sou · GRB3105d5 · 2004-01-01 00:00:00 — Starkt gödslade objekt och sådana som ansågs för igenvuxna för att komma ifråga för fältbesök gallrades bort. Man använde sig också av ytterligare ett kriterium, nämligen minimiareal. Denna areal varierade något från län till län men var så stor som 2 ha i t.ex. . Efter den första gallringen gjordes sedan fältbesök på de kvar- varande potentiellt intressanta objekten. Vid fältbesöken föll ytterligare ett antal objekt bort på grund av t.ex. för utarmad flora, för omfattande igenväxning, eller andra faktorer. En diskussion som fördes ganska intensivt under formandet av ÄoH gällde i vad mån andra värden än en rik kärlväxtflora skulle spela roll vid urvalet av objekt. Gamla träd och kulturmiljöspår var exempel på sådana saker som ansågs viktiga. I den slutliga hant- eringen var det dock fältskiktets kärlväxtflora som kom att bli den viktigaste faktorn. ÄoH kom dock aldrig att genomföras på ett strikt standardiserat sätt över hela landet. Det förkom variationer i fråga om minimi- areal, betydelsen av andra faktorer än kärlväxtfloran, toleransen mot igenväxning m.m. Tre värdeklasser (en fjärde oklassificerad grupp användes i skift- nde grad i olika län). Också denna indelning varierade antagligen också något mellan län och t.o.m. mellan kommuner. Efter ÄoHs genomförande har nya områden upptäckts och i vissa fall inkluderats i miljöersättningssystemet. Skälen till att dessa områden inte togs med i ÄoH har varit många, missar vid flyg- bildstolkningen, bristfälliga fältbesök, uppvärdering av t.ex. gamla träd och fungan på platsen är några faktorer. Också för stor minimiareal har varit en anledning att objekt inte kommit med vid ÄoH men där man senare uppmärksammat skyddsvärden och inkluderat markerna i systemet. Också områden som varit igen- vuxna och blivit röjda återfinns bland sådana ytor som erhåller miljöersättning. är man från del i full gång att genomföra en efterföljare till ÄoH. Denna inventering (Ängs- och betesmarksinventeringen (ÄoB) är naturligtvis starkt efterfrågad. Den kommer att vara användbar på många sätt. Denna nya invent- ering tar ett vidare grepp än ÄoH. Som en följd av de forsknings- resultat och inventeringar som gjordes under de år som gått mellan inventeringarna tillmäter man andra organisationsgrupper ett större intresse än vad som gjordes i ÄoH. Men trots detta är ÄoH också tydligt inriktad på hävdade objekt som är i drift, objekt i olika grad av igenväxning faller därmed utanför även ÄoB. Valet av denna strategi baserades på begränsade resurser. Det finns dock långsiktiga strategiska skäl att försöka få kunskap om vad det kan finnas för potentiella naturbetesmarker och ängar som antingen är igenväxningsmarker i olika stadier, eller t.o.m. har en annan markanvändning, men där det skulle kunna återskapas värdefulla naturbetesmarker och slåtterängar. Vilken typ av områden är det då som skulle kunna bli aktuella, men som inte inkluderas i inventeringar och ersättningssystem? Mer eller mindre starkt igenvuxen betes- och slåttermark, mark som delvis räknas som skog och igenväxande vall längs älvdalar i Skogsbetesmark som hävds mycket svagt eller inte alls men där spår finns kvar av skogsbetet , kulturbete eller skog som skulle kunna sammanbindande betesmarker Det finns alltså i landet en rad markområden som inte kan räknas som värdefulla ängs- och betesmarker men som skulle kunna restaureras till sådana eller öka värdet på befintliga ängs- och hagmarker. Skälen till sådana restaureringar har flera orsaker. En orsak är att det finns landskapsavsnitt där de kvar- varande ängs- och betesmarkerna ligger isolerade från varandra och är mycket små. kan de fortfarande innehålla en mycket värdefull fauna och flora. De behöver kopplas samman i mera landskapsfunktionella enheter för att värdena skall kunna bevaras på lång sikt. Det är då viktigt att det finns en kunskap om vilka marker som har en potential att bli restaurerade. Ett annat skäl är när ett antal betesmarker