sou · GRB384d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Utredaren kan också föreslå ändringar i reglerna om innehåll i och inlämnande av placeringsriktlinjer, försäkrings- tekniska riktlinjer och tekniskt beräkningsunderlag som för- säkringsbolag skall upprätta. Det skall noga värderas och redovisas hur olika metoder för den aktuella tillsynen påverkar resursbehov. Det bör särskilt övervägas om aktuarien bör ges en mer själv- ständig ställning i förhållande till bolaget för att en god riskkontroll och tillsyn skall uppnås. Även formerna för aktuariens intygande av de försäkringstekniska avsättningarna bör behandlas med hänsyn till den praxis som kan ha vuxit fram . Rörelsereglerna om försäkringstekniska avsättningar, placering av skuldtäckningstillgångar och kapitalbasen har samband med för- säkringsbolagens redovisningsregler. För avsättningarna gäller som princip att rörelsereglerna skall tillämpas även i års- och koncern- redovisningen (4 kap. 9 § lagen [1995:1560] om årsredovisning i försäkringsföretag). För skuldtäckningstillgångarna gäller värd- eringsreglerna för årsredovisningen med vissa avvikelser (7 kap. 10 f § FRL). Bestämmelserna om kapitalbasen innehåller däremot ingen uttrycklig hänvisning till redovisningsreglerna. Utredaren skall därför överväga om sambandet mellan rörelsereglerna och redovisningsreglerna är lämpligt utformade. Utredaren är oförhindrad att föreslå de ändringar i redovisningsreglerna som behövs. De förslag som kan komma att lämnas för försäkringsbolag kan även behöva genomföras i lagstiftningen om utländska försäkrings- givare. Utredaren skall även lämna förslag till följdändringar i denna lagstiftning samt övriga följdändringar som föranleds av förslagen. Utredaren skall i sitt arbete samråda med berörda myndigheter och pågående utredningar som har relevans för detta utredningsupp- drag. Den myndighet som främst berörs är . Utredarens uppdrag skall redovisas . Tilläggsdirektiv till utredningen om översyn av försäkringsbolagens placeringsregler m.m. (Fi 2000:15) Beslut vid regeringssammanträde . Förlängd tid för uppdraget Med stöd av regeringens bemyndigande tillkallade chefen för en särskild utredare. I uppdraget ingår bl.a. att göra en översyn av de näringsrättsliga reglerna för försäkringsbolag som rör försäkrings- tekniska avsättningar och placeringar av tillgångar som motsvarar sådana avsättningar. Översynen omfattar även reglerna för kapital- basen i försäkringsbolag, liksom regleringen för begränsning av risker som uppkommer genom upplåning, garantiförbindelser och liknande åtaganden samt vid återförsäkring. Utredningen skulle enligt direktiven redovisa sitt uppdrag . Mot bakgrund av att utredaren tillsattes först förlängde regeringen genom beslut utrednings- tiden till . Utredningstiden förlängs ytterligare, vilket innebär att utred- ningen skall redovisa sitt uppdrag . Ett delbetänkande skall redovisas . Del- betänkandet skall innehålla förslag till principer för hur de närings- rättsliga regler som omfattas av utredarens uppdrag bör utformas. I försäkringsbolag finns en viss mängd tillgångar som avser att täcka framtida försäkringsåtaganden. Tillgångarna är finansierade av försäkringstagarnas och ägarnas kapitalinsats. Den slutliga fördelningen av tillgångarna mellan försäkringstagare och ägare i försäkringsersättningar respektive vinst är osäker och kommer att bestämmas av framtida försäkringsutfall. För att minska risken för att ersättningarna inte ska kunna utbetalas ställer lagstiftaren krav på en minsta nivå på riskkapital. Här diskuteras tre olika regleringsansatser för hur kapitalinsatsen kan bestämmas. Med en riskteoretisk ansats bestäms den med villkoret att en viss sannolikhet skall uppnås för att tillgångarna ska vara till- räckliga för att ersättningarna ska kunna betalas. Med en options- ansats bestäms kapitalinsatsen så att värdet av förlustrisken för försäkringstagare och ägare är lika stor. Med en spelteoretisk ansats bestäms den i syfte