sou · GRB319 · 2004-01-01 00:00:00 — trädde en lag i kraft som bland annat innebär att Barnsombuds- mannens ombudsmannaroll har renodlats. Vi delar regeringens uppfattning att det är angeläget med en tydlig och stark ombuds- man för barn och ungdomar. Frågorna om barns rätt till säkra och utvecklande miljöer bör därför inte tillföras myndigheten. 1.12Hur har samhällets syn på barns och ungdomars miljöer förändrats ? Fram till och med 1940-talet Den politiska medvetenheten om barns villkor i stadsmiljö väcktes då befolkningsomflyttningen från land till stad liksom nya faror såsom bilismen, ledde till en stor begränsning av barns livsrum. För att få barnen ifrån de farliga gatorna och minska slitaget på stadens parker började lekplatser inrättas och antalet växte kraftigt första decennier (2000). utkom med boken där hon beskrev hur barns villkor förändrats med inflyttning till städerna (1998). Hon menade att hela bostadsbyggandet måste underkastas en ny och frimodig prövning från familjesynpunkt. Det var barnens och inte ungdomarnas behov av säkra och stimulerande miljöer som uppmärksammades och fick genomslag i politiken. När det gäller den politiska synen på miljöer för ung- domar har samhällets motiv i stället utgått från ett behov av att kontrollera och uppfostra ungdomar. ansåg politiker att samhällets insatser skulle skapa alternativ till den kommersiella och mediala påverkan som ungdomar utsattes för (Ungdomsstyrel- sen 2001). kom den statliga Ungdomsvårdskom- mittén ut med sju betänkanden, som kom att bilda grunden för den moderna ungdoms- och fritidspolitiken där fritidsgårdar kom att bli en insats. Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman och framåt blev de fördelningspolitiska motiven till fritidsgårdar tydligare och fritidsgårdar öppnades framförallt i socioekonomiskt svaga bostadsområden med få föreningsaktiva. och tog kommunerna över ansvaret för ungdomspolitiken och ungdoms- och fritidssektorn växte kraftigt. 1954 höll professor och barnkirurgen ett uppmärksammat föredrag på . Detta belyste det stora samhällsproblem som barnolycksfall utgjorde i . Totalt omkom i mitten av 1950- talet mer än 400 barn (upp till ) varav ca hälften i trafiken. På andra plats kom drunkningsolyckorna. Berfenstam menade att varken hemmet eller barnens närmaste utemiljö var säkra vilket bland annat ledde till ett starkt säkerhetstänkande när det gäller lekplatser i . Även kunskapen om vilka risker barnen möter och hur man skyddar barnen var bristfällig hos såväl föräldrarna som berörda yrkeskategorier. De myndigheter och organisationer som arbetade med trafik- säkerhet, brandskydd, drunkning och livräddning osv., hade ingen verksamhet som riktade sig speciellt till barn och unga. Berfenstams och forskning och anförande på var upptakten till det svenska förebyggande barn- säkerhetsarbetet. Anförandet ledde bland annat till att mot barnolycksfall bildades , vilket kan beskrivas som ett nätverk av frivilligorganisationer som exempelvis Svenska Röda Korset och samt myndigheterna Medicinalstyrelsen, , och Konsu- mentverket. Verksamheten finansierades av de ingående organisa- tionerna och myndigheterna samt med bidrag från Allmänna Arvsfonden. Det frivilliga skadeförebyggande arbetet pågick under , 1954 –1979. ökade förståelsen för problemet i vida kretsar och i slutet av kommitténs verksamhetstid vidgades synen på barnsäkerhet på så sätt att det tydligt uttrycktes att säkerhet inte får kväva barns och ungas utveckling. Parallellt med kommitténs arbete hade också det allmänna säkerhetsmedvetandet i samhället höjts. Lagar och regler trädde i kraft som ledde till att riskerna i barns miljö minskade. Antalet omkomna barn halverades som kommittén verkade. Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman gjordes flera utredningar om barns utemiljö, som kom att få stort genomslag i den fysiska planeringen. lämnade kommittén för Barns utemiljö sitt slutbetänkande (SOU 1970:1) om hur en god miljö för barn och ungdomar skulle skapas. Utifrån kunskap om barns och ungdomars behov av lek och rörelse och om fysisk planering, föreslog utredarna riktlinjer för storlek, funktion, utseende och placering av lekutrymmen, och friytor i anslutning till bostäder, liksom trafikplanering där man framhöll att barn och bilar skulle skiljas åt. föreslogs få ansvaret för granskning av lekredskap utifrån pedagogisk och säkerhetssynpunkt och Arbetarskyddsstyrelsen ansvara för lek- redskapens tekniska kvalitet. startade efter ett förordnande av Kungl. Maj:t om att ett särskilt råd skulle kopplas till för att arbeta med lek och lekmaterial. var en verksam- het inom med egen ledningsfunktion och med medel via budget. Enligt direktiven skulle rådet hävda leken som en förutsättning för människans utveckling och verka för att goda möjligheter för en utvecklingsbefrämjande lek i såväl offentlig miljö som i bostadsmiljön skapades (1977). fokus var lekmiljöers och lekredskaps användbarhet för barnen i sin lek. 1979 kom slutbetänkande Barn- olycksfall (SOU 1979:28) i vilket man föreslog att en skulle inrättas på nationell nivå. Argument för detta var att en uppgift för ett nationellt organ är att utveckla samverkan mellan olika myndigheter och andra aktörer och att ett sådant arbete underlättas om ingående parter är på någorlunda likställd nivå. Ungefär omorganiserades vilket ledde till att och dess arbete inte längre passade in i den nya myndigheten. ombildades till en myndighet under och arbetet med barnsäker- hetsfrågorna införlivades i rådet på det sätt som Barnolycksfalls- utredningen hade förslagit. Den nya myndigheten fick namnet Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman och fick till uppgift att verka för förbättringar i barns miljö, med särskild tonvikt lagd på lekmiljö och för en ökad säkerhet för barn och unga. Syftet var att säkerheten och leken skulle ses som en helhet, att barns miljöer skulle vara så säkra att barn inte skulle utsättas för några risker och stimulerande och utvecklande. skulle bevaka forskning inom området, verka för nationell samordning samt informera om barns miljö och säkerhet bland annat till statliga och kommunala sek- torsansvariga myndigheter samt bostadsföretag (Förordningen 1988:1127 med instruktion för rådet). minskade intresset för barns villkor i stads- och bostadsmiljöer bland forskare och arkitekter i den allmänna debatten. I stället ökade intresset för barns och ungas delaktighet vilket ledde till projekt där barn och unga deltog i utformningen av närmiljön i bostadsområdet och skolan (2000). 1990-talets debatt och utformning av stadsmiljö och bostadsom- råden har präglats av s.k. förtätningsprojekt. Det har lett till att det återigen byggs hus med trånga gårdar, det som präglade byg- gandet och (1999). Det finns delade meningar om vad förtätning av boendemiljön innebär för barn. ser med oro på utvecklingen och menar att de kvaliteter som bland annat miljonprogrammen har, nämligen ljus, luft och grönska, riskerar att få stryka på foten då förtätning sker. , ordförande i , (2001) menar att en tätare stad ökar barns möjligheter till kamratliv och oberoende, eftersom de på egen hand kan ta sig till och från skolan och fritids- aktiviteter. En annan trend som oroar är integrerade gatumiljöer där barn och bilar ska samsas (Björklid 2002). ersattes 1993 av den nystartade myndigheten , vars uppdrag utöver ombudsmannaskapet kom att omfatta det nationella barnsäkerhetsarbetet och inte frågorna om barns miljöer. hade enligt för- ordningen med instruktion för (1993:710, § 2 p 4) ett särskilt ansvar för samordning och utveckling av samhällets förebyggande insatser inom området barns och ungas säkerhet. I instruktionen för har inte uttalats ett särskilt ansvar för frågor som rör barns miljöer utifrån Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman Frågor om barns lek- och utemiljö har saknat en nationell huvudman. Frågan om fortsatta ansvar för barnsäker- hetsfrågorna aktualiserades i utredningen – företrädare för barn