sou · GRB383d1 · 2004-01-01 00:00:00 — De har också enligt 8 § ett ansvar att vidta de förberedelser som krävs inom respektive ansvarsområde vid höjd beredskap. 5Lagarna i övriga och Den danska smittskyddslagen – Lov nr 114 af 21/03/1979, om foranstaltninger mod smitsomme sygdomme – syftar till att hindra att vissa smittsamma sjukdomar sprids i landet och till att smitta av dessa sjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet. Lagen omfattar endast vissa uppräknade sjukdomar (§ 2). Köns- sjukdomar är uttryckligen undantagna från lagens tillämpningsom- råde. De sjukdomar som omfattas av lagen indelas i allmänfarliga och övriga smittsamma sjukdomar och finns upptagna på lista A resp. lista B i en bilaga till lagen. Till de allmänfarliga sjukdomarna hör f.n. smittkoppor, fläcktyfus, återfallsfeber, pest, lepra, Mar- burgsjukdom, Lassafeber, Ebolasjukdom, difteri och SARS. På framställning från – ett centralt statligt verk – kan inrikesministern ändra listorna. Den danska smittskyddslagen administreras av sundhetsmyndig- heterna, vilka utgörs av epidemikommissioner, och Inrikes – och sundhetsministeriet. En epidemikommission skall finnas i varje amtskommun och skall bestå av en polismästare, en läkare, en veterinär och en tullchef samt ytterligare tre personer som utsetts av amtsrådet. Kommissionen kan bestämma att vissa uppgifter skall handläggas av enskilda medlemmar inom kommis- sionen eller av läkare knutna till kommissionen. I lagens tredje kapitel (§§ 5–12) återfinns bestämmelser om åtgärder mot smittsamma sjukdomars utbredning i . Vissa av dessa bestämmelser gäller endast de allmänfarliga sjukdomarna. Efter framställning från kan dock inrikesminis- tern besluta att de åtgärder som avses i bestämmelserna också skall kunna vidtas vid övriga smittsamma sjukdomar när dessa uppträder på ett särskilt elakartat sätt eller har stor utbredning eller när exi- sterande hygieniska förhållanden innebär en särskild stor risk för smittspridning (§ 10). Lagarna i övriga och kan bestämma att den som lider av en allmänfarlig sjukdom eller måste antas vara smittad av en sådan skall låta läkarundersöka sig och om nödvändigt låta sig inläggas på sjukhus för observation (§ 5). Kommissionen kan vidare besluta att en sådan person skall låta isolera sig och om nödvändigt lägga in sig på sjukhus (§ 6). Om beslutet om ovannämnda åtgärder inte åtlyds kan åtgärderna genomföras med polisens hjälp. Någon gräns för hur länge isolering får pågå anges inte i lagen. Om utbredning av allmänfarlig sjukdom inte kan hindras genom isolering kan inri- kesministern efter framställning från besluta att tvångsbehandling skall tillgripas (§ 6). Denna bestämmelse är enligt förarbetena avsedd att tillämpas endast i extraordinära situationer. har vidare rätt att spärra av ett område där en allmänfarlig sjukdom uppträder. Kommissionen kan också förbjuda offentliga möten inom området. Sådana åtgärder skall upphävas så snart det är möjligt (§ 7). För att hindra utbredning av en allmänfarlig sjukdom kan inri- kesministern efter begäran från besluta om tvångsvaccinering inom ett närmare avgränsat område eller av en närmare avgränsad personkrets (§ 8). Bestämmelsen är avsedd att tillämpas då utbredning av en allmänfarlig sjukdom inte kan för- hindras med mindre ingripande åtgärder. När det föreligger risk att smitta sprids i verksamheter som avser framställning eller distribution av livsmedel kan epidemikommis- sionen helt eller delvis stänga sådana verksamheter och dessutom förbjuda smittbärare att delta i verksamheten (§ 11). kan också förbjuda den som lider av en sjukdom som omfattas av lagen att använda allmänna kommunika- tionsmedel (§ 11). Vidare kan kommissionen besluta att det enligt föreskrifter fastställda av skall genomföras smitt- rening av smittade eller smittbärande personer eller personer som varit i kontakt med dessa (§ 12). Den kan också besluta om desin- fektion av lösöre, fast egendom och transportmedel. Efter samråd med kan kommissionen