att påverka aktörernas beteende och därigenom skapa incitament till varaktig försäkringsverksamhet. Gemensamt för de tre regleringsansatserna är deras syfte; att beräkna den minsta nivå av buffertkapital som ger en, enligt lag- stiftaren, tillräckligt låg risk för att ersättningar inte ska kunna betalas. Man måste beakta att orimligt höga kapitalkrav fördyrar , riskerar att minska försäkringsutnyttjandet på försäkringsmarknaden samt försvagar svenska försäkringsbolags kon- kurrenskraft. Med en riskteoretisk ansats bestäms kapitalinsatsen utifrån den mängd tillgångar som är tillräcklig för att täcka åtagandena med en viss given sannolikhet. Ingen hänsyn tas till vilka intressenter som bidragit till de samlade tillgångarna. Det förutsätts att osäkerhets- faktorerna kan bestämmas objektivt eller som om samtliga intres- senter har ett gemensamt intresse av att bestämma riskmåtten så bra som möjligt. Synsättet är intuitivt tilltalande givet att sannolikhetsfördelningen för skillnaden mellan tillgångarnas och åtagandenas värde är känd eller tillräckligt väl uppskattad. Då finns det tillräckligt med information för att kunna fastställa den mängd tillgångar som med viss riskacceptans är tillräcklig för att täcka värdet av försäkrings- åtagandena. Ansatsen lämpar sig väl när en aktör skall göra en bedömning för egen räkning. I det fallet finns inga intressekonflikter i tillämp- ningen av ansatsen. Den tar däremot inte hänsyn till att det kan finnas intressekonflikter mellan aktörer med olika preferenser. Den beaktar inte heller hur en eventuell förlust fördelar sig intres- senterna emellan. Den kapitalmängd som bestäms kommer att bero på valda antaganden vilka, inom vissa ramar, kan väljas subjektivt efter vad aktörerna vill eller kan visa. Intressekonflikters påverkan kan förstärkas av att försäkringsbolaget har ett informations- och handlingsöverläge i förhållande till försäkringstagarna. Med en optionsteoretisk ansats delas försäkringstagare och aktie- ägare in i olika intressentgrupper med delvis motsatta intressen. Ägarnas och försäkringstagarnas respektive anspråk kan betraktas som optioner på försäkringsrörelsens utfall. Ägarna har en begränsad ansvarighet för de förluster som upp- står i verksamheten eftersom de kan överge bolagets tillgångar och tillhörande fordringsrätter om utfallet blir eller riskerar att bli så pass dåligt att kapitalet går förlorat. Möjlighet att överge bolaget är en rättighet som har ett strikt positivt värde. Försäkringstagarna har i praktiken ställt ut en option eftersom de får nedsatt ersättning – gör en förlust - om utfallet blir sådant att ägarna överger bolaget. Denna utställda option motsvarar försäkringstagarnas kreditrisk gentemot försäkringsbolaget. Utgångs- punkten blir – i ett optionsteoretiskt perspektiv – att bestämma ett kapitalkrav som gör att ägarna tvingas binda kapital i rörelsen så att deras förlustrisk blir lika stor eller större än försäkringstagarnas kreditrisk. Med en optionsansats behöver inte kapitalinsatsen minska förlustrisken till en given sannolikhet, utan det räcker att kapital- insatsen är tillräcklig för att göra ägarnas förlustrisk minst lika stor som försäkringstagarnas. Med detta synsätt är en kapitalinsats från ägarna alltid nödvändig, oavsett hur betryggande premierna än är, dvs. ägarna måste bidra till bolagets riskkapital.1 Detta är inte nödvändigt i den riskteoretiska ansatsen där redan försäkrings- tagarnas kan vara tillräckliga för att minska förlustrisken till en tillräckligt låg nivå. Ytterligare en konsekvens av optionsansatsen är att insatsen från ägarna måste vara känslig för risken i skillnaden mellan skuldtäck- ningstillgångarnas och försäkringsåtagandenas värde, dvs. både för risken i portföljen av tillgångarna och i försäkringsåtagandena. Om så inte är fallet kan ägarna öka sin förväntade avkastning genom val av tillgångar eller försäkringsprodukter med större spridning av de möjliga utfallen. Den högre förväntade avkastningen betalas