ligger isolerade från varandra t.ex. i ett tätortsnära område och där dessa ytor inte på ett praktiskt sätt kan utnyttjas för rekreation. Kan de bindas samman ökar rekreations- möjligheterna på dessa marker som vinster kan göras för biodiversiteten och eventuellt också för kulturmiljön. I det här senare fallet kan det antagligen inte bara röra sig om igenväxnings- mark utan också om skog, åker och starkt gödslad mark. Läget i relation till värdefull ängs- och betesmark samt läget i förhållande till rekreationsutgångspunkter är då väsentliga faktorer. En annan kategori som på något sätt behöver uppmärksammas är f.d. fodermarker framförallt i , särskilt inom sådana om- råden som hyser mycket ringa arealer hävdade fodermarker. Det kan både röra sig om lättidentifierade fodermarker som lämnats att växa igen, t.ex. fäbodvallar, slåtterdeltan, raningar, över- silningsängar och dammängar. Men det kan också vara fråga om diffus betespåverkad skog. Ett av skälen till att det i ÄoH inte gick att finna särskilt mycket naturbetesmark på många håll i var just att det tidigare naturbetet där för det mesta tidigare skett som skogsbete. Det är naturligtvis svårt att restaurera stora arealer av tidigare fodermarker, men det finns antagligen förutsättningar eller kan uppstå förutsättningar för restaurering inom begränsade områden i . Ett kunskapsunderlag behöver därför tas fram för att finnas som en bakgrund för eventuella regionala och lokala projekt. Detta kunskapsunderlag bör inte i första hand vara en detaljinventering av tidigare fodermarker utan snarare en översikt över den variation av sådana marker som finns i , och delar av . I vissa regioner kan man i en sådan översikt göra fördjupade studier, t.ex. fäbodsområdet i eller raningsmarkerna längs . Slutligen kan man göra två geografiska bristanalyser. Den ena gällande fodermarker och den fauna, funga och flora som är eller har varit knuten till sådana marker. Den andra gäller fordermarker i relation till olika kulturmiljövärden. När det gäller den biologiskt inriktade bristanalysen är tanken att man utgår från att det skall finnas tillräckligt med arealer av olika typer av fodermarker spridda över landet och under olika edafiska förhållanden för att arter knutna till dessa marker skall kunna behållas i vitala populationer. En sådan bristanalys skall alltså inte ta hänsyn till var det finns mer eller mindre goda förutsätt- ningar för hävd utan bara behovet av hävdade marker av olika slag. En sådan bristanalys skulle antagligen visa på befintliga brister dels när det gäller nordliga områden dels när det gäller fodermarker med speciella kombinationer av hävdformer och edafiska förhållanden, t.ex. bete på kalkrik sand. Gör regionala inventeringar av potentiella ängs- och betes- marker i tätortsnära områden. Gör regionala inventeringar av potentiella fodermarker i om- råden med höga värden men där en utglesning av fodermark- erna skett eller pågår. Gör ett nordsvenskt kunskapsunderlag för eventuella regionala restaureringar av fodermarker. Gör en bristanalys utifrån de hot som finns mot olika växt-, djur- och svamparter. Gör en bristanalys utifrån en kulturhistorisk bakgrund. Landskapsperspektivet har saknats i det ersättningssystem som funnits. Trots detta har det funnits en medvetenhet om land- skapsnivåns betydelse. Praktiskt har det inte ansetts vara möjligt att i styrmedelssammanhang ha med ett landskapsperspektiv. Landskapsperspektivet är viktigt utifrån flera utgångspunkter; ekologiska, kulturhistoriska och rekreativa. Dessutom har land- skapsperspektivet stor betydelse om det skall vara möjligt att ha med naturbetesmarkerna i en övergripande fysisk planering från kommunernas sida. I ett historiskt perspektiv har naturbetesmarker och slåttermarker varit långt mer utbredda än de är . I många delar av var det den ytmässigt helt dominerande markanvändningen . har dessa marker ytmässigt varit på ständig tillbakagång. Slåttermarkerna minskade mycket starkt under 1800- talet. En del