sou · GRB314 · 2004-01-01 00:00:00 — En s.k. fundamental värdering innebär att uppskatta nuvärden av framtida osäkra betal- ningar. En sådan värdering skiljer sig i princip inte mellan ett försäkringsavtal och en finansiell tillgång. Den är komplicerad och beroende av många olika möjliga händelser vilket också gör att värderingen är genuint osäker. Till skillnad från försäkringsavtal är finansiella tillgångar ofta standardiserade och omsätts på de finansiella marknaderna. Därför finns det för finansiella tillgångar vanligtvis ett observerbart marknadspris som kan användas i värderingssammanhang. För försäkringsavtal saknas däremot oftast ett sådant marknadspris. I stället måste en ekonomisk bedömning göras av åtagandets värde. Vid värderingen vägs ett stort antal termer motsvarande olika utfall 7 Med begreppet genomlysning åsyftas i delbetänkandet möjligheten att utifrån bedöma försäkringsbolagets finansiella ställning och inte de specifika kraven på information till försäkringstagarna. Utgångspunkter för ett moderniserat solvenssystem samman till ett belopp. Dessa termer och de faktorer som bestäm- mer dem vilar i sin tur på ett stort antal antaganden. Dessa kan vara felaktiga för värderingen eller bli felaktiga med tiden på grund av förändringar i omvärlden. Antaganden som är felaktiga redan vid värderingstidpunkten kan vara resultatet av att felaktiga slutsatser dras av tillgängligt material. Så är fallet om en lägre skaderapporteringstakt leder till slutsatsen att antalet inträffade men ej rapporterade skador har minskat i stället för att skaderapporteringsmönstret har ändrats. Bristfällig- heten kan också vara ett resultat av statistisk otur. Exempelvis finns det en slumpmässig risk att resultatet av stickprov inte är representativt för hela populationen. Antaganden som är korrekta kan med tiden bli felaktiga. Nya mediciner och behandlingsformer kan t.ex. göra att medellivslängden för de för- säkrade ökar drastiskt, vilket ökar kostnaden för att infria åtagan- den enligt meddelade livsfallsförsäkringar. Vilken betydelse risken för sådana nya behandlingsformer har för avsättnings- behovet kan inte kvantifieras utifrån historiska erfarenheter eller annan tillgänglig kunskap. Även om värderingarna utförs med rimliga antaganden och på ett korrekt sätt kommer det alltid att finnas risker som inte går att värdera och som kommer att påverka det verkliga utfallet. Det kan därför vara befogat att lite tillspetsat hävda att värdering av försäkringsåtaganden är en blandning av vetenskap, hantverk och konst. Uppgiften att värdera åtaganden vilar på aktuarien. En värdering innefattar till att börja med att göra en sammanställning av ett full- ständigt underlag och att sedan säkerställa att underlaget represen- terar de åtaganden som bolaget gjort. Dessa två steg är mer att betrakta som hantverk än vetenskap. När underlaget är komplett kan en värdering göras. Värderingen utgår från en vald matematisk modell, ett val som främst grundats på en bedömning av fördel- ningsfunktionens karaktär. Arbetet innefattar att bestämma fördel- ningens parameterberoende samt att skatta parametrarna. och skattningar bygger på teori, affärskännedom och erfarenhet, men innehåller en mängd möjliga felkällor och görs alltid under osäker- het. Osäkerheten gör i sin tur att värderingarna bör se olika ut bero- ende på för vem de görs, när de görs och i vilket syfte. Vid utform- ningen av principer för ett solvenssystem för försäkringsbolag är det därför viktigt att överväga vilka intressenter – såväl externa som interna – som finns i bolagens rörelse. Utgångspunkter för ett moderniserat solvenssystem För att ett försäkringsavtal skall tecknas krävs att det finns en part som är villig att ta emot en risk som en annan part vill avhända sig. De intressenter som här gör sig gällande är försäkringsbolaget respektive den blivande försäkringstagaren. Det är nödvändigt att de inblandade parterna har en uppfattning om riskens ekonomiska värde. Den