sou · GRB36d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Höns förflyttar sig gående i långsam takt, springande eller flygande korta sträckor. Höns är generellt dåliga flygare. Höns gödslar över alla sina vistelseytor. Kroppsvård; Renlighet; Höns liksom andra fåglar uppvisar åtskilliga kroppsvårds- och komfortbeteenden, som t.ex. att sandbada, att sträcka vingarna och/eller benen, att putsa fjäderskruden. Temperaturreglering, Klimatkrav; Höns reglerar kroppstemperaturen huvudsakligen genom att avge vattenånga via respirationsorganen men en viss värmeavgivning sker också via huden. Daggamla kycklingar kan under normala för- hållanden klara sitt energibehov under de 2, högst 3 första dagarna efter kläckningen på gulesäckens innehåll av vätska och fett. De har, liksom vuxna höns, större förmåga klara sänkning än höjning av yttertemperaturen. Detta gäller höns med oskadad fjäderskrud, höns som förlorat delar av sin befjädring är synnerligen köldkäns- liga (1984). Höns är känsliga för regn och blåst och söker därvid genast skydd. Torr kyla är däremot ett mindre problem om djuren får tillfälle vänja sig vid detta och under förutsättning att de har drag- fri, torr och nederbördsskyddad viloplats. Om höns har valmöjlig- het undviker de att vistas på fuktiga ytor. Fuktiga ströbäddar och rastgårdar innebär hälsorisker med hänsyn till ökade möjligheter för parasitangrepp. Relativa luftfuktigheten i hönshus bör vara 70 %+-10 %. Syn; Beteende i ljus och mörker; Höns har som alla fåglar god syn, fågelögat är stort i relation till huvudet och till hjärnan. Hos höns väger ögonen tillsammans ungefär lika mycket som hjärna. Synfältet hos höns är genom de lateralt placerade ögonen mer än men det binokulära seendet är genom ögonens placering betydligt mindre. De har väl utvecklat färgseende (Wood-Gush 1971). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; Hörseln är för fåglar viktig för att upptäcka faror. Fåglar har sitt hörselområde mellan 15 och (Appleby et al ). De ljud de avger ligger i regel inom frekvensområdet från 400 till . Deras mest effektiva hörsel ligger mellan 3 000 och (Temple et al ). De har en omfattande ljudrepertoar och kan avge 20 tydligt olika ljud beroende på omständigheterna, alltifrån varningsljud till det specifika ljud hönan avger när hon lagt ägg. När en höna kläckt ut en kull kycklingar sker en livlig akustisk kommunikation mellan höna och kycklingar under födosöket. Lukt- och smaksinne; Känsel; Höns har ett väl utvecklat smaksinne och de undviker tydligt sura, bittra och salta födoämnen och vätskor (Appleby et al ). Näbben är hos höns mycket rikt innerverad och har därigenom påtaglig känslighet vilket är av vikt för födosöket. Det har visats att dess nerver skadas i samband med att näbbarna klipps eller bränns av, en procedur som tillämpas för att motverka hackning, och att dessa skador kan leda till bildning av smärtande missbildningar, neurom. Dessa kan i sin tur orsaka långvarig och svår smärta. Beteende vid parning; Parningen sker på samma sätt som hos andra fåglar. Höns lämnar flocken för att lägga ägg i ett rede dolt för andra höns och för predatorer. För domesticerade höns som inte hålls i bur tillämpas samma princip, hönshusen utrustas med reden där hönan kan lägga äggen i mörker och avskildhet. När djungelhönan börjar lägga ägg fälles en del fjädrar på buken och den s.k. ruvfläcken bildas, för att underlätta värmeöverföring till äggen. Detta fjäderavlossande förekommer även hos inhemska raser vid ruvning. Antalet ägg som ruvas hos djungelhönan är ca 5– 7, hos inhemska svenska raser kan det bli något flera. Äggen kläcks efter 21 dagars ruvningstid. När kycklingar kläcks efter att ha ruvats fram av hönan präglas de starkt på hönan och söker vid fara skydd under hennes vingar. När kycklingar registrerar kyla söker de likaledes värme under hönan. Den nyfödda kycklingen väger i grova drag av ägg- vikten. Äggvikten beror på hönans storlek och ålder, ju mindre raser ju lättare ägg och ju yngre mödrar