slåttermark övergick till att bli betesmark, men huvuddelen omvandlades till åker. När det gäller de traditionella betesmarkerna har det i många fall funnits en flytande gräns mellan det som kan betecknas som betes- mark och det som skulle kunna betecknas som skog. Huvuddelen av de traditionella betesmarkerna har antingen spontant vuxit igen till skog eller skogsplanterats. I det traditionella landskap där betes- och slåttermarkerna spel- ade en stor roll fanns det stora sammanhängande populationer av många av de djur- och växtarter som var bundna till dessa marker. Lokala utdöenden hade ingen större effekt på populationsstorleken då det fanns hävdade marker som kunde fungera som bas för återkolonisation. Ett fenomen som antagligen var mycket van- ligt innebar att ett område växte igen t.ex. i samband med en lokal nedgång i betesdjursantalet. När området senare åter röjdes och betades kunde det återkoloniseras. Kolonisationsförmågan hos olika djur- och växtarter varierar dock högst avsevärt och även i ett mycket betes- och slåtterdominerat landskap kan vissa arter på grund av den ovan beskrivna dynamiken trots allt bara ha funnits i lokala små populationer p.g.a. spridningssvårigheter. när de kvarvarande betes- och slåttermarkerna i stora delar av landet ligger som små isolerade öar i ett åker och/eller skogs- dominerat landskap är spridningsmöjligheterna mycket mindre än under 17–1800-talen. Det är dock inte bara spridnings- och åter- kolonisationsmöjligheterna som starkt minskat p.g.a. landskapets fragmentering, för många arter är även de små biotopöar de lever i så små att slumpmässiga förhållanden mycket lättare än tidigare kan slå ut små populationer, och populationer av arter med stora arealkrav, t.ex. vissa fåglar kan ej överleva på lång sikt. Ytterligare ett fenomen bör också nämnas i detta sammanhang. betesdjurshantering var antagligen en mycket verksam faktor i att sprida många kärlväxter, men även insekter och svamp- ar, mellan betesmarkerna. Genom att driva betesdjur mellan olika betesmarker och då låta betesdjuren passera småbiotoper där också ett visst bete skedde, spreds olika arter i landskapet. Slåtterhö- hanteringen bidrog ofta verksamt till spridning av olika kärlväxter. Frörester från hölador användes t.o.m. för insådd på sådana ytor där tillfälliga åkrar skulle återgå till slåttermark. har männ- iskans roll som spridningsfaktor i betes- och slåttermarkerna avse- värt minskat. Dagens fragmenterade betes- och slåttermarker hyser därför antagligen fler arter än vad som skulle varit fallet om dessa landskap funnits . Dagens relativt rika fauna och flora i dessa marker kan därför delvis ses som ett resultat av ett tidigare mera sammanhängande och dynamiskt betes- och slåtterlandskap. ser vi tendenser till en artutarmning på våra isolerade betesmarker, och troligen kommer många av de kvarvarande betes- och slåttermarkerna att bli allt artfattigare genom lokala utdöenden i isolerade ängs- och betesmarker. Det finns alltså stora art- bevarandeskäl att ta upp frågan om hur viktigt landskapets struktur är och vilka åtgärder som kan ha positiv effekt på den biologiska mångfalden på landskapsnivå. Sett ur ett kulturhistoriskt perspektiv är många av våra betes- och slåttermarker mycket värdefulla. De ger oss en insikt i hur stora delar av tidigare agrara landskap sett ut och hur det fungerat. Man kan dock inte komma ifrån att de bevarade betes- och slåttermarkerna bara är fragment av vad som tidigare funnits. På många håll kan det vara svårt att förstå betes- och slåtter- markernas tidigare roll i landskapet då de ligger isolerade i det moderna jordbrukslandskapet. I sådana områden där det finns fler och större betes- och slåttermarker kvar kan det vara lättare att förstå de tidigare sammanhangen. Det finns alltså kulturhistoriska skäl att bevara och även förstärka områden där mer sammanhäng- ande betes- och slåtterarealer finns kvar. Ett mycket viktigt motiv för utbetalning av ersättning för hävd och skötsel av