blivande försäkringstagaren och försäkringsbolaget behöver därför kunna värdera den risköverföring som ett för- säkringsavtal innebär. Värderingen av denna kommer att vara bero- ende av respektive parts finansiella ställning, attityd till risk och intresse av ett lämpligt utformat avtal i förhållande till den aktuella risken. Försäkringstagaren önskar en produkt med en låg premie i för- hållande till de förmåner och begränsningar som erbjuds och värde- rar normalt det enskilda försäkringsavtalet utan att beakta port- följen av avtal som detta kommer att ingå i. Försäkringstagaren har naturligtvis även ett intresse av att försäkringsbolaget kan fullfölja det försäkringsavtal som har ingåtts. Ett försäkringsbolag kan å sin sida ha skäl att värdera ett åtagande högre när avtalet skall prissättas jämfört med när avtalet väl är ingånget och värderingen av åta- gandet skall utgöra underlag för en avsättningsberäkning. Försäkringsbolaget bör prissätta det enskilda försäkringsavtalet med beaktande av den marginalrisk som avtalet tillför försäkrings- portföljen. Försäkringsbolaget kan sålunda inte nöja sig med att beakta det enskilda försäkringsavtalet för sig utan måste även ta hänsyn till risken i samtliga försäkringsavtal. Försäkringsbolaget måste naturligtvis också beakta konkurrenternas prissättning. När bolaget i nästa skede värderar åtagandet för avsättningsberäkningen innebär högre värdering att större försäkringstekniska avsättningar måste göras, vilket resulterar i ett lägre eget kapital. Efter det att ett avtal är ingånget finns alltså ett felriktat incitament att under- värdera risken. I en krissituation finns särskilt starka incitament att undervärdera åtagandena. Reglering och tillsyn måste därför skydda försäkringstagarens intresse av att värderingen av åtagandet inte blir för låg. Försäkringsbolaget har också andra direkta intressenter utöver försäkringstagare och ägare. Andra borgenärer än försäkrings- tagarna har ett intresse av att kunna bedöma bolagets förväntade skadekostnad och skadebetalningsförmåga, för att därigenom kunna dra slutsatser om den egna fordringens ställning i Utgångspunkter för ett moderniserat solvenssystem försäkringsbolagets tillgångar i förhållande till försäkringstagarnas. Den allmänna redovisningen har till syfte att bl.a. ge dessa borge- närer en möjlighet att bedöma bolagets finansiella ställning. Till försäkringsbolagens intressenter måste även de anställda i försäkringsbolaget räknas, liksom staten som uppbärare av skatt. Företagsledning och säljare vill naturligtvis ha kompensation för sitt arbete. De anställda har dock inte alltid samma intressen som försäkringsbolaget, försäkringstagarna och övriga borgenärer. Kompensationen kan i förekommande fall vara provisionsbaserad, dvs. knuten till exempelvis försäkringsbolagets omsättning, för- säkringstekniska resultat eller kapitalavkastning. Tanken bakom sådana arrangemang är att de skall höja prestationsnivån bland de anställda, vilket normalt ligger i övriga intressenters intresse. I en verksamhet som är så pass komplicerad och svår att genomlysa som försäkringsrörelse kan provisionsbaserade arrangemang emellertid också medföra en risk för att anställda handlar på ett sätt som inte nödvändigtvis är förenligt med övriga intressenters bästa. Om exempelvis en del av företagsledningens ersättning är knuten till tillgångsportföljens utveckling kan incitament skapas att, i syfte att uppnå högre avkastning, avvika från den långsiktiga placerings- strategin och öka risken i placeringsportföljen. På liknande sätt kan säljarnas ersättning baseras på volymen av sålda försäkringar. Sådana arrangemang kan skapa motiv att försöka öka marknads- andelarna genom att sänka premierna eller förbättra avtalsvillkoren på ett sätt som blir olönsamt för försäkringsbolaget. För att ett solvenssystem skall fungera krävs att det kan hantera de angivna intressenternas ibland motstridiga intressen. Solvens- systemet måste därför byggas på regler som ger rätt incitament till de olika aktörerna. 