & , 1982). Minkar har farmats , men pälsarna som då producerades kunde inte konkurrera i kvalitet med vildfångad mink (Shackleford, 1984). I kalla klimat användes mink- päls som foder i kläder då det var både tunt och varmt, men pälsen blev senare mer accepterad med högre pris som följd och var ett tecken på socialt välstånd. Man använde sig då endast av päls från viltfångad mink. Då priserna för rävpäls ökade dramatiskt , började man föda upp många olika arter av pälsdjur. Av dessa var den enda där uppfödningen fortgick , trots att många miss- tag gjordes på grund av okunskap om levnadssätt (, 1996). Minkarnas som användes var av olika underarter och fångades i närheten av varje minkfarm. Tre olika typer av farm- ning tillämpades: extensiv – där minkarna gick i hägn som liknade deras naturliga habitat, kolonimetoden – där minkarna gick i stora grupper i hus och bursystem liknande dagens (Dunstone, 1993). Pälsarna från farmad mink var av mycket dålig kvalitet jämfört med de från viltfångade minkarna och i praktiken osäljbara (, 1996). Det ursprungliga målet med farmningen var att åstadkomma päls som motsvarade den från de viltfångade minkarna. Genom inaveln bland de farmade minkarna började dock färgmuta- tioner dyka upp (Dunstone, 1993). Kring 1929 började farmerna byta ut sina avelsdjur mot minkar av högre kvalitet och färgmuta- tioner började tas tillvara, därmed blev pälsarna mer användbara för pälsindustrin (, 1996). de första minkarna (, ), men de kan ha importerat (, personlig kommunikation). finns det ca 170 pälsdjursfarmer i (, ). Inhysningen av mink i dagens bursystem skiljer sig markant från vilda minkars levnadsvillkor exempelvis gällande valparnas avvänjning, närheten till andra djur eller minkar och de avstånd som rör sig över (, 1999). Den viktigaste effekten av domesticering kan sägas vara en minskad emotionell reaktivitet och minskad rädsla för miljöför- ändringar (rädsle-skapande stimuli) (Price, 2002). Så gott som alla domesticerade arter har adapterats på detta sätt genom att de lever i en biologiskt säker miljö utan rovdjur, med begränsad möjlighet till rörelse, med nära kontakt eller åsyn av främmande och domi- nanta djur och människor utan möjlighet att hålla avstånd till dessa. Därutöver sållas ofta svårhanterliga djur bort (Price, 2002). Farmad mink visar numera mycket mindre rädsla och aggressivitet mot människor och andra djur än . Reaktionen på en stör- ning är snarare nyfikenhet än att dra sig tillbaka in i lyan (Schackleford, 1984). Selektion av minkar för pälskvalitet skedde tidigt, men också en selektion mot avvikande beteende. Även selektion för goda reproduktiva egenskaper kan indirekt ha ändrat djurens beteendemönster (, 1996). Djur som visar mindre reaktioner på rädsleframkallade stimuli visar i fångenskap mindre stress, större reproduktiv framgång och större produktivi- tet och är lättare att hantera (Price, 2002). Minskningen av rädsla beror till en del på habituering då djuren ser människor utan att det leder till negativa konsekvenser för dem. Då burmiljön är fattig på stimuli kan detta också öka det undersökande beteendet hos ett opportunistiskt djur som mink (, 1996). Enligt en undersökning av Blidsöe (1990a) var andelen djur som visade ett nyfiket beteende större efter en helg, än före då djuren tillvants vid åsynen av människor. Då minkproduktion ofta är storskalig och djuren hanteras relativt sällan är djurens medfödda egenskaper gällande temperament och anpassningsförmåga mycket viktiga faktorer för deras välfärd (, 2001). Avelsurvalet i görs till en del baserat på djurens beteende. Om djuren skriker mycket, är oroliga eller aggressiva går de inte vidare i avel (, 1992; , 2001). Detta kan ha ökat antalet nyfikna djur och