även genomföra mindre omfattande åtgärder mot smittspridning (§ 12). Här avses t.ex. tillkännagivanden om utbrott av smittsamma sjuk- domar och anvisningar rörande hur man skall förhålla sig dels för att undvika att bli smittad, dels om man redan är smittad. Bestäm- melsen medger också möjlighet att föreskriva att infekterat lösöre skall förstöras. Lagarna i övriga och Lagen medger också möjlighet för inrikesministern att fastställa regler om skolors och andra institutioners förhållanden med avse- ende på smittsamma sjukdomar. Sådana regler kan i vissa fall utsträckas till att gälla även andra sjukdomar än de som upptas i bilagan till lagen (§ 22). I lagens fjärde kapitel (§§ 13–19) finns bestämmelser om åtgär- der för att förhindra att smittsamma sjukdomar förs in i landet. Där stadgas bl.a. att epidemikommissionen kan föreskriva att envar som kommer till landet skall låta sig undersökas av läkare och om nödvändigt låta sig inläggas för observation på ett sjukhus (§ 16). Om beslutet inte åtlyds kan polis biträda för att genomföra verk- ställighet av ett sådant beslut. I övrigt är de som ankommer till lan- det underkastade bestämmelserna om smittskyddsåtgärder i §§ 6–12. I § 27 finns en bestämmelse om rätt till ersättning av det all- männa för den som drabbats av förlust på grund av en förebyg- gande åtgärd som avses i lagens tredje kapitel. Den danska smittskyddslagen innehåller också en straffbestäm- melse (§ 29). Enligt denna kan överträdelser av vissa bestämmelser i lagen medföra böter eller fängelse . Sålunda kan straff utdömas t.ex. för den som inte följer ett beslut om att låta undersöka eller isolera sig eller som bryter mot ett beslut om avspärrning eller ett förbud mot offentliga möten. Vidare innehål- ler den danska strafflagen en särskild ansvarsbestämmelse om överförande av smittsamma sjukdomar. Enligt bestämmelsen kan den som på ett hänsynslöst sätt upprepade gånger eller under i övrigt särskilt försvårande omständigheter framkallar fara för att annan skall smittas med en livshotande och obotlig sjukdom dömas till böter eller fängelse i högst . Enligt uppgift övervägs f.n. vissa ändringar i den danska smitt- skyddslagen. Dessa ändringar är emellertid närmast av administra- tivt slag och rör inte de materiella reglerna i lagen. vidta och åtgärder som enskilda personer måste underkasta sig för att befolkningen skall kunna skyddas mot smittsamma sjukdomar. De smittsamma sjukdomarna delas in i allmänfarliga, anmäl- ningspliktiga och andra smittsamma sjukdomar (4 §). Lagarna i övriga och kan anses som allmänfarlig sjukdom om smittsamheten är stor eller sjukdomen sprider sig snabbt och sjukdomen är farlig. Som ytterli- gare kriterium uppställs att sjukdomens spridning kan hindras med hjälp av åtgärder som riktas mot den som har insjuknat eller miss- tänks ha insjuknat. I förordning anges vilka sjukdomar som hör till respektive kate- gori. Bland de allmänfarliga sjukdomarna, som f.n. är 15 till antalet, finns bl.a. hemorragisk feber (utom sorkfeber), hepatit A, difteri, gula febern, kolera, mjältbrand, polio, pest, SARS, syfilis och tuberkulos. Hiv-infektion, hepatit B och C är exempel på anmäl- ningspliktiga sjukdomar. Den allmänna planeringen, ledningen och övervakningen av arbetet för att bekämpa smittsamma sjukdomar ankommer på social- och hälsovårdsministeriet. Inom länet ankommer dessa uppgifter på . Kommunen har ansvaret för bekämpan- det av smittsamma sjukdomar inom sitt område. För detta ändamål finns kommunala hälsovårdscentraler som är underställda hälso- vårdsnämnden. I lagen stadgas att allmänna frivilliga vaccinationer och hälsoun- dersökningar skall anordnas enligt social- och hälsovårdsministeri- ets anvisningar (11 §). Vidare kan regeringen förordna om obliga- torisk vaccinering för att förhindra spridning av en smittsam sjuk- dom som kan åsamka avsevärd skada på hälsan för hela befolk- ningen eller en del av den. Förordnanden om sådan vaccinering kan också meddelas om det föreligger andra