av försäkringstagarna genom högre kreditrisk. Kapitalkravet kan där- för inte endast vara känsligt för risken i försäkringsåtagandena, utan måste också vara känsligt för risken i de tillgångar som avser att täcka åtagandena. Optionsansatsen beaktar att det finns två intressenter med mot- satta intressen vid ett negativt utfall och beaktar konsekvenserna vid en förlust. Den leder till slutsatsen att en insats från ägarna alltid är nödvändig och att insatsen måste vara känslig för risk. Däremot bortses från försäkringsbolagets informations- och handlings- överläge. Den spelteoretiska ansatsen fångar denna aspekt. Ansatsen kräver inte en exakt kvantifiering för att antingen uppnå en viss högsta acceptabel förlustrisk (riskteoretiskt) eller en lika stor förväntad förlust mellan försäkringstagare och ägare (optionsansats). Den inriktar sig istället på de olika intressenternas strategiska beteende2. 1Undantaget är det fall där premierna med säkerhet överstiger alla möjliga skadeutfall, men i så fall är det inte längre fråga om försäkring. 2I verkligheten finns fler intressenter än ägare och försäkringstagare och som agerar med olika grad av insyn och delaktighet i utfallet. Det är t.ex. inte ovanligt att även ägarna befinner sig i ett informationsunderläge i förhållande till anställda och andra som uppbär en utkomst från bolaget. Risken för att s.k. agenter agerar efter ett egenintresse snarare än för bolagets ägare – t.ex. på grund av ersättningssystemens konstruktion och agenternas kortare tidshorisont – brukar framhållas som en av de större riskerna i försäkringsrörelse. Ägarna till ett försäkringsbolag har ett övertag gentemot försäkrings- tagarna eftersom betalas i förskott. Försäkringstagarna måste därför förlita sig på att är beräknade med tillräcklighet och att försäkringsbolaget fullgör sina åtaganden. Ägarna kan agera med vetskap om försäkringstagarnas insatser och en närmare kännedom om det förestående utfallet. Ett kapitalkrav i försäkringsrörelse kan bestämmas som en tillämp- ning av Nashs jämviktsteorem för det upprepade förtroendespelet (Trust game). Försäkring kan betraktas som ett upprepat förtroendespel mellan försäkringstagare och ägare. Försäkringstagarna måste välja om de litar på försäkringsbolaget och dess premiesättning eller inte. Väljer de att inte lita på bolaget betalar de inga och försäkrings- bolaget får aldrig möjlighet att agera; ingen försäkringsmarknad uppstår och försäkringstagarna får inte den risktäckning de efter- frågar. Väljer de istället att lita på bolaget så satsar de premierna. Ur försäkringstagarnas perspektiv finns två möjliga utfall av insatsen. Antingen fullföljer bolaget avtalen och de gör en nyttovinst eller så blir de svikna och gör en förlust i form av nedsatt ersättning och utebliven risktäckning. Försäkringsbolaget agerar efter det att premierna betalats. Om tillgångarna är tillräckliga för åtagandena behåller bolaget över- skottet och en ny spelomgång kan ta vid. Om däremot utfallet blir det omvända – tillgångarna är inte tillräckliga för åtagandena – kan bolaget helt enkelt avsluta spelet genom att överge bolaget. Frågan är om det finns några regleringsmekanismer som kan användas för dels minska möjligheten för att en bristsituation uppstår, dels öka förutsättningarna för att ägarna även i en bristsituation skall välja att fortsätta spelet. Kapitalkrav som incitament och bestraffning Om det vore ett enperiodspel skulle sannolikt ingen försäkrings- marknad uppstå. Jämviktsstrategin vid en enda omgång av förtro- endespelet är att spelare ett (försäkringstagarna) inte litar på spelare två (bolaget) och inte tecknar någon försäkring eftersom ägarna alltid tjänar på att svika försäkringstagarna. Själva nyteckningen som gör spelet till ett upprepat spel är således viktig.3 Framförallt är det ägarnas beteende som måste beaktas. I det upprepade förtroendespelet är spelstrategierna fortsatta samarbete (trust/honour) en jämviktsstrategi (nash-equilibrium) om nuvärdet