ju lättare ägg. Hos kom- mersiella värphönshybrider väger kycklingen vid kläckningen beroende på värphönans ålder 38,4±3,(2002). Hos en vanlig kommersiella slakthöns- hybrid, 208, är äggvikten 54,vid 28 v. och ökar sakta till vid . Kycklingen är efter kläckningen istånd att söka föda. Den kan dock under första 2–3 dygnen leva på näringen i gule- säcken. Hönan visar genom sitt beteende kycklingarna var ätbart finns på marken. Även om många av beteenden är medfödda är alltså åtskilliga beteenden inlärda. Således är pickandet efter föda medfött men kycklingarna lär sig av hönan vilka födoämnen som är lämpliga, beteendet att sandbada är medfött men kycklingarna lär sig av hönan vilka platser som är lämpliga för sandbad. Bedömning av hälsa och välfärd hos höns För att avgöra om ett höns är friskt eller sjukt skall man särskilt granska konditionen hos fjäderdräkt, kam, ögon och slemhinnor, hållning och rörelser hos huvud, djurets benställning och klor och ge akt på foderupptagande, drickande, liksom djurets position i vila och dess rörelser. Det friska djuret; Friska höns är uppmärksamt på sin omgivning, står med raka ben, normal upprätt hållning och iakttar sin omgivning med vaken och klar blick. Det har ljud och aktivitet i enlighet med ålder, ras och typ, ren och blank fjäderdräkt, friska och starka ben och klor, nor- malt beteende när det äter, dricker, går eller springer, flyger upp, lägger sig och reser sig, eller vilar på sittpinne. Sjuka höns; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; En sjuk kyckling, höna eller tupp uppvisar slöhet, fjäderdräkten förlorar sin glans, djuret blir hängigt och går ofta undan från gruppen, visar ointresse för att söka föda. Hos höns som överstimuleras eller understimuleras uppträder abnorma beteenden. I likhet med vad fallet är hos andra husdjur aggraverar såväl intensitet som frekvens av sådana beteenden vid kombination av över- och understimulering. En karg miljö ökar risken för abnorma beteenden, en stimulusrik miljö motverkar hos höns som hos andra djur abnorma beteenden. Som exempel kan nämnas att unghöns till följd av intensiv östrogenproduktion i samband med att värpningen påbörjas drab- bas av en hormonell obalans som kan ta sig uttryck i abnorma beteenden i form av hackning. Hackningen kan riktas mot kloaken men också mot kammen och även mot kroppsytor där fjäder- dräkten skadats och huden är oskyddad. Om djuren utsätts för överstimulering genom intensivt ljus, många djur på liten yta och karg miljö, aggraverar detta sjukdomssymtom påtag- ligt. Det har visats att hos höns, vilka som kycklingar som uppfötts i miljöer utan tillgång på sittpinnar, förekomsten av kloakkanniba- lism är dubbelt så hög som hos sådana uppfödda med tillgång till sittpinnar (2000). Det har f.ö. också visats att höns vilka uppfötts utan sittpinnar får sämre förmåga till rumslig bedömning än de som uppfötts med sittpinnar vilket innebär att de förra har sämre förmåga anpassa sig till sin miljö än de senare (2000). Fjäderätning är ett annat abnormt beteende som ofta uppträder i karga miljöer. Höns drabbas liksom andra fjäderfä lätt av parasitangrepp, såväl av ekto- som av endoparasiter, såsom löss, kvalster, coccidios och spolmask. Hönskycklingar slaktas vid då de väger ca och tuppkycklingar vid då de väger ca (2002). Hos intensivuppfödda slaktkycklingar av de hybrider som används är det inte helt ovanligt att rörelsestör- ningar uppträder . Hos många slaktkycklingar uppträder på trampdynorna hudförändringar som varierar från för- hårdnader till öppna sår. De mildare förändringarna uppträdde hos 10–och de mera omfattande skadorna hos 5–av de djur som slaktades i (1998). I besättningar med fuktiga ströbäddar var frekvenserna högre i sådana med torra lägre. Infångning, fixering; När höns skall infångas skall det ske med stor försiktighet och var- samhet för att undvika panikreaktioner hos djuren. Höns skall bäras med ena handen under bröstbenet varvid den kan fixera djurets ben som den andra handen hålls