viktiga hälsoskäl. Då vacci- nering anses synnerligen brådskande kan social- och hälsovårds- ministeriet meddela temporära föreskrifter om verkställigheten av den (12 §). Lagen innehåller också regler om möjlighet att förordna om obligatorisk hälsoundersökning om sådan är nödvändig för att för- hindra spridning av allmänfarlig smittsam sjukdom (13 §). Sådana undersökningar förordnas av och skall avse under- sökning av personer som vistas på någon ort i länet eller på vissa arbetsplatser, i vissa inrättningar, i färdmedel eller på liknande stäl- len. Enligt förarbetena till lagen gäller tvånget i sådana situationer där det finns skäl att misstänka att något som förorsakar allmänfar- lig smittsam sjukdom har spridit sig bland dem som arbetar eller vistas på ett avgränsat område. Det förutsätts också att spridningen kan hindras endast genom att de som har utsatts för smitta under- söks för klargörande av deras hälsotillstånd. Lagarna i övriga och Lagen ålägger de finska hälsovårdsmyndigheterna (social- och hälsovårdsministeriet, länsstyrelsernas social- och hälsovårdsavdel- ningar samt hälsovårdsnämnderna) att utan dröjsmål vidta åtgärder då allmänfarlig smittsam sjukdom som medför risk för smitta har konstaterats eller med fog kan väntas yppa sig (14 §). En sådan sjukdom kan enligt förarbetena med fog väntas yppa sig om sjuk- domen påträffats i eller utanför landets gränser på ett sådant sätt att risken för spridning av sjukdomen inom hälso- vårdsmyndighetens verksamhetsområde är uppenbar utgående från de uppgifter som står till buds. Lagen innehåller en förteckning över de åtgärder som kan vidtas. har sålunda rätt att utfärda allmänna anvisningar som befolkningen skall följa. Nämnden har vidare rätt att besluta om isolering av bostäder och vårdanstalter samt om stängning av läroanstalter och daghem liksom att förbjuda folksamlingar eller utfärda bestämmelser som begränsar folksamlingar. Nämnden kan också besluta om verkstäl- lande av rengöring och desinfektion eller, under vissa förutsätt- ningar, besluta att föremål istället skall förstöras. För att skydda befolkningen mot spridning av andra än allmän- farliga smittsamma sjukdomar kan hälsovårdsnämnden också utfärda bestämmelser om att läroanstalter, daghem och vårdanstal- ter skall stängas samt vidta andra försiktighetsåtgärder. Då bråds- kande åtgärder är nödvändiga för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom kan social- och hälsovårdsministeriet och läns- styrelsen inom sitt område utfärda bestämmelser om nödvändiga åtgärder för bekämpande av sjukdomen (15 §). Enligt förarbetena är det främst fråga om sådana fall när de regionala myndigheternas beredskap och sakkunnighet inte räcker till i nya situationer som kräver snabba åtgärder. I 16 § föreskrivs att om det är nödvändigt för att förhindra att en allmänfarlig smittsam sjukdom sprids skall den ansvarige läkaren vid en hälsovårdscentral förordna om undersökning av en person som insjuknat i sjukdomen eller som misstänks ha insjuknat. Vidare skall läkaren förordna om andra försiktighetsåtgärder som är nödvändiga. Dessa kan enligt motiven till bestämmelsen omfatta föreskrifter om personlig hygien, arbete, skolgång och andra levnadsförhållanden. Läkaren skall också sörja för att den sjuke får nödvändig vård. Under vissa förutsättningar får hälsovårdsnämnden istället besluta att den smittade eller misstänkt smittade skall utebli från sitt arbete eller att ett barn skall Lagarna i övriga och utebli från sin dagvårdsplats eller från en läroanstalt . Länsrätten kan förlänga dessa perioder med högst i sänder. En person som har en allmänfarlig smittsam sjukdom eller som misstänks för att ha en sådan sjukdom kan isoleras på en sjuk- vårdsanstalt om risken för att sjukdomen skall sprida sig är uppen- bar och spridningen inte kan förhindras med hjälp av andra åtgär- der eller den som saken gäller inte kan eller vill underkasta sig andra åtgärder som behövs för att förhindra att sjukdomen sprids (17 §). Den som