2Beskrivning av nuvarande solvenssystem Vid tecknandet av ett försäkringsavtal åtar sig försäkringsbolaget att betala försäkringstagarna en ersättning om ett försäkringsfall inträffar. Varken ersättningens storlek eller tidpunkten när ersätt- ningen skall betalas behöver vara fastställt i avtalet. I gengäld åtar sig försäkringstagaren att betala till försäkringsbolaget. Det finns regler om hur försäkringsåtaganden skall värderas och hur resultatet av värderingen skall redovisas. Värderingen av försäk- ringsbolagets åtagande är en avsättning som benämns försäkrings- tekniska avsättningar. Denna skall inte förväxlas med en skuld eftersom den är en värdering av ett osäkert åtagande (kassaflöde) och kan komma att förändras över tiden. De försäkringstekniska avsättningarna skall motsvaras av till- gångar som måste uppfylla vissa krav. De benämns skuldtäck- ningstillgångar och skall vara av särskild art och placeras enligt sär- skilda regler. De tillgångar som inte används för att täcka de för- säkringstekniska avsättningarna brukar benämnas fria tillgångar och omfattas inte av placeringsregler. Utöver de nu nämnda skyddsreglerna som skall säkerställa för- säkringsbolagens åtaganden finns det regler som syftar till att bola- gen skall ha ett buffertkapital om utfallet av försäkringsrörelsen blir sämre än väntat. Buffertkapitalets syfte är att fungera som en extra marginal för negativa utfall, dvs. om utfallet av försäkrings- rörelsen blir sämre än vad som antagits vid beräkning av eller försäkringstekniska avsättningar. Lagstiftarens ytterligare krav på buffertkapital motsvaras till största delen av poster inom eget kapital och skall också vara sammansatt på ett särskilt sätt. Buffertkapitalet brukar benämnas kapitalbas och skall vara större eller lika stort som solvensmarginalen. För skadeförsäkringsbolag beräknas solvensmarginalen i huvudsak via poster i resultat- räkningen. För livförsäkringsbolag beräknas solvensmarginalen via Beskrivning av nuvarande solvenssystem poster på balansräkningens skuldsida samt poster som varken återfinns i balans- eller resultaträkning. En samlande benämning för de ovan nämnda reglerna är solvensregler. Dessa återfinns i försäkringsrörelselagen (1982:713; FRL). Värdering av åtaganden gentemot försäkringstagarna är grundläg- gande för försäkringsbolaget. Beräkningen av de försäkringstek- niska avsättningarna är av central betydelse för solvenssystemet eftersom storleken på försäkringsbolagets avsättning bestämmer hur stor andel av tillgångarna som behövs för att täcka avsättning- arna, hur mycket tillgångar som finns därutöver och hur mycket extra kapital som behövs som säkerhet. Enligt försäkringsrörelselagen skall avsättningen för bolagens åtagande vara så stor att bolaget skall kunna uppfylla alla åtaganden som skäligen kan förväntas uppkomma med anledning av ingångna försäkringsavtal (7 kap. 1 § FRL). Det är med hjälp av aktuariella beräkningar som värdet på åtagandet fast- ställs. Aktuarierna använder sig av s.k. försäkringsmatematiska metoder som bl.a. förutsätter antaganden om skadesannolikhet och möjliga utfall för kostnaden om en skada inträffar. Utöver dessa riskmått måste ytterligare antaganden göras om tidpunkten för utbetalning, inflation, möjlig avkastning, skaderegleringskostnader och skattekostnader. Återbäring inom livförsäkringsrörelse som är villkorad av värdeförändringar på tillgångar eller ett visst försäk- ringstekniskt resultat som försäkringstagarna bär risken för (villko- rad återbäring) skall beaktas särskilt. Den villkorade återbäringen utgör även den ett åtagande gentemot försäkringstagaren och bola- get skall göra försäkringstekniska avsättningar även för detta åta- gande. Dessutom finns regler som preciserar hur försäkringstek- niska avsättningarna skall beräknas för kreditförsäkringar vad gäller utjämningsavsättning och för fondförsäkringar. Enligt huvudregeln skall de försäkringstekniska avsättningarna