över hönans rygg. Kalkoner (Meleagris gallopavo) Några definitioner och begrepp; Nutidens kalkoner härstammar sannolikt från den sydmexikanska vildkalkonen (Meleagris gallopavo gallopavo) som troligen domesti- cerades ca 500 FK. av nordamerikanska indianer. Den kom till , när spanska upptäcktsresande åter- vände på sina skepp från och fanns i . Det första tillfälle då kalkon stått på officiell matsedel skall ha varit då av och av åt bröllopsmiddag (FAWC 1995). Vildkalkoner förekommer i från till södra . Det finns sju underarter i olika miljöer från skog till slätt. De kräver lämpligt skydd på marken för ruvning och utnyttjar träd för vila och sömn liksom för skydd mot rovdjur. Vildkalkoner är inte flyttfåglar men kan ha skilda områden för perioden från parning till dess ungarna klarar sig själva och övrig tid. Kalkoner saknar fjädrar på huvudet och halsens övre del och har vid övre näbbroten en köttig hudflik, den s.k. snodden, som hänger ned snett över näbben. Snodden är hos hönan liten men hos tuppen mer kraftigt utvecklad och dinglar vid sidan om näbben. Den sväl- ler vid upphetsning. Vid parning blir den nakna huden högröd, vid vila eller när fara hotar skiftar huden i blått. På bröstet hos tup- parna finns en svart tagelliknande tofs. Stjärten är lång, normalt sammanhållen och nedåtriktad. Vid upphetsning breds den utåt- uppåt i solfjäderform hos tupparna, hos hönorna utåt-nedåt. Benen är kraftiga med röd till färg. Kalkonens näbb är mycket rikligt utrustad med känselnerver och dessutom försedd med särskilda känselkroppar strax bakom näbb- spetsen. Kroppsvikten varierar mellan de olika underarterna men karakte- ristiskt för alla är skillnad i storlek mellan hane och hona, något som gäller också domesticerade kalkoner. Hos underarten Melea- gris gallopavo gallopavo är genomsnittsvikten för tuppar och för hönor . Under de senaste 40–50 åren har kalkonaveln, som styrs via några ledande avelsföretag i och , varit ensidigt inrik- tad på att selektera fram snabbväxande individer för köttkonsum- tion varvid kraftig bröstmuskulatur getts högsta prioritet. Som ett resultat har de tunga köttraserna så förändrats att delar av den ursprungliga beteenderepertoaren kan genomföras. En tupp av de vanliga hybriderna väger 25–, ibland mera, och en höna ca . Den starkt ökade kroppsvikten, och den förändrade kroppsformen har inneburit att flygförmågan förlorats och därmed möjligheten att vila på sittpinne, att naturlig parning i regel inte kan genomföras varför praktiskt taget all fortplantning av dessa raser måste ske medelst artificiell insemination. Väsentliga moment i kroppsvården kan inte genomföras. har benägenheten för hackning tilltagit vilket medfört att avelsdjur och produktionsdjur som avses hållas i dagsljus rutinmässigt utsätts för amputation av främre delen av näbben när djuren är några dygn gamla. Vid inten- sivuppfödning, som sker i fönsterlösa hus hålles djuren vid ytterst svagt ljus, 1–, varvid deras möjlighet genomföra hackning begränsas och näbbamputation därför inte genomföres. De hybrider som dominerar har vit fjäderdräkt men det finns några med svart och några med bronsfärgad fjäderdräkt. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation. Den sociala strukturen hos vilda kalkoner är komplex. De formar en sammanhängande social struktur som hålls samman av läten, taktila beröringar och visuella åtbörder. Inom skilda grupper bildas linjära sociala hierarkier. Beroende på årstid bildar tuppar och hönor grupper och undergrupper av olika storlek och funktion. Med undantag för lever tuppar och hönor i stora från varandra skilda flockar, vinterflockar. splittras dessa flockar i små grupper av vuxna tuppar och större grupper av hönor (T-AP [95] 15, 2001). Beteende vid fara, rovdjursangrepp etc.; Domesticerade kalkoner visar samma beteenden vid fara som sina vilda förfäder, dvs. avger alarmläten, flyr högljutt skrikande, flyger eller åtminstone försöker flyga upp eller uppvisar total inaktivitet, s.k. freezing. De uppvisar