insjuknat kan även oberoende av sin vilja ges sådan vård som är nödvändig för att förhindra smittspridning. Enligt förarbetena skall vården härvid begränsas till de allra nödvändigaste och ur medicinsk synpunkt motiverade åtgärder som hindrar sprid- ning av sjukdomen. Beslut om tvångsisolering fattas enligt 18 § av hälsovårdsnämn- den och kan avse högst . I brådskande fall kan ansvarig läkare vid hälsovårdscentral fatta beslut om isolering. Ett sådant beslut skall genast underställas nämnden. Efter ansökan av nämn- den kan länsrätten besluta om förlängning av isoleringen med högst . Den enskilde är enligt 22 § skyldig att iaktta de bestämmelser som myndigheterna meddelat med stöd av lagen. I samma lagrum föreskrivs att den som insjuknat eller misstänks ha insjuknat i en allmänfarlig smittsam sjukdom eller en anmälningspliktig sjukdom är skyldig att på förfrågan av behandlande läkare ge upplysningar om vem som kan ha smittat honom och till vem smittan kan ha förts vidare. kan begära handräckning av polis för att verkställa beslut om tvångsåtgärder (39 §). I 27 § finns bestämmelser om rätt till ersättning för den som för förhindrande av spridning av smittsam sjukdom fått förordnande att utebli från sitt förvärvsarbete eller att hållas isolerad. Denna rätt omfattar dagpenning enligt sjukförsäkringslagen och därutöver ersättning för förlorad inkomst enligt samma lag. Enligt paragrafen har även arbetsgivare som betalt ut lön till någon som varit frånva- rande på grund av förordnande av det nämnda slaget under närmare angivna förutsättningar rätt till viss ersättning. I 37 § hänvisas till bestämmelser om straff i 44 kap. 2 § straff- lagen. Där stadgas att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet i strid med lagen om smittsamma sjukdomar eller bestämmelser som utfärdats med stöd av den underlåter att iaktta bestämmelser eller allmänna eller särskilda föreskrifter som utfärdats för att för- Lagarna i övriga och hindra att en allmänfarlig smittsam sjukdom sprids skall, om inte strängare straff för gärningen bestäms någon annanstans i lag, dömas för hälsoskyddsförseelse till böter eller fängelse . Strafflagen innehåller även en bestämmelse som straff- belägger uppsåtligt spridande av farsot. Vidare kan i vissa fall till- lämpning av strafflagens bestämmelser om bl.a. misshandel och vållande till kroppsskada eller sjukdom komma i fråga. Den finska har förelagts en proposition med förslag till ändringar i lagen om smittsamma sjukdomar. Ändring- arna är närmast av administrativ karaktär och berör inte lagens materiella bestämmelser. När det gäller finns de huvudsakliga reglerna om åtgärder för att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar i smitt- skyddslagen nr 19/1997. I denna stadgas om extraordinära smitt- skyddsåtgärder som innefattar avspärrning av områden där smitta förekommer, obligatorisk vaccinering samt karantäns- och isole- ringstvång. Lagen innehåller vidare föreskrifter om tvångsunder- sökning och om tvångsisolering. Därutöver kan smittskyddsläkaren (statsepidemiologen) yrka att hälsoministern föreskriver krav att resande till som skäligen kan tänkas vara smittade av en all- varlig smittsam sjukdom skall läkarundersökas. Smittskyddslagen stadgar vidare möjlighet till tvångsingripande i syfte att förebygga spridning av smitta till människor från djur, mat, verksamhet, avfall, luftkonditionering eller annat i omgiv- ningen. Därutöver omfattar andra lagar bestämmelser om smitt- skyddsåtgärder, bl.a. lagen om miljöskydd. Hälsoministern har enligt smittskyddslagen möjlighet att med- dela närmare bestämmelser om åtgärder grundade på lagens inne- håll bl.a. rörande naturkatastrofer och annan fara. Några planer på förändringar av smittskyddslagens bestämmelser om tvångsåtgärder finns inte. Lagarna i övriga och I norsk lag regleras smittskyddet väsentligen i två författningar Lov nr 55: Lov om vern mot smittsomme sykdommer och For nr 07: om vern mot overføring av smittsom sykdom fra utlandet