av fortsatt samarbete överstiger den kortsiktiga vinsten av avhopp minskat med nuvärdet av löpande bestraffning. Inom försäkringsreglering kan kapitalkravet betraktas som ett verktyg för att skapa förutsättningar för samarbete. Genom ett tillräckligt kapitalkrav från ägarna blir det ointressant att starta försäkringsbolag med låga i spekulationssyfte eftersom den möjliga avkastningen blir för låg. För att kunna erhålla rimlig avkastning måste istället beräknas med marginal. Det bör leda till att nuvärdet av framtida vinster blir högre och till att ägarna mindre ofta ställs inför det moraliska dilemmat att överge bolaget. Slutsatsen är att ett väl avvägt kapitalkrav ökar förutsättningen för samarbete eftersom det tvingar ägarna att höja premierna för att få riskjusterad avkastning på kapitalinsatsen. Högre minskar risken för fallissemang och ökar värdet av framtida vinster vilket ökar förutsättningarna att uthärda en tillfällig förlust. Kapital- kravet skall således bestämmas så att den förväntade avkastningen på försäkringstagarnas kreditrisk är lägre än avkastningskravet och helst nära noll. Då inträder de beteenden som ökar förutsätt- ningarna för samarbete. Kravet på en exakt kvantifiering kan mildras jämfört med en riskteoretisk och en optionsteoretisk ansats. Det räcker att kapital- kravet är tillräckligt stort för att göra spekulation i försäkrings- tagarnas kreditrisk ointressant. En tolkning är också att det i huvudsak bara är de risker som är kända för aktörerna beaktas.4 3En annan viktig implikation är att run-off-bolag måste uppmärksammas särskilt i reglering och tillsyn. 4Naturligtvis kan okända risker materialiseras så att ett försäkringsbolag går omkull och försäkringstagarna får nedsatt ersättning. Men den första förlusten gör ägarna och så länge detta inte är ett resultat av en medveten spekulation från ägarnas sida får det betraktas som en av de osäkerheter som det aldrig fullt ut går att skydda sig mot. Ett försäkringsbolag består i huvudsak av två intressenter: för- säkringstagare och ägare. Försäkringstagarna bidrar med och får en fordran på bolaget i form av framtida försäkrings- ersättningar. Ägarna bidrar med en kapitalinsats och förväntar sig att få de medel som blir kvar i bolaget efter att försäkrings- ersättningar betalats ut. Definiera P som premien, V som det stokastiska nuvärdet av framtida försäkringsersättningar, K som ägarnas kapitalinsats och S som det stokastiska värdet av tillgångarna. Situationen i ett försäkringsbolag kan då beskrivas med följande schematiska balans- räkning där skuldsidan delas upp dels efter historiska insatser och dels efter det framåtblickande osäkra utfallet. Med den riskteoretiska ansatsen bestäms de totala tillgångarna S, och därmed implicit kapitalinsatsen K, för någon lämplig risk- acceptans , ur villkoret att sannolikheten för att tillgångarna ska vara mindre än åtagandena ska vara lika med riskacceptansen P(S < V ) = Det motsvarar en bestämning av tillgångarna från -percentilen för S-V vilket kan uttryckas från inversen av fördelningsfunktionen som FS 1V ( ) = 0 Dela upp de möjliga utfallen för respektive intressent i när tillgångarna S är tillräckliga för åtagandena V och när det omvända gäller. MIN(0; S-V) (S-V;0) Försäkringstagarna har genom att teckna försäkring och betala premie ställt ut en köpoption som kan beskrivas med följande uttryck: Min[S V ;0] = [S V ] Optionens värde kan beräknas med följande väntevärde: E[S V ] En alternativ formulering av optionen är att det är värdet av den kreditrisk som försäkringstagarna har gentemot försäkringsbolagets ägare. Den verkliga kostnaden en försäkringstagare har för ett försäkringsavtal är därför inte endast den betalda premien utan summan av premien och kreditrisken, dvs. P E[S V ] Ägarna har genom att teckna försäkring med begränsad egen ansvarighet införskaffat sig en köpoption på skadeutfallet med tillslagspris 0: [S V ;0] = [S V ]+ Värdet av denna ges av E[S V ]+ Följande samband, eller