ofta dessa beteenden vid oväntade höga ljud eller buller. När de fasttas gör de våldsamma frigöringsförsök. Till skillnad från höns, som oftast visar flyktreaktioner, uppvisar kalkoner ofta undersökande beteende genom att närma sig männi- skor som går in i deras vistelseutrymmen. Även om kalkoner i somliga avseenden är flockdjur är deras beteendesynkronisering inte generell. De har emellertid utpräglad beteendesynkronisering när de söker nattvila. Kalkoner är dagaktiva djur som i sin vilda form söker nattvila högt upp på grenarna i speciella viloträd när mörkret faller. De tillbringar större delen av dygnets ljusa timmar på marken sökande efter föda, då och då avbrutet av korta hastiga uppflog på något tiotal meter. Vid mycket dåligt förekommer det att de stan- nar i träden även . Domesticerade kalkoner har behållit sina vilda förfäders under- sökande beteende inriktat på födosök. Det senare upptar av deras aktiva tid. Näbbens rika innervation, särskilt de kän- selkroppar som finns strax ovanför näbbspetsen, underlättar födo- söket. Domesticerade kalkoner visar dock lägre aktivitetsgrad än vilda kalkoner. Diet, födosöksbeteende, beteende och kroppsställningar vid födointag Kalkoner är allätare och äter insekter, maskar frön och växter. Unga kalkonkycklingar är mindre benägna ägna sig åt födosök utan hönans medverkan än hönskycklingar (Appleby et al ). Resnings- och läggningsbeteende; Kalkoner kan lägga sig ner på marken men vila i egentlig mening företas på sittpinne. Val av liggplatser. Liggställningar, vilobeteende, sömn; Som ovan nämnts väljer kalkoner nattvila högt upp i träd. Höns som har valmöjlighet söker alltid nattvila på sittpinnar eller i träd. I flockar med tupp ses höns utomhus ofta vila på marken varvid tuppen visar vaksamhet mot omgivningen och signalerar om fara hotar. Rörelse vid förflyttning; Kalkoner förflyttar sig gående och i korta snabba ljudliga uppflog då de tillryggalägger korta sträckor i luften. De är generellt dåliga flygare. Kalkoner gödslar över alla sina vistelseytor. Kroppsvård; Renlighet; Domesticerade kalkoner söker genomföra uppvisar samma kropps- vårds- och komfortbeteenden, som sina vilda förfäder, t.ex. puts- ning, som innebär rengöring, ordnande och allmän vård av fjäd- rarna med hjälp av näbben eller fötterna, burra upp fjädrarna, sträcka ut vingarna, sandbada. Temperaturreglering, Klimatkrav; Kalkoner reglerar kroppstemperaturen huvudsakligen genom att avge vattenånga via respirationsorganen men en viss värmeavgiv- ning sker också via huden. Trots sina nakna hudpartier är kalkoner tämligen köldtåliga. Kalkoner är känsliga för regn och blåst och söker genast skydd vid dålig väderlek Kalkonkycklingar är mera klimatkänsliga än hönskycklingar och har än större behov av värme från hönan eller i form av värmelampa än hönskycklingar. Kalkoner undviker de att vistas på fuktiga ytor. Fuktiga ströbäd- dar och rastgårdar innebär hälsorisker med hänsyn till ökade möj- ligheter för parasitangrepp och andra sjukdomstillstånd liksom infektioner i trampdynorna. Relativa luftfuktigheten i kalkonhus bör vara +- . Syn; Beteende i ljus och mörker; Kalkoner har som alla fåglar god syn men unga kalkonkycklingar anses ha sämre syn än unga hönskycklingar. Som alla fåglar har kal- koner väl utvecklat färgseende (Appleby et al ). Hörsel; Ljud och akustisk kommunikation; För kalkoner liksom för andra fåglar är hörseln viktig för att upp- täcka faror. Fåglar har sitt hörselområde mellan 15 och med en högsta känslighet mellan 3 000 och (Appleby et al ). Deras ljudrepertoar utgöres av gurglande och andra relativt låga läten. Lukt- och smaksinne; Känsel; Kalkoner har liksom höns har ett väl utvecklat smaksinne och de undviker tydligt sura, bittra och salta födoämnen och vätskor (Appleby et al ). Deras näbb är i än högre grad än hönsens för- sedd med känselnerver. Deras känselkroppar strax bakom näbb- spetsen ökar möjligheten diskriminera mellan ätligt och oätligt. Beteende vid parning; Könsmognad infaller hos