m.v. Denna lag är till stor del en fullmaktslag och ger Helsedeparte- mentet och Social- och helsedirektoratet befogenhet att meddela föreskrifter och fatta beslut på en rad områden. Inledningsvis definieras vissa centrala begrepp i lagen såsom smittsam sjukdom, smittad person, allmänfarlig smittsam sjukdom och allvarligt utbrott av allmänfarlig smittsam sjukdom (§ 1-3). Vilka smittsamma sjukdomar som skall räknas som all- mänfarliga smittsamma sjukdomar fastställs av departementet. är dessa 34 till antalet och till dem hör bl.a. difteri, gula febern, hemorragisk feber, hiv-infektion, kolera, SARS, smittkop- por, mjältbrand, pest, polio och tuberkulos. Lagen bygger på att kommunen har det primära ansvaret för smittskyddet och kommunläkaren har ålagts centrala uppgifter när det gäller smittskyddsarbetet (§§ 7-1 och 7-2). Inom regionen skall ett särskilt regionalt organ garantera bl.a. nödvändig specialist- undersökning, poliklinisk behandling eller sjukhusbehandling samt isoleringsmöjligheter på sjukhus för befolkningen inom regionen (§ 7-3). Vidare skall utses en läkare som inom regionen har särskilda uppgifter med avseende på smittskyddet. I lagens femte kapitel regleras skyldigheter för smittade personer och tvångsåtgärder riktade mot den enskilde. Den som har skäl att anta att han själv eller någon som han har i sin vård smittats av en allmänfarlig smittsam sjukdom har skyldighet bl.a. att uppsöka läkare för nödvändig undersökning. En person som smittats av en allmänfarlig smittsam sjukdom är vidare skyldig att ge nödvändiga upplysningar som kan klargöra smittförhållandena, att ta emot smittskyddsvägledning samt att låta sig isoleras när det är nödvän- digt (§ 5-1). Lagen ger i två fall möjlighet att använda tvångsåtgärd mot enskild. I båda fallen fattas besluten av ett särskilt regionalt organ, en smittskyddsnämnd. Enligt § 5-2 skall läkaren eller kommun- Lagarna i övriga och läkaren, när det är nödvändigt för att förebygga eller förhindra smittöverföring av en allmänfarlig smittsam sjukdom, anmana en smittad person att låta undersöka sig. Om den smittade motsätter sig undersökning kan beslut fattas om att vederbörande skall läggas in på sjukhus för undersökning eller kortvarig isolering som får pågå i . När det är försvarligt får undersökningen istället göras polikliniskt eller på annat sätt. Det andra fallet avser tvångsisolering och bestämmelserna härom finns § 5-3. Där föreskrivs att – om det är nödvändigt för att före- bygga eller förhindra smittspridning av en allmänfarlig smittsam sjukdom – läkaren eller kommunläkaren skall anmana den smittade att låta isolera sig. Om den smittade motsätter sig åtgärden och om andra åtgärder som kan förebygga eller motverka överföring av sjukdomen inte varit eller med övervägande sannolikhet kommer att vara tillräckliga kan beslut om isolering på sjukhus fattas om vissa förutsättningar i övrigt är uppfyllda. Beslutet får avse högst . Genom nytt beslut kan isoleringstiden förlängas med högst åt gången. Isoleringen får pågå sammanlagt högst . I samband med förlängning av isoleringstiden kan tvungen medikamentell behandling genomföras om detta kan reducera isoleringstiden väsentligt. Sådan behandling får emellertid genom- föras endast om den kan göra den smittade smittfri och den kan ske utan fara eller större obehag. Som nämnts ger lagen möjlighet för Helsedepartementet att utfärda föreskrifter i olika hänseenden. Departementet kan sålunda enligt § 3-1 under vissa förutsättningar föreskriva att befolkningen eller del därav skall genomgå t.ex. skärmbildsundersökning, blod- provstagning och andra liknande undersökningar som kan genom- föras utan fara. När det är avgörande för att motverka ett allvarligt utbrott av allmänfarlig smittsam sjukdom kan departementet vidare enligt § 3-8 ge föreskrifter om obligatorisk vaccinering av befolkningen eller delar av den. Vid ett allvarligt utbrott av allmänfarlig smittsam sjukdom kan departementet enligt samma lagrum också besluta att personer