paritet, gäller mellan aktieägarnas option, försäkringstagarnas kreditrisk, tillgångarna och åtagandena: E[S V ]+ + E[S V ] = E[S] E[V ] Om väntevärdet av tillgångarna är lika stor som väntevärdet av åtagandena, dvs. E[S]=E[V], är optionerna lika mycket värda, men med omvänt tecken. De är värda noll endast när åtaganden är lika stora som tillgångarna för alla möjliga utfall. Men om det gäller, så är variansen noll och kan inte reduceras ytterligare. Det är inte försäkring. Värdet av ägarnas option kan ökas med en mer konservativ premie och minskar kreditrisken för försäkringstagarna. Värdet av optionen kan också ökas med oförändrad premie genom att spridningen i fördelningen för S-V ökas. Då ökar också försäkringstagarnas kreditrisk. Värdet av försäkringstagarnas kreditrisk är den premie ägarna skulle behöva betala för en återförsäkring som ersätter utfall där försäkringsåtagandena V är större än tillgångarna S. Återförsäkrings- avtalet är närmare bestämt en s.k. stop-loss försäkring på av tillgångarna. Kapitalkravet K fastställs ur det implicita uttrycket E[S V ] K = 0 där värdet av intressenternas förlustrisk blir lika stort. Betrakta en nyteckningssituation där tillgångarna består av premie- fordringar utan risk och utan kapitalkrav för ägarna, dvs. S=P och K=0. Låt vidare skadeutfallet vara normalfördelat, V~N(µ, ), och premien motsvara väntevärdet av skadeutfallet, P=E[V]= µ. Värdet av försäkringstagarnas kreditrisk och ägarnas begränsade ansvar blir lika stora och kan i detta idealiserade fall beräknas till e (v µ )2 / 2 2 dv = E[S V ] = E[S V ]+ = Obalansen i den ovan beskrivna situationen framgår tydligt. Ägarna borde inte utan motprestation kunna få möjligheten till avkastning. Det teoretiskt riktiga priset för den idealiserade situationen framgår ovan. På en effektiv marknad skulle bolagets ägare betala en premie till försäkringstagarna för rätten till optionen. En viktig observation är att priset är proportionellt mot standardavvikelsen. Betrakta samma nyteckningssituation men introducera kapitalinsatsen K. Låt som förut skadeutfallet vara normalfördelat V~N(µ,) och premien motsvara väntevärdet av åtagandena P=E[V], medan tillgångarna S nu består av premiefordringar och kapitalinsats S=P+K Då ges den relativa avkastningen på kreditrisken som funktion av kapitalinsatsen av e K 2 / 2 2 E[S V ] = K ( K / ) Värdet av kreditrisken som funktion av kapitalinsatsen när premien är beräknad till väntevärdet av skadekostnaden och skadekostnaden är normalfördelad. E[S-V]- Nedan illustreras avkastningen på kapitalinsatsen K uttryckt som antal standardavvikelser . Försäkringstagarna gör en nyttovinst om försäkring tecknas och försäkringsbolaget fullföljer sina åtaganden. De är därför inte indifferenta till att betala eller ej. Om däremot försäkrings- bolaget helt eller delvis sviker att fullfölja sina åtaganden gör försäkringstagarna en förlust. Försäkringsbolagets förväntade ekonomiska vinst på kapital- insatsen för en spelomgång är alltid större om de i förväg väljer att svika försäkringstagarna vid ett negativt utfall, eftersom E[S-V]+ > E[S-V]. Vid upprepade omgångar kan däremot olikheten vändas om vinsten per spelomgång är tillräckligt stor. Med högre eller högre kapitalinsats kan de två termerna i olikheten ovan göras godtyckligt lika, varvid incitamenten för upprepade spel ökar. E[S-V]+ = E[S-V] - E[S-V] - kan det också uttryckas så att den möjliga avkastningen på kredit- risken skall vara nära noll och åtminstone lägre än avkastnings- kravet genom E[S V ] << r K Olikheten bestäms under antagandet att E[S-V]=K, på grund av informationsunderläge vad gäller premiens tillräcklighet. Vänstra ledet avtar snabbt när K ökar. För normalfördelade utfall gäller t.ex. enligt tidigare exempel att vid ett kapitalkrav som uppgår till 2,5 standardavvikelser är avkastningen på kreditrisken ca . Det antyder att kapitalkravet inte behöver utformas exakt utan att det räcker att det är tillräckligt stort. Vidare antyds att