beräknas individuellt så att den totala avsättningen motsvarar summan av avsättningarna för de enskilda avtalen. Under vissa för- utsättningar får i stället en kollektiv beräkning göras enligt aktuari- ella metoder (7 kap. 2 § FRL). Beskrivning av nuvarande solvenssystem Avsättningsberäkningen i skade- respektive livförsäkringsrörelse skiljer sig åt när det gäller terminspremiefordringar, dvs. fordringar på framtida premiebetalningar . Inom livförsäk- ring skall avsättningen beräknas netto, dvs. som skillnaden mellan värdet av bolagets framtida utgifter för försäkringsavtalet och vär- det av de bolaget ytterligare har att uppbära. Inom skade- försäkring skall avsättningen i stället beräknas brutto. Det innebär att terminspremiefordringar behandlas som en tillgång och den utestående ansvarigheten för åtagandet värderas i sin helhet utan avdrag för framtida . Beräkning av avsättning för livförsäkringsåtaganden grundas på antaganden som var för sig är betryggande. Det betyder exempelvis att försäkrade skall antas ha en högre dödlighet än vad som verkligen kan förväntas när bolaget beräknar avsättningen för dödsfallsförsäkringar. På samma sätt skall den diskonteringsränta som används för att beräkna avsättningen vara betydligt lägre än den verkliga räntenivån. Genom att livförsäkringsbolagen använder antaganden som är betryggande beräknas avsättningen till ett högre belopp än vad som realistiskt kan förväntas. Inom skadeförsäkring använder man även en form av betryggande antagande eftersom åtaganden i huvudsak inte skall diskonteras vid avsättningsberäkningen. Det betryggande ränteantagandet bestäms av genom föreskrifter om den högsta räntenivå som får användas för att diskontera framtida betalningar vid beräkning av försäkrings- tekniska avsättningar. Denna ränta brukar benämnas högsta räntan och har i princip motsvarat av marknadsräntan på en statsobligation. Som framgått blir effekten att avsättningen blir större än vad den kan beräknas vara utifrån realistiska antaganden. Det medför att det behövs mer tillgångar för att täcka avsättningarna och för att klara kapitalkravet (se avsnitt 2.2.5). Skuldtäckningstillgångarna omfattar de tillgångar som täcker de försäkringstekniska avsättningarna. Dessa tillgångar måste uppfylla vissa krav. Skuldtäckningstillgångarna skall placeras i enlighet med placeringsreglerna i försäkringsrörelselagen (7 kap. 9–13 §§ FRL). Tre grundläggande krav är att tillgångarna skall placeras så att de motsvarar försäkringsbolagets åtagande (matchning), att de skall Beskrivning av nuvarande solvenssystem vara väl diversifierade (riskspridning) och att bolaget har en till- fredsställande betalningsberedskap (likviditet). Därutöver finns det begränsningar i vilka tillgångsslag som bolagen får placera i och hur mycket som får placeras i varje enskilt tillgångsslag. Vidare finns det regler om tillgångarnas geografiska placering i förhållande till var försäkringsrisken finns. För de försäkringsprodukter där försäkringstagaren står den finansiella risken (fondförsäkringar och produkter med villkorad återbäring) råder placeringsfrihet förutom en allmän regel om att tillgångarna skall placeras på ett lämpligt sätt med hänsyn till åtagandets karaktär. Skuldtäckningstillgångarna skall föras i ett särskilt register (7 kap. 11 § FRL). Registerföringen ligger till grund för kontrollen av att placeringsreglerna efterlevs och för försäkringstagarnas förmånsrätt i bolagets tillgångar.1 Förmånsrätten gäller för liv- försäkring och skadeförsäkring med avtalstider längre än samt återförsäkring av sådana försäkringar (7 kap. 11 a § FRL). Utöver de försäkringstekniska avsättningarna måste försäkrings- bolag ha ytterligare kapital som skydd mot oväntade händelser. Detta kapital brukar benämnas kapitalbas och definieras i huvudsak av poster i eget kapital på balansräkningens skuldsida. De poster som får ingå är inbetalat aktiekapital (eller garantikapital för ömsesidiga bolag), hälften av ej inbetalat