och ungdom (SOU 1999:65). I utredningen föreslogs bland annat att det övergripande myndighetsansvaret för barns och ungdomars säkerhet inte längre skulle ligga på Barnom- budsmannen. Den huvudsakliga orsaken var att ombudsmanna- rollen skulle bli tydligare samt att myndighetsfunktionerna skulle begränsas så långt som möjligt. trädde sålunda en lagändring i kraft som förstärker befogenheter och ger myndigheten ett tyd- ligare fokus på att företräda barn. I utredningen om barnombudsmannen förslogs en flyttning av barnsäkerhetsfrågorna till som hade ansvar för det Nationella skadeprogrammet. Efter det att utredningen avslutats har dock omorganiserats till en stabsmyndighet med namnet Statens folk- hälsoinstitut och Nationella skadeprogrammet har fr.o.m. 2002-07-01 överflyttats till och ombildats till Nationella skadeförebyggande programmet. Det nationella samordnings- och utvecklingsansvaret för arbetet med barnsäkerhet flyttades fr.o.m. 2002-01-01 genom ett regeringsbeslut över till Barnsäkerhetsdelegationen. En nationell samordnande organisation för frågorna om barns säkra och utvecklande miljöer har inte funnits sedan tid, 1980 – 1993, vilket också uttrycktes i en skrivelse från regeringen till (Regeringens skrivelse 1997/98:79). I skrivelsen påpekades också att det finns brister i barns och ung- domars inomhusmiljö, samt att bevakningen av brister i barns och ungdomars utemiljö försämrats bland annat sedan avskaffades. Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman Denna korta beskrivning av utvecklingen visar att på nationell nivå kom säkerheten i fokus . Under 1970- talet och delvis uppmärksammades också utveck- lingsaspekter i barns miljöer. Det är framförallt de yngre barnens behov som stått i fokus för det nationella intresset. Det kan också konstateras att många av de skadeförebyggande åtgärderna haft fokus på de små barnen. När det gäller ungdomarna har vi inte nått samma framgång och framhöll vid en konferens att vi har nått långt när det gäller de små barnen, men vi har svikit ungdomarna. (1999) konstaterar att generellt sett finns det allt färre saker för barn att göra i bostadsområden ju högre upp i åldrarna de kommer. När det gäller fritidsaktiviteter och miljöer, vilka utgör viktiga arenor för ungdomar, så lämnade staten över ansvaret till kommunerna . Det svenska barnsäkerhetsarbetet har lett till att det finns en betydligt större insikt och förståelse för skaderiskerna i barns liv och miljö. Detta har skett på samma gång som ett bredare allmänt säkerhetsmedvetande utvecklats både nationellt och internationellt. I har ett antal kommuner och landsting som arbetat enligt modellen En säker och trygg kommun visat att ett systematiskt tvärsektoriellt samarbete för att förebygga skador har effekt. Barnsäkerhetsarbetet var från början framförallt inriktat på ska- dor till följd av olycksfall, men har också börjat inkludera skador till följd av våld och självtillfogade handlingar. Aktuella studier visar också att det finns såväl regionala som socioekonomiska skillnader i risken att skadas bland barn och ungdomar i (SOU 2002:68; SOU 2002:99), men det behövs mer kunskap om orsakerna till skillnaderna. Denna bredare syn på barnsäkerhet innebär att alltfler aspekter av barns och ungdomars miljöer – både socioekonomiska, psykosociala och fysiska – måste beaktas i det moderna barnsäkerhetsarbetet. En naturlig utveckling är därför att se barns och ungas miljöer utifrån ett helhetsperspek- tiv där både säkerhet, rörelsefrihet, lek och trygghet beaktas. Vid den sjätte världskonferensen om skadeprevention (2002) antogs to Safety, ett doku- ment som betonar säkerhet som en mänsklig rättighet. Målet med dokumentet är inte att eliminera alla risker utan snarare att kon- trollera risker som utgör ett hot mot människors hälsa och väl- Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman Säkerhet definieras med andra ord inte som en total avsaknad av risker. 