minskat antalet oroliga. Detsamma gäller för , där minkägare inte avlar på hanar eller honor som visar rädsla, skriker, är aggressiva eller pälsbiter. Den huvudsakliga selektionen sker på pälskvalitet, kroppsstorlek och kullstorlek (, 2001; , 1993). Enligt (, 1978) är egenskaper som bör beaktas i avelsurvalet på mink reproduktionsförmåga, kropps- storlek, pälskvalitet, pälsfärg och sjukdomsresistens. Ett test för att bedöma temperamentet har utvecklats av (1996) där reaktion på en tungspatel i trä som av en person sticks in i buren graderas enligt skalan: rädd-undersökande- aggressiv-ingen reaktion/flera olika beteenden. reagerar mot personen och riktar reaktionen mot tungspateln. Ingen skillnad fanns i testresultat före eller efter utfodring, eller om hade tillgång till lya eller ej men skillnaderna var stora mellan olika farmers djurgrupper (, 1996). Efter sex generationers selektion på mink som visade rädsla mot människa i detta test visade av avkomman rädsla vid åsynen av människa jämfört innan selektion. var mer rädda än hanar. Mindre uttalad effekt hade dock selektion för undersökande nyfiket beteende (, 1996). Det verkar alltså vara möjligt att ändra minkars tempera- ment genom selektion enligt detta test (, 1996; , 2001). Detta test tycks inte användas i . Genom ett kors-adopterings experiment där valpar från en orädd linje (selek- terade enligt ovanstående test) flyttades till rädda mödrar kunde visas att den biologiska bakgrunden hade en stor påverkan på reaktionssätt då dessa valpar inte blev räddare än de valpar som var kvar hos en orädd moder (, 2001). Hos minkhanar som selekterats för rädsla inför människor (djur- material från , 1996) har kroppstemperaturen () visats öka vid infångning och hantering, medan minkar som avlats för självsäkerhet hade en lägre kroppstemperatur (Korhonen med flera, 2000). Temperaturökningen skedde snabbt hos alla minkar. För de rädda minkarna fortsatte temperaturen uppåt vid återinfångning medan den sjönk för de självsäkra. Denna studie visar dock inte om skillnader i normal kroppstemperatur mellan de två linjerna finns när de inte utsätts för någon störning. För detta ändamål skulle ett implantat med sändare behöva användas (Korhonen med flera, 2000). Precis som hos andra domesticerade däggdjursarter är hjärnan hos farmad mink mindre och har andra proportioner än hos vild mink av jämförbar storlek och ålder (Kruska, 1996). De delar av hjärnan som minskat i storlek är involverade i styrning av moto- riken, luktsinnet, vakenhet, motivation, aggression och aktivitet. Troligtvis har, under domesticeringen av minkarna, de djur selek- terats som varit minst rörliga och aktiva och därför bäst adapterade för burmiljön (Kruska, 1996). I en undersökning av (1993) tillbringade minkarna 56–av tiden i lyan och inaktiva utanför lyan. Liknande siffror har presenterats av Bildsöe med flera (1990a) där minkarna var av tiden i lyan och av tiden inaktiva utanför lyan. med flera (1994) fann att vistades av tiden i lyan. Dessa siffror överensstämmer med andelen tid som vild mink vistas i lyan (Birks & , 1982). Stereotypier är, liksom omriktade beteenden och apati en typ av onormala beteenden som visar sig i konfliktsituationer och de kan ofta observeras hos husdjur i intensiva produktionssystem (, 1987). Stereotypier kan utvecklas under sex olika förhållanden: social isolering, när djuret hindras från att röra sig, i en stimulus- fattig och karg miljö (uttråkning), i en ny miljö, vid frustration och konflikt och när nyckelstimuli saknas (Fraser, 1985). Stereotypier är upprepade och statiska rörelsemönster utan något uppenbart mål som under vissa förhållanden utförs av djur i fångenskap. De har länge ansetts vara ett tecken på låg välfärd och