sou · GRB399d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Den tillämpas även när andra än närstående gör sig skyldiga till våldsbrott mot ungdomar och när den misstänkte själv är underårig. Någon uppgiftsskyldighet när det föreligger misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot underårig föreligger inte. Det har överlämnats till socialnämnden att själv bedöma när det är lämpligt att lämna uppgifter till polisen. Om polisen begär att få ut uppgifter angående misstankar om våldsbrott mot en underårig inne- bär 15 kap. 5 § sekretesslagen att är skyldig att lämna ut de uppgifter den förfogar över. I allmänna råd 1991:4 Sekretess inom hälso- och sjukvården och anges följande angående möjligheten att anmäla narkotikabrott som riktar sig mot unga (s. 107). Att sälja eller överlåta narkotika är emellertid en verksamhet som klart kan sägas försvåra nämndens arbete med att förebygga och motverka missbruk av beroendeframkallande medel (11 § SoL). Det kan gälla nämndens arbete både generellt och i det enskilda ärendet. För att nämnden skall kunna fullgöra sin verksamhet kan det vara nödvändigt att narkotikahanteringen hindras. Nämnden kan därför i princip utan hinder av sekretess (66 § SoL och 1 kap. 5 § SekrL) göra polisanmälan i en sådan situation. Om det emellertid gäller en av nämndens egna klienter som ägnar sig åt narkotikabrott måste man väga möjligheterna av anmälan mot nämndens ansvar för vården och behandlingen av klienten. I sådana fall kan det enligt uppfattning endast komma ifråga att anmäla grova narkotikabrott eller då situationen är sådan att polisanmälan kan ses som ett adekvat led i vården eller behandlingen av klienten. Ett brott som ligger långt tillbaka i tiden bör knappast heller polisanmälas, såvida inte narkotikahanteringen miss- tänks fortfarande pågå. Som tidigare redovisats gäller enligt 1 kap. 5 § sekretesslagen att sekretess inte utgör hinder mot att uppgift lämnas ut om det är nöd- vändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt. Den ger dock socialnämnden möjlighet att åtminstone i vissa situa- KU 1979/80:37 s. 38 och 64 tioner anmäla misstankar om överlåtelse av narkotika till unga till polisen. Det är emellertid oklart hur långt möjligheten sträcker sig med tanke på konflikten mellan det nödvändiga uppgiftslämnandet och förtroendesekretessen. Det finns därmed i sig ett behov av att förtydliga rättsläget. Vår uppfattning är att sekretessreglerna inte bör få medföra ett förbud att röja brottsmisstankar om överlåtelse av narkotika till den som är . Detta gäller oberoende av hur uppgifterna kommit till kännedom. Ett sådant ställningstagande stämmer väl överens med de narkotikapolitiska prioriteringarna som gjorts i den nationella narkotikahandlingsplanen.26 Ett särskilt undantag från sekretessen för detta fall bör därför göras. I vår intervjuundersökning har företrädare för på- pekat att samma problematik som gäller vid misstankar om langning av narkotika gäller vid langning av alkoholdrycker till ungdomar. Alkohollagstiftningen är en skyddslagstiftning vars viktigaste syfte är skyddet för ungdomen. Detta kommer till uttryck genom bestäm- melser om åldersgränser för inköp och servering av alkoholdrycker och genom att det är straffbart att anskaffa alkoholdrycker till den som är underårig (s.k. langning) samt att olovlig försäljning av alkoholdrycker med inriktning på ungdomar som kundkrets kan medföra att brottet anses som grovt. Bestämmelser om förbud att anskaffa alkoholdrycker till den som inte har rätt att få sådan vara utlämnad till sig finns i 3 kap. 9 § alkohollagen (1994:1738). Enligt första stycket är det förbjudet att såsom ombud eller på därmed jämförligt sätt anskaffa alkohol- drycker till den som inte har rätt att få sådan vara utlämnad till sig. Det är också förbjudet att i större omfattning tillhandagå annan med att anskaffa alkoholdrycker. I andra stycket finns bestäm- melser som innebär förbud att överlämna alkohol som gåva eller lån till den som inte fyllt . Vad som avses med förbudet är de gåvo- och lånetransaktioner som ligger försäljningen nära. Ett över- lämnande av en alkoholdryck för senare förtäring är därmed i princip otillåtet.27 Enligt tredje stycket är det däremot inte förbjudet att bjuda på alkohol, dvs. låta den unge förtära alkohol, såvida detta inte med hänsyn till den bjudnes ålder och omständigheterna i övrigt är uppenbart oförsvarligt. 