slåtter- och betesmarker är att allmänheten uppskattar dessa marker som vacker landskapsbild, men det är också viktigt för friluftslivet. I och med att vi i har allemansrätten blir miljöersättningarna för ängs- och betesmarker direkt en kollektiv ersättning till bonden för att han vidmakthåller en naturtyp av stort rekreativt värde. Det finns dock stora skillnader ifråga om nyttjandet av olika betes- och slåttermarker. Små isolerade betesmarker får mycket sällan besök. Däremot besöks områden med större samman- hängande betesmarker eller områden med många betesmarker som ligger nära varandra oftare. I tätortsnära områden kan dock även små isolerade betesmarker och slåttermarker ha ett betydande rekreativt värde. Denna problematik anknyts till under de två första avsnitten. Ur ett rekreativt perspektiv finns det alltså skäl att bevara, restaurera och t.o.m. nyskapa betesmarker så att större samman- hängande betesområden kan uppstå. Marker behöver inte direkt anslutas till varandra om de binds samman med stigar och vägar. Fysisk planering och bygdeperspektiv Slutligen finns det ett mer övergripande samhälleligt skäl att skapa sammanhängande betesmarksområden. Med en viss betoning på biologiska, kulturella och rekreativa värden i vissa landskap kan en positiv utveckling komma igång. Besöksnäringen kan generera lokala arbetstillfällen. Krokshult i östra är ett mycket bra exempel på hur lokal entusiasm och lokala eldsjälar har förmått en hel bygd att relativt systematiskt restaurera betes- och slåtter- marker. 14 mindre byar i Krokshultstrakten utgör ett mycket attraktivt besöksområde och nya arbetstillfällen har skapats. En viss inflyttning till bygden sker. i är ett exempel på en kommun där betes- markerna är strategiskt viktiga i den kommunala planeringen. Genom att restaurera betesmarker i närheten av tätorten har man skapat mycket attraktiva boendemiljöer där rekreationsmöjlig- heterna i närområdet är mycket goda. Sammanhängande betesmarksområden är alltså av godo på flera sätt ur ett samhällsperspektiv. Flera skäl talar alltså för att det bör införas någon form av styr- medel som stimulerar framväxten av större sammanhängande betes- och slåttermarker. Också tillkomsten av aggregat av flera mindre betes- och slåttermarker bör gynnas. Detta kan ske om en ersättningsform införs som ger samtliga ersättningsberättigade betes- och slåttermarker i ett definierat område ett tillägg utöver redan erhållna ersättningsmedel. Tekniskt sett behöver förslaget utarbetas i mer detalj än vad som kan föreslås. Följande principer föreslås dock: Det skall vara brukare i ett område som till före- slår att ett område får en speciell status. Det skall alltså inte vara myndigheterna som gör någon form av landskapsanalys och därefter pekar ut de lämpliga områdena. Storleken på landskapsavsnitten som pekas ut bör vara någonstans i storleksintervallet 4–. De bör vara cirkel- runda. Olika storlekar kan tänkas för olika län eller produk- tionsområden. Andelen betes- och slåttermark bör vara minst 10–. Andelen kan vara i mycket sjörika områden eller skärgårdsområden. Andelen landareal med betes- och slåtter- marker skall då vara . I andelen betes- och slåttermark inräknas också mark där restaureringserättning beviljats. Samtliga personer med miljöersättning bör kunna föreslå om- råden för förhöjd ersättningsnivå. Flera sådana områden bör i praktiken kunna överlappa varandra. Områdena bör regelbundet offentliggöras av länsstyrelserna. Också områden där man ännu inte nått upp till erforderlig andel ängs- och hagmarker, men där dessa föreslagits bör inkluderas så att brukare inom ett sådant område stimuleras att nå över ribban. Syftet med konstruktionen är att stimulera bygdesamverkan, så att man genom gemensamma ansträng- ningar når en sådan nivå att alla brukarna inom ett område får ekonomisk nytta av ansträngningen. Förhoppningsvis kan en sådan konstruktion leda till att det från brukarnas sida tas initiativ till landskapsekologisk planering. Parallellt med införandet av denna typ av landskapsbetingad för- höjd miljöersättning bör ett antal pilotprojekt startas. Dessa skall kunna fungera som demonstrationsprojekt för att visa hur ett antal brukare i en trakt gemensamt kan höja de biologiska, kultur- historiska och rekreativa värdena för ett område. 