känslig- heten för risk kan hanteras relativt grovt och att det framförallt är de risker som bolagen själva kan uppskatta som måste beaktas. Figur: Fördelning av möjliga utfall i skillnaden mellan tillgångar och åtaganden. E[S-V]- I praktiken är det svårt att skatta fördelningen för möjliga utfall. Det är endast i enstaka fall som fördelningsfunktionen kan skattas utan betydande felmarginaler, t.ex. för enskilda försäkringsavtal där ännu ingen premie betalats. För att fastställa ett kapitalkrav för försäkringsbolag måste komplexa förhållanden betraktas. Den underliggande osäkerheten är försäkringsbolagets portfölj av försäkringsåtaganden med tillhörande tillgångar. Det innebär att både försäkringsrisker och finansiella risker5 och beroendet olika risker emellan kommer att påverka 5 Finansiella risker är också förenade med vissa specifika problem som gör dem svåra att skatta. Varken de eller beroendet mellan riskerna i olika tillgångsslag är konstanta över tiden. Dessutom är inte finansiella risker exogena, utan kommer att påverkas av att aktörer observerar och agerar efter dem. Det ställer lagstiftaren inför besvärliga överväganden. Man kan heller inte bortse från att lagstiftarens regelsystem i sig påverkar marknadsaktörernas beteende och därmed påverkar och förändrar de risker som regelsystemet utgår ifrån. I praktiken kommer därför fördel- ningsfunktionen för skillnaden mellan tillgångarnas och åtagand- enas värde vara svåruppskattad. Svårigheten att bestämma fördelningsfunktionen medför att man i praxis vanligtvis uppskattar fördelningsfunktionerna för de ingående identifierade riskfaktorerna var och en för sig. Även för dessa görs skattningen ofta i förenklad form så att endast väntevärden och varianser skattas istället för fullständiga sanno- likhetsfördelningar. Skattningen av de olika fördelningsfunktionerna kombineras ofta med en uppskattning av beroendet mellan de olika enskilda för- delningarna. T.ex. kan fördelningsfunktionen för samtliga tillgång- arnas värde fastställas utifrån fördelningarna för respektive in- gående tillgångsslags värde med hänsyn till en uppskattning av sam- variationen mellan olika tillgångsslag. Uppskattningarna kan basera sig på statistiska undersökningar baserade på historiska utfall. I vissa fall kan riskfaktorer också bestämmas utifrån marknadens framåtblickande prissättning. Ett exempel är den s.k. implicerade volatiliteten för aktier som kan härledas ur marknadens prissättning av aktieoptioner. Om fördelningarna är tillräckligt enkla kan den faktiska beräk- ningen ske analytiskt. Ofta är dock fördelningarna och beroenden allt för komplexa varför man är hänvisad till simulering. Genom att upprepa simuleringen erhålls ett stickprov ur vilket slutsatser kan dras utifrån en vald säkerhetsnivå. I denna bilaga diskuteras olika teoretiska modeller som kan användas för att värdera försäkringsåtaganden, dvs. försäkringsbolags ansvarighet att betala försäkringsersättningar till en följd av in- gångna försäkringsavtal1. De framtida försäkringsersättningarna kan beskrivas som ett framtida negativt kassaflöde som är belagt med osäkerhet när det gäller både storlek och tidpunkt. 1.1Det finansiella och det aktuariella perspektivet De modeller som diskuteras i litteraturen kan grovt delas in i en finansiell och en aktuariell grupp. De finansiella modellerna har en investerares perspektiv och syftar till att förklara individers investeringsval och marknadens prissättning av risk. De finansiella modellerna utgår från att endast systematisk risk belönas, eftersom annan risk kan elimineras genom ett väldiversifierat innehav av tillgångar. Priset på systematisk risk beror dels på storleken på den betraktade tillgångens variation relativt marknadsportföljens, dels på den kompensation marknaden generellt sett ger för att hålla riskfyllda tillgångar. Den syste- matiska risken i en portfölj kan alltså beräknas utifrån samvaria- tionen med marknadsportföljen samt marknadsportföljens variation.