vildkalkon , hos de hybrider som används vid ca 30 veckors ålder. vid När par- ningstiden närmar sig etablerar hos vildkalkonerna tupparna terri- torier, uppvisningsområden. Hönorna uppträder solitärt och rör sig mellan territorierna. Den dominante tuppen i varje territorium söker attrahera hönorna genom olika gurglande lockläten, genom utstuderade, konstrika rörelser och med uppspänd stjärt. Ju bättre tuppen kan genomföra sin uppvisning ju fler hönor lyckas den samla hos sig och ju fler parningar får den utföra. Innan en tupp behärskar ett territorium kan den ha genomfört ett antal hårda bataljer med rivaler. När ungtuppar ansluter sig genomför de syn- kront likartat beteende men endast den dominante parar sig med hönorna. Enstaka mycket aggressiva tuppar kan dominera hela lokala populationer. Varje enskild höna rör sig mellan territorierna tills den bestämmer sig för en tupp då hönan inviterar till parning. Efter parningen ordnar hönan ett rede, ofta kan flera hönor samsas om ett rede, och lägger ett ägg varefter den återvänder för ny parning tills det är dags påbörja ruvningen (T-AP [95] 15, 2001). Parningen sker på samma sätt som hos andra fåglar, dvs. genom att tuppen bestiger hönan och pressar sin kloak mot hönans. Hönorna av vildkalkon lägger 8–15 ägg i det enkla redet i högt gräs gärna under en buske eller ett träd. Genom att ibland flera hönor utnyttjar samma rede kan det vara upp till 20 ägg i samma rede. När hönan lämnar redet täcker hon det med löv eller annan vegetation. Äggen kläcks efter 28 dagars ruvning. Tuppen tar ingen del i bobyggnad eller ruvning. Domesticerade kalkonhönor av de använda hybriderna värper 100–120 ägg och dessa hönor behålles endast en säsong. Hönor av den i början av 2000- talet i använda hybriden BUT har en äggvikt som ung på ca . Äggvikten ökar sedan till och om hönan ruggat kan den överstiga . Kycklingen väger i allmänhet av äggvikten. Det synes inte vara skillnad i vikt mellan tuppar och hönor hos nykläckta kalkonkycklingar. Liksom hos hönsen är kalkonkycklingen efter kläck- ningen istånd att söka föda. Den kan dock under första 2–3 dygnen leva på näringen i gulesäcken. Efter kläckningen bildar hönorna och kycklingarna större flockar. Kycklingarna stannar hos hönorna tills de är omkring 6–. De höns som inte lyckats med kläckning bildar egna flockar. Den nyfödda kalkonkycklingen hos kommersiella hybrider väger vid kläckningen , och vid en dags ålder . Vikterna är lika mellan tuppar och hönor. Bedömning av kalkoners hälsa och välfärd För att avgöra om en kalkon är frisk eller sjuk skall man särskilt kontrollera ljudrepertoaren, granska konditionen hos fjäderdräkt, hud, näbb, ögon, slemhinnor, ben, fötter och klor, benställning, granska hållning och kroppsrörelser, position i vila och rörelse lik- som foderupptagande, drickande och träckens utseende. Friska kalkoner uppvisar för sin ålder och kön normal aktivitet, står med raka ben, normal upprätt hållning och iakttar sin omgivning med vaken och klar blick. Det har ljud och aktivitet i enlighet med ålder, ras och typ, ren och blank fjäderdräkt, normalt utvecklad snodd, friska och starka ben, fötter och klor, normalt beteende när de äter, dricker, ägnar sig åt födosök eller i övrigt rör sig. Kalkonraser, som inte genom avel blivit oförmögna flyga, visar flygförmåga och förmåga flyga upp på sittpinne liksom förmåga göra korta uppflog. De visar också till skillnad från de tunga kött- raserna förmåga att springa. Hos tunga köttraser kan i regel endast unga kycklingar röra sig springande. Sjuka kalkoner; Abnorma beteenden; Stereotypier; Artspecifika sjukdomsrisker; Dödlighet; En sjuk kalkon uppvisar slöhet, fjäderdräkten förlorar sin glans, djuret blir hängigt och går ofta undan från gruppen, visar ointresse för att söka föda. Rörelsestörningar är vanliga hos sjuka kalkoner. Liksom hos andra djur innebär karg miljö risk för abnorma beteenden. Då kalkoner i naturligt tillstånd rör sig över stora ytor innebär många kalkoner på liten yta starkt ökad