4 Hävdsynsätt kontra artsynsätt. Allteftersom naturvård och kulturmiljövård har kommit att bli större och större intresseområden så har också diskussionerna om hur dessa intresseområden skall samsas i landskapet blivit inten- sivare. Inte alltför sällan har det också uppstått konkreta menings- motsättningar rörande skötsel av enskilda objekt, t.ex. betesmark- er. Dessa motsättningar har i princip sin bakgrund i kultur- miljövårdarnas prioritering av historiska förlopp och förhållanden, medan naturvårdarna har varit inriktade på biologiska värden. Under det senaste årtiondet har dock en hel del av dessa mot- sättningar minskat då bl.a. många av de yngre tjänstemännen fått en utbildning som omfattar både kulturhistoria och biologi och främjar både de biologiska och kulturhistoriska värdena. Dock är det så att även om man har en positiv inställning både till kultur- historien och den biologiska mångfalden så finns det situationer där det blir tvunget att göra vissa prioriteringar. I diskussioner om ängs- och betesmarker är man ibland oense om det skall vara den historiska hävden eller om det skall vara omsorgen om enskilda arter som skall vara utgångspunkt för dagens skötsel. Naturvårdare med biologisk utbildning hävdar artutgångs- punkten. Resonemanget i en förenklad form går oftast ut på att det gäller att anpassa hävden/skötseln på ett sådant sätt att framförallt vissa hotade/sällsynta och/eller rödlistade arter får så bra förhåll- anden som möjligt. Kulturhistoriskt intresserade och/eller kulturhistoriskt utbildade personer kan hävda att den traditionella hävden i sig har ett stort kulturhistoriskt värde, dessutom menar man att denna hävd är det som skapat artrikedom. Med en traditionell hävd skulle också de hotade och sällsynta arterna gynnas även om man inte känner till dessa arters specifika hävdkrav. I sina extrema former lider båda dess synsätt av ett antal brister. När det gäller artsynsättet kan man utifrån ett praktiskt biologiskt synsätt ha följande invändning: Det innebär nästan en oändlig forskningsinsats att reda ut vilka skötselkrav alla de arter som finns inom en betesmark har. Även om en viss fokusering sker mot vissa hotade arter innebär det trots allt att stora datamängder måste samlas. Dessutom har många arter vitt skilda skötselkrav. Enklast blir det om man bestämmer sig från att utgå från ett fåtal arters krav. I praktiken kan en sådan satsning vara till gagn för flera andra arter med liknande skötselkrav. Ett problem är dock att man måste bestämma sig för vilka arter som skall gynnas. I skötselplaner för naturreservat finns det åtskilliga exempel på hur man söker kompromissa mellan olika artgruppers krav och rekommenderar därför en skötsel med lite utav varje. Vilka kriterier som skall användas för att välja ut de arter eller artgrupper man skall forma skötseln efter är inte någon självklarhet. Åtskilliga gånger har naturvårdare med intresse för olika artgrupper drabbat samman rörande den praktiska sköt- seln av hagmarker. Klassiska är diskussionerna mellan skalbaggs- företrädare med förhoppning om bevarande av en hel del träd och buskar och död ved och de som företrätt en rik kärlväxtflora som anses finnas i öppna solbelysta gräsmarker. Ingen av grupperna har vetenskapligt mer rätt än den andra. De förordar bara olika faser i ett dynamiskt landskap som är gynnsamma för olika artgrupper. har kärlväxtspecialister och kulturhistoriska företrädare haft en gemensam syn p.g.a. att kulturhistorikerna varit inriktade på perioder i historien med relativt intensiv hävd. Sett ur ett strikt artbevarandeperspektiv kan knappast enskilda mindre ängs- och betesmarker ha skötselplaner som helt baseras på lokala