aktiekapital, övrigt eget kapital efter avdrag för fond för orealiserade vinster samt obeskattade reserver. I skadeförsäkringsbolag får även ett belopp motsvarande uttaxeringsrätten enligt bolagsordningen inräknas, dock med vissa begränsningar (7 kap. 22 och 24 §§ FRL). Förutom de poster som anges i lagen får även besluta om andra poster som får ingå i kapitalbasen. För att skydda försäkringstagarna ställer lagstiftaren kravet att kapitalbasen åtminstone skall vara lika stor som den s.k. solvens- marginalen. Tanken med solvensmarginalen är att den skall skapa en extra säkerhetsmarginal samt att definiera en ingripandenivå för tillsynsmyndigheten. Solvensmarginalen beräknas olika för skade- respektive livförsäkring. Det finns även vissa skillnader i hur sol- vensmarginalen beräknas för olika försäkringsgrenar. 1 Se prop. 1994/95:184 s. 200. Beskrivning av nuvarande solvenssystem För skadeförsäkringsrörelse beräknas solvensmarginalen an- tingen som en andel av bolagets premieinkomster (s.k. premie- index) eller som en genomsnittlig andel av dess skadekostnader (s.k. skadeindex). För skadeförsäkringsrörelse får avdrag för åter- försäkring göras vid beräkning av solvensmarginal . Kapitalbasen skall täcka det högre av skade- respektive premieindex. Premieindex och skadeindex fungerar som grova approximationer av försäkringsrisken. Premieindex är framåtblick- ande och gör att solvensmarginalen relateras till omfattningen av den rörelse som bedrivs mätt med premievolymen. Skadeindex är bakåtblickande och tar hänsyn till riskerna i den rörelse som har bedrivits. Solvensmarginalens koppling till skadeindex gör att vissa hänsyn tas till bolag som reducerar sin nyteckning samt för risken för otillräcklig premie och kvardröjande risker. På ett mycket scha- blonmässigt sätt tas hänsyn till diversifiering genom att de faktorer som tillämpas vid beräkning av både premie- och skadeindex mins- kas något vid vissa gränsbelopp. För livförsäkringsrörelse beräknas solvensmarginalen i allt väsentligt som av de försäkringstekniska avsättning- arna om försäkringsbolaget står den finansiella eller den försäk- ringstekniska risken enligt försäkringsavtalet. Om försäkringen är en fondförsäkring eller har s.k. villkorad återbäring uppgår sol- vensmarginalen till högst en procent av de försäkringstekniska avsättningarna. Vid beräkning av solvensmarginal får avdrag för återförsäkring göras med högst . Solvensmarginalen påverkas även av bolagets riskexponering mot dödsfallrisker, s.k. positiva risksummor. Bidraget till solvensmarginalen utgörs av en andel av de positiva risksummorna (se 7 kap. 23 § FRL). Ett lägsta krav på kapital i försäkringsbolag är det garantibelopp som skall finnas i varje bolag. Garantibeloppet är ett minimikapital som krävs för att få bedriva försäkringsrörelse och varierar bero- ende på koncession (7 kap. 26 och 27 §§ FRL). Beloppen har varit föremål för översyn och kommer att höjas väsentligt i samband med att de nya solvensdirektiven från solvens införs i svensk lag.2 2 Se solvensskadedirektivet 2002/13/EG och solvenslivdirektivet 2002/12/EG och Promemoria om ändrade solvensregler för försäkringsbolag (dnr Fi2002/4791). Beskrivning av nuvarande solvenssystem har skyldighet att i vissa fall ingripa mot försäkringsbolag (19 kap. 11 § FRL). Solvensreglerna fyller här en viktig funktion genom att de definierar ingripandenivåer för till- synsmyndigheten. Om kapitalbasen underskrider solvensmar- ginalen skall förelägga bolaget eller dess styrelse att upprätta en plan för att återställa en tillfredsställande finansiell ställning. Planen skall sedan överlämnas till inspektionen för godkännande. I det fall att kapitalbasen understiger en tredjedel av solvens- marginalen eller garantibeloppet eller om kapitalbasen i livförsäk- ringsbolag inte har rätt sammansättning ställs strängare krav. En plan skall skyndsamt upprättas. Planen skall innehålla åtgärder för att återställa kapitalbasen. får i denna situation begränsa bolagets förfoganderätt eller förbjuda bolaget att förfoga över sina tillgångar i . Sådana åtgärder får också vidtas vid mindre allvarliga underskridanden av solvensmarginalen om situa- tionen riskerar att förvärras. Om har begränsat eller förbjudit ett försäk- ringsbolags förfogande över sina tillgångar får besluta hur försäkringsverksamheten skall drivas vidare. I de fall då åtgärderna inte får önskad effekt kan bolagets koncession förklaras förverkad av . Ärenden av principiell betydelse eller av särskild vikt prövas av regeringen. 