1.13Säkerhet och utveckling är varandras förutsättningar Att se barns och ungdomars utveckling och säkerhet i ett samman- hang innebär att utgå från deras rätt till en uppväxtmiljö där de tryggt kan leka och röra sig fritt, anta utmaningar, successivt utöka sin aktionsradie och sin självständighet utan att riskera att dödas eller skadas allvarligt. Detta borde vara en självklarhet, men under sin uppväxt konfronteras barn och ungdomar med miljöer där andra mål ofta prioriteras, vilket kan innebära ökade skaderisker och ökad otrygghet, liksom minskade möjligheter till utveckling. Det finns anledning att tro att den gynnsamma utvecklingen av skador bland barn som vi haft i bland annat kan förklaras av ansatsen att beakta barns miljöer utifrån ett helhetsperspektiv, vilket exempelvis inneburit att i bostadsområden har barn och trafik skilts åt och utrymmen har avsatts för lek. Det är viktigt att denna inställning till barns och ungdomars liv och miljö bibehålls. Risker i miljön kan utifrån detta perspektiv utgöras av skaderisker men också av otrygghet och minskade möjligheter till lek och rörelsefrihet. Den framtida huvudmannen bör därför fokusera barns vardagsmiljöer och analysera vilka fenomen, som kan utgöra hot mot barns och ungas säkerhet, rörelsefrihet och utveckling. Lek, rörelsefrihet och trygghet är nyckelord för barns och ungas utveckling. För de mindre barnen är lek lika med utveckling. Leken innebär att erövra och utforska ytor i närhet till vuxna. Utemiljö är utvecklingsmiljö (Björklid 1982) och studier har visat att leken blir mer varierad om den får ske i kontakt med mer vild natur och inte enbart på lekplatser. Likaså utvecklas barnens motorik och koncentrationsförmåga mer gynnsamt liksom förmågan att hantera konflikter (m.fl. 1997). Skolgårdsutvecklingsprojekt har också visat att en roligare och mer stimulerande skolgård kan leda till färre skador bland barnen (1994). För de lite större barnen utökas aktionsradien till bland annat skola och fritidsaktiviteter och det blir viktigt att kunna röra sig fritt i sitt grannskap utan att eskorteras av vuxna. Om miljön utgör ett hinder eller en barriär som begränsar rörelsefriheten, till exem- Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman pel oro för risker i trafiken, kan det få negativa effekter på barns utveckling (Björklid 1982). För tonåringarna har leken ersatts av andra fritidsintressen. För ungdomar är olika former av sport och idrott viktiga fritidssyssel- sättningar liksom att umgås med kamrater (1998). Rörelse- frihet i denna åldersgrupp kan underlättas av en väl fungerande kollektivtrafik, som är anpassad efter deras behov. Det kan handla om att kunna ta nattbuss hem i stället för att vara beroende av skjuts med kamrater. Den generation barn som växer upp är den första som i huvudsak tillbringar sitt utomhusliv i områden och platser, som är skapade speciellt för barn, av vuxna. Barns upplevelse av platser bestäms därför inte längre i lika hög grad av vad de vill göra som av vad de kan göra (1995). Vuxnas ansvar för barns och ungas miljöer har därför kanske aldrig varit större. Därför behövs en nationell drivkraft som kan säkerställa att barns och ungdomars rätt till säkra och utvecklande miljöer tillgodoses. 1.14Splittrat sektorsansvar för barns vardagsmiljö Det nationella ansvaret för säkerhet och utveckling i de miljöer där barn och unga tillbringar sin vardag är fördelat på flera sektors- myndigheter. De är var och en starka inom sitt område, men med utgångspunkt från barnets vardag såsom hemmet, skolvägen, skolan och skolbarnomsorgen, förskolan, lekparken, idrottsanlägg- ningen o.s.v., är ansvaret splittrat. Det finns också regelverk på regional och lokal nivå. Här beskrivs i korthet några myndigheter och deras ansvarområden som tillsammans utgör en nationell driv- kraft i skapandet av säkra och utvecklande miljöer för barn och unga. har sektorsansvar när det gäller samhällsplanering, be- byggelseutveckling och byggande. ska följa utvecklingen och ge vägledning till kommuner beträffande användning och