förhållanden. Stora landskapsavsnitt bör ges en gemensam strategi där olika lokaler sköts för att gynna olika artgrupper. Även med ett sådant övergripande artbevarandeperspektiv måste man göra prioriteringar, förslagsvis för att gynna de mest utsatta sköt- selberoende gräsmarksarterna. Vilka problem finns det då med den hävdutgångspunkt som framförs av många på den kulturhistoriska sidan? Huvudproblemet här är att det som kan tyckas vara en tydlig hävdregim egentligen i ett längre tidsperspektiv är en serie av varierande hävdregimer som lett fram till dagens situation. Marker som kan se ut som om de haft ett relativt kontinuerligt betestryck, kan egentligen under ett längre tidsperspektiv ha haft en serie av varierande betestryck, vilket kan ha varit viktigt för många arters långsiktiga överlevnad. Vidare har det omgivande landskapet i många delar av landet genomgått stora förändringar också ur ett längre historiskt perspektiv. Det finns en risk att kulturhistorikerna överbetonar de perioder från vilka dokumentationen är bäst. Klassiskt är betoningen av hävdregimerna som dokumenterades under bl.a. storskiftet och laga skifte. När man menar att en kulturhistoriskt dokumenterad hävdregim gynnar hotade och sällsynta arter bygger detta på uppfattningen att det finns ett klart belagt samband mellan dessa arters förekomst och den historiska hävden. I vissa avseenden kan detta vara korrekt men i flera fall är det antagligen så att vissa av de hotade arterna har haft en kärv period när hävden var intensivast i landskapet, och att de har fått en viss bättre förutsätt- ning då hävden var mindre intensiv . Ytterligare en komplikation är att dagens betes- och slåtter- marker befinner sig i ett helt annat omgivande landskap än vad som var fallet t.ex. . Dagens slåtter- och betesmarker är t.ex. långt mer isolerade från varandra än vad de var . Som framgått ovan är varken artutgångspunkten eller hävd- utgångspunkten i sina extrema former särskilt bra instrument för en framkomlig skötselstrategi för våra naturliga fodermarker. Principerna för en framkomlig och bra skötselstrategi behöver därför istället utnyttja sig av element från både art- och hävd- utgångspunkten. Också det faktum att naturbetesmarkerna både är biologiskt och kulturhistoriskt betydelsefulla och värdefulla element betyder att de i sin skötsel måste ha sin utgångspunkt i båda dessa intresseområden. Eventuellt kan man tänka sig en strategi där man låter art- utgångspunkten för vissa områden helt ta överhanden och för andra områden låter hävdutgångspunkten vara i stort sett allena- rådande. Huvuddelen av områdena bör dock ha en kombinations- strategi. De element som bör finnas med i huvuddelen av områdena kan förslagsvis vara: dominerande historisk hävd, modifikation av hävden för att motverka markeutrofiering, modifikation av hävden för att föra in ett element av svagare hävd, detta för att efterlikna den reella historiska verk- ligheten som antagligen är en viktig faktor för den artmångfald som kan finnas på vissa områden eller Anpassning av hävden till starkt hotade arter med speciella krav. En policy bör skapas som anger riktlinjer för hur viss differentiering kan ske när det gäller skötsel av betesmarker. Denna differentiering kan gå ut på att artutgångspunkten får dominera vissa områden (huvudsakligen sådana områden där en eller ett antal arter med liknande skötselkrav kan vara utgångspunkten), hävd- utgångspunkten vissa andra områden och eventuellt får slutligen vissa områden ha rekreationsaspekten som utgångspunkt för skötseln. I huvuddelen av områden bör dessa tre skötselstrategier samsas. Riktlinjer bör tas fram för vissa större betesmarker eller sam- lingar av betesmarker så att delområden (på ett eller ) kan lämnas ohävdade eller med mycket svag hävd. Därefter bör en intensivare hävd återinföras. Detta för att åstad- komma situationer som liknar det långsiktiga historiska förloppet och gynnar arter beroende av extensivt hävdade, men ej igenväxta, områden.