2.2.5Solvenssystemets olika delar hänger ihop Hörnstenen i det nuvarande solvenssystemet är värderingen av för- säkringsbolagets åtaganden, dvs. de försäkringstekniska avsättning- arna. Värderingen av åtagandena bestämmer hur mycket tillgångar som skall omfattas av placeringsregler, indirekt hur stor kapital- basen blir och för livförsäkring dessutom solvensmarginalens stor- lek. Det kapitalkrav som lagstiftaren ställer på försäkringsbolagen är att kapitalbasen åtminstone skall vara lika stor som solvensmar- ginalen, dvs. att solvenskvoten (kvoten mellan kapitalbasen och solvensmarginalen) inte får vara mindre än ett. Kapitalkravet är således både beroende av kapitalbasens och solvensmarginalens storlek. De olika komponenterna av solvenssystemet är således kopplade till hur de försäkringstekniska avsättningarna beräknas. Beskrivning av nuvarande solvenssystem En ökning av de försäkringstekniska avsättningarna minskar eget kapital med lika mycket. Det finns således en direkt koppling mellan beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna och kapitalbasen. För livförsäkringsbolag är även kopplingen mellan de försäkringstekniska avsättningarna och solvensmarginalen tydlig. För livförsäkring beräknas solvensmarginalen i allt väsentligt som en procentuell andel av de försäkringstekniska avsättningarna. För skadeförsäkringsbolag är däremot kopplingen mellan beräkningen av de försäkringstekniska avsättningarna och solvensmarginalen mindre tydlig. Både solvensmarginalen och de försäkringstekniska avsättningarna påverkas av premieinkomsternas storlek om sol- vensmarginalen beräknas utifrån premieindex. Kapitalkravet definierades ovan som att kapitalbasen skall åtminstone vara lika stor som solvensmarginalen. Värderingen av försäkringsbolagets åtaganden blir därigenom central för kapital- kravet. Om de försäkringstekniska avsättningarna beräknas till ett högre belopp än tidigare blir kapitalkravet högre via två mekanismer. Dels genom att kapitalbasen minskar, dels genom att solvensmarginalen blir större. Dessutom måste fler tillgångar användas för skuldtäckning om ett bolag gör större försäkrings- tekniska avsättningar. Som nämndes i det ovanstående skall de försäkringstekniska avsättningarna beräknas med antaganden som är betryggande. I figuren är konsekvenserna illustrerade. Eftersom avsättningen beräknad med realistiska antaganden blir lägre än den avsättning som ett försäkringsbolag måste göra enligt nuvarande regler skapas i praktiken en implicit marginal som fungerar som en extra buffert i solvenssystemet. Beskrivning av nuvarande solvenssystem Schematisk bild över balansräkningen i ett försäkrings- bolag. Övrigt eget kapital / 2.3Konsekvenser av det nuvarande regelverkets utformning De nuvarande solvensreglerna betraktade i sin helhet utgör ett system som är robust och enkelt. Det är förhållandevis enkelt att räkna ut solvensmarginalen i skade- respektive livförsäkringsbolag vilket är en fördel för systemets funktion och tillämpning. Sol- vensmarginalen tar dock bara hänsyn till försäkringsrisker i rörel- sen. De finansiella riskerna som finns i förvaltningen av skuldtäck- ningstillgångarna avspeglar sig inte i solvensmarginalen. Det finns visserligen ett tillägg i solvensmarginalen för livförsäkringsbolag som syftar till att fånga in den finansiella risken. Tillägget är dock statiskt på så sätt att det inte tar hänsyn till graden av risk i skuld- täckningstillgångarna.