visar sig ofta i miljöer som är sub-optimala för djuren (, 1991a; Wiepkema med flera, 1987b). God välfärd klassificeras enligt Broom (1991) som att djuret har effektiv kontroll över de miljöfaktorer den påverkas av och kan hantera den stress som den utsätts för i sin miljö. Olika individer inom en djurart hanterar stress på olika sätt och ofta utför inte alla individer i en grupp stereotypier. Även de övriga kan dock ha låg välfärd, men istället uppvisa andra mindre synliga symptom. Ett exempel är gödkalvar, där de kalvar som utförde få eller inga stereotypier fick mer magsår än dem som utförde mycket stereotypier (Wiepkema med flera, 1987a). Enligt (1993) finns en genetisk effekt på frekvensen stereotypier hos mink. Han fann en positiv korrelation mellan frekvensen stereotypier hos mödrar som visade mycket respektive lite stereo- typier och medelfrekvensen stereotypier hos deras kullar. Stereotypier kan utvecklas som en följd av att djuret är frustrerat då den hindras utföra ett beteende som den är motiverad för (exempelvis äta då hungrig eller fly om skrämd) eller då djuret inte kan kontrollera eller förutsäga vad som kommer att hända (, En annan utlösande faktor är då djurets miljö är fattig på stimuli (Wiepkema med flera, 1987b). Stereotypier kan även efter lång tids upprepning bli fristående från den situation som först utlöste beteendet, och kan därefter uppvisas utanför sitt samman- hang om djuret utsätts för en stressande situation eller stimulans- fattig miljö (, 1993). Klassificering och bedömning av stereo- typier kan variera mycket mellan olika undersökningstillfällen (, 1991a). Variationen i stereotypa beteenden tycks också vara stor, även hos en och samma individ och stereotypierna är ofta komplexa och svåra att beskriva (, 1993; , 1993). På grund av denna heterogenitet inom ett och samma inhysnings- system bör man enligt (1993) klassificera stereotypierna genom detaljerade beskrivningar. En noggrann analys av det onaturliga beteendemönstret kan ibland visa vad i djurmiljön som är otillfredsställande (, 1987). Många olika stereotypier hos mink har iakttagits (de Jonge et al, 1986; Bildsöe et al, 1990a & b; , 1993), t. ex. olika cirklande eller nickande huvudrörelser, klättring på burnätet i olika mönster, gå in och ut i lyan upprepade gånger eller ett ständigt upprepat födosöksbeteende i taket på buren (där maten placeras). Minkar observeras ofta springa/vandra fram och tillbaka i burarna (pend- ling), något som kan ses som enbart en rörelseaktivitet (de Jonge med flera, 1986) eller som en stereotypi (, ; , 1993). Enligt Bildsöe med flera (1990a) är det tveksamt om alla observationer av pendling kan klassificeras som stereotypi, då burarnas form inte tillåter något annat rörelsemönster om vill röra sig. Detta är viktigt då pendling ofta anges utgöra en stor del av de observerade beteendena (Bildsöe med flera, 1990a & 1990b, de Jonge med flera, 1986, , ). Enligt de Jonge med flera (1986) utför nästan inga minkar mer än en typ av stereo- typi. Detta motsägs av (1993) och (1993) som fann att individuella minkar hade flera olika typer av stereotypi. Det blir i framtida studier mycket viktigt att skilja på vad somär normal aktivitet och stereotypa beteenden hos mink, eftersom det är ett djur som normalt vandrar långa sträckor. Enligt en undersökning av minkfarmer i utförde av minkarna stereotypier i genomsnitt av sin vakna tid, medan inte utförde några stereotypier. Stereotypierna förekom fram- förallt kring utfodringstiderna. Stereotypa födosöksbeteenden ut- fördes även efter utfodring. Andelen tid som minkarna utövade stereotypier var mycket varierande medan funktionella beteenden utövades ungefär lika av alla minkar (de Jonge med flera, 1986). Även Bildsöe