risk för abnorma beteenden, särskilt aggressivitet i form av hackning. Hackning, som är ett av de vanligaste sjukdomssymtomen i intensiv kalkonuppfödning, är alltså ett sjukdomstillstånd som orsakas av olämplig inhysning. Kalkoner drabbas liksom andra fjäderfä lätt av parasitangrepp, särskilt endoparasiter, såsom coccidios och histomoniasis. De kan också bli infekterade med olika epizootiska fågelsjukdomar som newcastlesjuka, fågelkolera, fågelinfluensa men också med vanliga bakteriella infektioner, t.ex. Salmonella. Om de hålls på blöta och gödselbemängda ströbäddar drabbas de lätt av i regel bakteriella trampdyneinflammationer. En egenhet hos kalkon är att de kan smittas med svinets rödsjukebakterie. Liksom hos svin ger den hos kalkon upphov till inflammation i leder och hjärtklaffar. Hos många slaktkalkoner uppträder på trampdynorna hudförändringar som varierar från förhård- nader till öppna sår. De mildare förändringarna uppträdde hos och de mera omfattande skadorna hos av de djur som slaktades i (1998). I besättningar med fuktiga ströbäddar var frekvenserna högre, i sådana med torra lägre. Om snabbväxande kalkoner, och än vanligare kalkoner med mycket kraftig bröstmuskulatur, utsätts för hög yttertemperatur ökar benägenheten signifikant för att PSE uppträder efter slakt (Barbut ; 1997; o medförf. Infångning, fixering; När kalkoner skall infångas skall det ske med stor försiktighet och varsamhet för att undvika panikreaktioner hos djuren. Kalkoner får aldrig lyftas i ett ben och skall alltid bäras en och en och så att de kan hålla huvudet uppåt. Unga kalkoner kan bäras i båda benen eller hellre vilande på skötarens arm och hållen mot kroppen. Stora kalkoner bäres bäst i ett ben och andra sidans vinge. Stora tunga djur av de typer som framavlats för extrem köttpro- duktion skall inte tvingas gå längre sträckor. Struts (Struthio camelus) Några definitioner och begrepp; Struts hölls farmad i det forntida . Strutsfjädern var i det gamla en symbol för rättvisa. Struts har farmats i för fjädrarnas skull, i lika hög grad för köttets skull. I och några länder i infördes struts som farmat djur under 1980- talet, i . hittade man i och strutsar i djurparker. De flesta besättningar är än så länge avelsbesättningar. Man avser att söka skapa en marknad för strutskött bland konsumenterna. Eftersom struts endast farmats under få generationer är den inte domesticerad utan måste betrak- tas som ett vilt djur. Man har liknat strutsen vid kamelen och dessa två arter har vissa egenskaper gemensamt. På långt avstånd kan t.o.m. en viss likhet skönjas. Dessa egenskaper anses vara orsaken till att gav strutsen sitt latinska namn. I hålls en annan strutsfågel, emu (Dromaius novaehollandiae) som också förekommer farmad i dit den införts från . Den farmas inte i . Strutsar är den största nu levande fågelarten. Hanarna som är större än honorna, blir 210–och väger 100–., honorna 175–och väger 70–. Förutom genom storleken skiljs könen lätt åt genom färgen, hanen är svart medan honan är grå. Strutsens huvud är litet, halsen lång och nästan naken. De två yttersta tårna av fåglars normalt fyra tår saknas hos strutsen. Den fjärde, innersta, tån är stor och försedd med en kraf- tig trampdyna och i spetsen utrustad med en kraftig klo. Den tredje, yttre, tån är liten och har endast till uppgift att underlätta balansen hos fågeln. Strutsen har en avsevärd muskel- styrka i sina ben och kan utdela sparkar med samma kraft som en häst. Den slår framåt och nedåt varför det är minst risk befinna sig på sidan och bakom strutsen. Den avviker från övriga fåglar inte endast genom sina två tår utan också genom att hanen är utrustad med en penis som exponeras vid defecation. Strutsar kan bli 60–. Socialt beteende; Dominansförhållanden; Kommunikation. Strutsen är ett flockdjur, den kan springa mycket fort, . Både hanen och honan kan visa aggressivitet, särskilt . De har en mycket komplex social struktur och bildar grupper med en hanne och två–fyra honor varav en är dominant.