2001/02:91, bet.2001/02:SoU15 1994/95:89 s. 91 Både olovlig försäljning av alkohol28 och olovligt anskaffande av alkoholdrycker29 är straffria vid ringa brott30. Enligt propositionen kan det vara fråga om ringa brott när tillåten alkoholhalt över- skridits endast i ringa mån, men brottet kan vara att betrakta som ringa även av andra orsaker.31 Det är av vikt att kunna ingripa kraftfullt mot försäljning och anskaffning av alkoholdrycker till den som är . Även misstanke om sådan brottslighet bör därför enligt vår uppfattning medföra ett undantag från sekretess så att det blir möjligt att röja brottsmisstankar om försäljning och anskaffning av alkoholdrycker till den som är . För att inte sekretessgenombrottet skall ske vid straffria gärningar bör det dock krävas att det inte är fråga om ringa fall. Det förekommer även att dopningsmedel överlåts till ungdomar . Denna företeelse är dock inte lika utbredd som över- låtelse av narkotika och alkoholdrycker. Med hänsyn härtill finns inte samma behov av särreglering. I den mån det kommer till social- tjänstens kännedom att någon överlåter dopningsmedel till ung- domar torde i många fall uppgifter härom kunna lämnas till polisen med stöd av 1 kap. 5 § sekretesslagen. När det gäller enskild verksamhet innebär tystnadsplikten att den anställde inte obehörigen får röja vad han eller hon fått veta i verksamheten om enskildas personliga förhållanden. Vid tolkningen av vad som skall anses som obehörigt har det ansetts naturligt att söka ledning i sekretesslagens bestämmelser. I samma utsträckning som till följd av vårt förslag får lämna polisen upp- gifter om överlåtelse av narkotika eller alkoholdrycker till unga bör sådana uppgifter också få lämnas från enskild verksamhet till polis- myndighet utan att uppgiftslämnandet anses som ett otillbörligt röjande. Undantagen bör formuleras som en möjlighet, inte en skyldig- het, att anmäla brott. Av 15 kap. 5 § sekretesslagen följer dock att en myndighet på begäran av en annan myndighet är skyldig att lämna uppgifter till den andra myndigheten, om uppgifterna kan lämnas ut utan hinder av sekretess. Är det polisen som efterfrågar uppgifterna och övriga förutsättningar i undantagen är uppfyllda uppkommer en uppgiftsskyldighet. 2810 kap. 2 och 3 § alkohollagen 2910 kap. 6 § alkohollagen 3010 kap. 8 § alkohollagen 1994/95:89 s. 115 Vi föreslår alltså att uppgift som angår misstanke om överlåtelse av narkotika enligt narkotikastrafflagen (1968:64) till den om inte har fyllt utan hinder av sekretessen skall få lämnas från social- tjänsten till åklagarmyndighet eller polismyndighet. Detsamma skall gälla vid misstanke om olovlig försäljning och anskaffning av alkoholdrycker enligt alkohollagen (1994:1738) till den som inte har fyllt , när det inte är fråga om ringa fall. I den nuvarande lagstiftningen hindrar sekretessen inte att hälso- och sjukvården, och lämnar uppgift till polis- och åklagarmyndighet om misstanke om vissa brott enligt när brottet riktat sig mot någon som inte har fyllt . Vårt förslag till lättnad i sekretessen när det gäller langning av narkotika eller alkohol till den som är tar endast sikte på . Det är dock inte bara som sådan som omfattas av det nuvarande undantaget i 14 kap. 2 § femte stycket andra meningen sekretesslagen. Det gör även de andra verksamheterna som anges i 7 kap. 4 § sekretesslagen. Vår uppfattning är att även dessa verksamheter bör omfattas av den föreslagna lättnaden i sekretessen. Härmed blir förslaget tillämpligt även för t.ex. familjerådgivare enligt socialtjänstlagen. Familjerådgivare enligt socialtjänstlagen omfattas av frågeförbudet enligt 36 kap. 5 §. För att dessa skall kunna höras som vittnen om de brott som avses, bör undantag från frågeförbudet göras i 36 kap. 5 § fjärde stycket . Vi har i avsnitt 15.8.3 diskuterat att sekretesslagen inte besvarar frågan vem som skall få lämna ut uppgifter till annan myndighet. I 12 kap. 10 § socialtjänstlagen anges att det är socialnämnden som får anmäla misstankar om brott mot underåriga enligt 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Det kan därmed anses ligga nära till hands att föreskriva att detsamma skall gälla för de nu föreslagna brotten mot underåriga. Vi finner dock inte skäl att i detta sammanhang föreslå ändringar i socialtjänstlagen som medför att vi tar ställning till vem som skall få lämna ut uppgifter till en annan myndighet. 15.8.6Uppgiftsskyldigheten när det gäller adresser till ungdomar skall utökas Förslag: Uppgiftsskyldigheten enligt 12 kap. 10 § socialtjänstlagen skall kompletteras så att skyldigheten inte bara avser att lämna uppgift om någon vistas i ett hem för vård eller boende, utan också om någon vistas i ett familjehem. Som ovan anges förskrivs det i 12 kap. 10 § andra stycket social- tjänstlagen att utan hinder av sekretess bl.a. skall lämna ut uppgift om huruvida någon vistas i ett hem för vård eller boende, om uppgiften för särskilt fall begärs av en domstol, åklagar- myndighet, polismyndighet, kronofogdemyndighet eller skatte- myndighet. Tanken är här inte att adressuppgifterna skall lämnas ut av på eget initiativ. Med uttrycket för särskilt fall menas att uppgiften skall vara efterfrågad, t.ex. med anledning av en inledd förundersökning.32 I 6 kap. socialtjänstlagen finns bestämmelser om vård i familje- hem och i hem för vård eller boende. I 1 § anges att socialnämnden skall sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem eller i ett hem för vård eller boende. Underåriga kan, beroende på omständigheterna i det en- skilda fallet, placeras i endera boendet. Enligt vår uppfattning finns det ingen anledning när det gäller uppgiftsskyldigheten enligt 12 kap. 10 § att skilja mellan hem för vård eller boenden och familjehem. Uppgiftsskyldigheten bör där- för utökas till att avse även om någon vistas i ett familjehem. 1981/82:186 s. 19