med flera (1990a & b) anser att den tid minkar utför stereotypier kan uppskattas till av den totala aktiva tiden och även här främst under timmarna före utfodring. Enligt en undersökning av farmer i och (, 1993) utförde de flesta minkar stereotypier och då under timmarna före utfodring, men även i andra sammanhang som vid störning av människor, vid inhysning med annan mink av motsatt kön, vid aggressivt beteende mot en granne eller vid störning av valparna (honor). Mer stationära stereotypier som olika huvudrörelser och resningar mot burväggarna förekom mest efter utfodring. Dessa beteenden skulle härstamma från försök att leta efter en väg ut ur buren. Rörliga (longitudinella) stereotypier där vandrar fram och tillbaka eller går in i och ut urlyan skulle här- stamma från födosöksbeteenden och utfördes mest innan utfodring. Hos de individer som visade mest stereotypier förekom beteendet även efter utfodring. Även i en studie av med flera (2002) ökade stereotypiförekomsten gradvis när utfodringen närmade sig. Enligt (1993) förekommer stereotypier i högre grad hos äldre djur (över ) än hos valpar. Beteendena har då etablerats och har liten variation. De förekommer dessutom i fler än ett sammanhang. Individer som uppvisar mest stereotypa beteenden har de minst varierade stereotypierna. Enligt Bildsöe med flera (1990 a) visade honor fler stereotypier än hanar. Tidig avvänjning i kombination med ensamhållning och små burar har angetts som en orsak till uppkomsten av stereotypier (et al, 2000). I hålls valpar och honor i grupp fram till päls- ningen , och endast de avelsdjur som sparas efter pälsningen hålls ensamma. Minkar är vanligen aktiva av dygnet (Bildsöe med flera, 1990 a & b; de Jonge med flera, 1986; , 2001). En positiv korrelation mellan generell aktivitetsnivå och andel stereotypier har visats av Bildsöe med flera (1990a & 1991) och (2001). Ingen av artiklarna hänvisar dock till att minkar skulle påverka varandra till att utlösa stereotypt beteen- de. Minkar som har observerats till och med (Bildsöe med flera, 1990a) visade lägre andel stereotypier veckan efter flyttning från parningsavdelningen och veckan efter valpning (honor). Dock var minskningen av övergående art. Djuren var mest aktiva timmarna före och efter utfodringen mitt trots att de hade så gott som fri tillgång på foder och ätandet var Tillförsel på färsk mat gav ändå upphov till hög aktivitet och stereotypierna ökade under timmarna före utfod- ringen, men minskade abrupt därefter. Normal aktivitet däremot ökade inte så mycket före utfodring och minskade heller inte så tydligt efteråt. I en annan undersökning gällande honor (Bildsöe, 1990b) förekom aktiviteten och stereotypierna framförallt , oberoende av . Detta för- med att dagtemperaturen då undersök- ningen genomfördes var hög och djuren därför var inaktiva. Även den omflyttning av djuren som skedde inför videofilmningen av dem sänkte frekvensen stereotypier. En gradvis ökning av andelen stereotypier kunde observeras . Liknande resultat har visats av et al (1994) där minkvalpar var mest aktiva , trots att denna undersök- ning utfördes då temperaturen var låg. Även här fick minkarna så gott som fri tillgång på foder. Här kunde ingen ökning av stereotypifrekvensen ses före utfodrings- tiden mitt , däremot ökade den allmänna aktiviteten. En orsak till att djuren var som mest aktiva under morgontimmarna anges vara att det blir ljust då eller att personalen kom . Stereotypier förekommer generellt sett mindre (Bildsöe med flera, 1990b; med flera, 2002). Enligt de Jonge et al (1986) varierar inte andelen stereotypier med årstiden om pendling inte medräknas. Detta beteende utförs mest och om det medräknas i andelen stereotypier skulle frekvensen