som inte är vaccinerade måste uppehålla sig innanför ett visst område, skall nekas delta i organiserad samvaro med andra t.ex. i förskola, skola, möten eller kommunikationsmedel eller följa nödvändiga förhållningsregler som kommunläkaren bestämmer. Bestämmelsen motiveras enligt förarbetena utifrån ett behov av speciell uppföljning och omsorg för personer som av medicinska skäl är undantagna från vaccinationsskyldigheten eller personer Lagarna i övriga och som av olika skäl undandrar sig denna skyldighet. Om det vid ett allvarligt utbrott av en allmänfarlig smittsam sjukdom är nödvän- digt att med en gång vaccinera befolkningen eller delar av den för att folkhälsan inte skall ta väsentlig skada kan istället Social- och helsedirektoratet påbjuda vaccinering eller åtgärder enligt ovan. På det lokala planet kan kommunstyrelsen enligt § 4-1 besluta om olika åtgärder när det är nödvändigt för att förebygga eller motverka spridning av en allmänfarlig smittsam sjukdom. Sålunda kan den besluta om förbud mot möten och sammankomster eller påbud om andra begränsningar i sådant socialt umgänge som inne- bär att människor samlas. I förarbetena förtydligas att bestämmel- sen ger grund för att förbjuda möten av både större och mindre slag och oavsett om de är i offentlig eller privat regi. Förbudet kan gälla såväl opolitiska som politiska möten och kan även avse idrottsarrangemang, utställningar och konserter e.d. Vidare kan t.ex. en privat bröllopsfest eller annan privat sammankomst träffas av förbudet. Det är dock inte möjligt att isolera nära familjemed- lemmar eller andra personer som sammanbor om det inte är fråga om ett kollektivt boende av större format. Kommunstyrelsen kan vidare besluta om stängning av verksam- heter som samlar flera människor t.ex. förskolor, skolor, simhallar, flygplatser, butiker, hotell eller andra företag och arbetsplatser eller begränsningar i aktiviteterna där. Utöver de i paragrafen nämnda verksamheterna anger förarbetena som exempel på verksamheter som också omfattas av bestämmelsen bl.a. restauranger, camping- platser, biografer och teatrar. En begränsning i en aktivitet kan vara t.ex. stängning av en skolas gymnastiksal eller simbassäng eller en begränsning av antalet gäster på ett hotell. Härutöver kan kommunstyrelsen besluta om avbrott eller begräns- ningar i kommunikationerna liksom om isolering av personer i geografiskt avgränsade områden eller om andra begränsningar i rörelsefriheten under åt gången. I förarbetena för- tydligas att tvång inte får användas för att genomföra sådan isolering eller begränsning som här avses. Om någon inte frivilligt rättar sig efter ett beslut härom och saken bedöms som så allvarlig att något måste göras får istället övervägas ett ingripande enligt bestämmelserna i 5 kap. om tvångsåtgärder rörande smittade personer. Slutligen kan kommunstyrelsen kräva av såväl offentliga som privata organ att de föranstaltar om bl.a. rengöring och des- infektion av föremål eller lokaler. Lagarna i övriga och I brådskande fall kan beslut om åtgärder enligt § 4-1 också fattas av kommunläkaren. Enligt specialmotiveringen till bestämmelsen förutsätts kommunläkarens befogenhet att fatta beslut av detta slag föreligga endast när ett dröjsmål skulle innebära att intressen som bestämmelsen avser att skydda kommer till skada t.ex. när det är nödvändigt med omedelbara åtgärder. Vid ett allvarligt utbrott av allmänfarlig smittsam sjukdom och när snabba åtgärder är avgö- rande för att motverka smittspridning, kan även Social- och helse- direktoratet fatta beslut om åtgärder enligt ovan för hela eller delar av landet. Lagen innehåller också bestämmelser om avstängning från arbete och undervisning (§ 4-2). Bland annat kan kommunläkaren i sam- råd med ytterligare en läkare utsedd av fylkeskommunen avstänga en person med en allmänfarlig smittsam sjukdom från arbetet eller från undervisning om det föreligger allvarlig risk att smitta överförs till andra. Beslut om avstängning får avse högst .