stereotypier enligt denna undersökning vara högst . Ett annat onormalt beteende som förekommer hos mink är att bita bort päls på sig själv, speciellt kring svansen. Minkar kan också bita varandra i pälsen som ett normalt beteende i samband med lek, aggression eller parningsbeteende (, 1994; et al, 1998). Att biter bort sin egen päls förekommer inte hos vild mink (Dunstone, 1993). Tendensen för pälsbitning är åtminstone delvis genetiskt påverkad, då mink som selekterats för detta beteende oftare bet på sin egen päls än mink som inte selekterats för detta (1998). Förekomsten kan variera mycket, men ligger ofta kring (, 1994; , ). djur varierar mycket mellan olika farmer (, 1992; med flera, 2002). På farmer i har visats att andelen pälsbitning hos hanar beror på vilken fodercentral man använder men också vilket år man studerat. Hos honor fanns dock inte samma skillnad mellan åren. Pälsbitning förekom inom alla färger men scanblack var den typ som var mest utsatt. Vanligen förekommer pälsbitning och framförallt tiden innan pälsning (, 1992). verkade ha mer pälsbitningsskador än hanar, och djur som hållits parvis hade mer skador än ensamma djur (, 1991). I genomsnitt hade honor mer pälsbitnings- skador vid pälsningen än hanar (, 1992). Längden på det kala partiet på svanstippen vid svansbitning har visats vara positivt korre- lerad med andelen stereotypier. Ingen klar effekt på förekomsten av svansbitning genom modifikationer såsom större bur, beriknings- föremål, hyllor eller cylindrar har kunnat visas (med flera, 2002). Pälsbitningens omfattning kan variera från några enstaka hår till många hår, och en gradering av pälsbitningens omfattning är därför viktig att göra vid studier (, personlig kommuni- kation). Tidigt avvanda () minkvalpar uppvisade oftare pälsbitning än sent avvanda () (, 1994). De tidigt avvanda valparna tuggade också mera på inredning i buren än sent avvanda och dessa skillnader kvarstod även senare (). Beteendet verkade minska om valparna fick vara kvar i familjegrup- pen tills de var , vilket skulle kunna öka djurens välfärd (, 1994). Detta kräver dock att eventuella stress- beteenden eller sjukdom hos honan kontrolleras samt slagsmål inom kullen. Eventuellt krävs också större burar för att kunna avvänja valparna vid senare ålder. Tuggföremål till valparna som de kan rikta sitt intresse mot kan eventuellt minska risken för framtida pälsbitning (, 1994). Enligt en annan undersökning fanns inga skillnader i frekvensen pälsbitning vare sig valparna placerades ensamma, i par eller i familjegrupp (med flera, 1998). Dock var andelen svansbitna valpar i gruppen som avvants vid högre efter fällningen än hos dem som hållits i familje- grupp. Faktorer som kan påverka förekomsten av pälsbitning är understimulering och brist på social kontakt då frekvensen päls- bitning hos honan kan öka när valparna avvänjs och hos de ung- minkarna som behålls efter pälsningen (med flera, 1998). Däremot finns inget klart samband mellan förekomst av pälsbitning under uppväxten och efter 10 månaders ålder (, Hur avvänjning går till kan påverka utvecklingen av päls- bitning (, personlig kommunikation). Valparna kan få bristande matlust efter avvänjningen. Bytet av sommarpäls till vinter- päls, som sker är fysiologiskt stressande för de unga minkarna, och kan vara kopplat till pälsbitning (, personlig kommunikation). En orsak till stereotypier hos mink är att de hålls i en stimulusfattig miljö. Olika berikningsalternativ kan provas för att minska frekven- sen stereotypier. Om stereotypierna pågått länge kan de dock vara svåra att bryta med hjälp av berikning (, 1991b). En vanlig metod för att lösa välfärdsproblem hos djur är att försöka anpassa inhysningsmiljön till deras beteendebehov.