i viss mån utformning av mark i tätorter till exempel utemiljön kring bostäder, förskolor och skolor. I (SFS 1987:10) anges att Inom eller i nära anslutning till områden med sammanhållen bebyggelse skall det finnas lämpliga platser för lek, motion och annan utevistelse. skriver även före- skrifter rörande tekniska krav och säkerhet i byggnader. ansvarar för det nationella trafiksäkerhetsarbetet och ska inom sitt Barns rätt till säkra och utvecklande miljöer – framtida huvudman uppdrag öka möjligheterna för barn att självständigt utnyttja vägtrafiksystemet. uppgift är att, med utgångs- punkt från produktsäkerhetslagen (SFS 1988:1604), motverka att varor och tjänster som orsakar skada på person eller egendom finns på marknaden. framtida roll innebär ett större fokus på tvärsektoriellt skadeförebyggande arbete med utgångs- punkt i den nya lagen om skydd mot olyckor. Elever från förskoleklass och uppåt omfattas av arbetsmiljölagen (1977:1160). har således sektorsansvar när det gäller att förebygga ohälsa och olycksfall och i övrigt uppnå en god fysisk och psykosocial arbetsmiljö i skolan. Skollagen (1985:1100) och läroplanen för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklassen och fritidshemmet (Lpo 94) tar i liten omfattning upp miljön i skolan medan läroplan för förskolan (Lpfö 98) ställer krav på en trygg och utvecklande miljö som utmanar och lockar till lek och aktivitet. När det gäller finns det ingen mot- svarande generell reglering om en trygg och utvecklande miljö. Den reglering som finns tar sikte på lokalernas ändamålsenlighet. Därför är det oklart om det ligger inom uppdrag att till exempel tillse skolgårdarnas utformning. Genomgången visar att det finns flera myndigheter som, utifrån befintlig lagstiftning, har ett tydligt ansvar för att ett systematiskt säkerhetsarbete bedrivs inom sektorn. Genomgången visar också att lagstiftarna velat garantera säkerheten medan kvaliteter i miljön som beaktar barns och ungdomars behov av utveckling i form av rörelsefrihet och tillgänglighet i stort sett lämnats obearbetad på nationell nivå. För att åstadkomma ett samlat nationellt arbete med barns säkra och utvecklande miljöer bör insatserna koordineras, vilket ställer krav på ett väl fungerande informationsutbyte mellan de olika aktö- rerna, liksom ett utvecklat barn- och ungdomsperspektiv. Vi anser därför att viktiga uppgifter för den nya huvudmannen är att sam- ordna det nationella arbetet, identifiera områden som faller mellan olika sektorsmyndigheter, liksom vara pådrivande utifrån barns och ungdomars behov. ., , R H., Children and their accidents. , , 1993. Björklid P., Children´s outdoor enviroment. A study of children´s outdoor activities on two housing estates from the perspective of environmental and developmental psychology. , , 1982. Björklid, P., Trafikmiljöstress i föräldraperspektiv. Forskningsgruppen för miljöpsykologi och pedagogik, 2002. ., ., Svenska skolbarns hälsovanor 1997/98. , S. m.fl., Juridikens termer. studium, 1975. , Unga är också medborgare – om barns och ungdomars inflytande i planeringen, 2000. , D., , B., Editorial. Injury Prevention 2001; 7:81–82. , Resolution (76) 6 on Accidents in Childhood as a public health problem, 1976–04–19. , Action Plan 2001 to 2003. Representation in Standardisation, IASBL, , , 2002. , På väg mot ett skadefritt , Strategier, insatser och aktörer i det skadeförebyggande arbetet. ., , ., ., ., Ute på dagis. Hur använder barn daghemsgården? Utformningen av daghemsgården och dess betydelse för lek, motorik och koncen- trationsförmåga. Stad nr 145. ., Miljöfaktorer. Rapport från arbetsgruppen Miljöfaktorer till . Underlagsrapport nr 5, 1999. ., Folkhälsovetenskapligt lexikon. , Natur och kultur, , 2000. ., , Aldenberg E., School-Injury determinants and characteristics: Developing av investigation instrument from a literature review. Vol 30, No 4:481–495, 1998. ., Barndomsparadis och barndomsprojekt – förhållnings- sätt till platser för barn. , , 1995. ), Skololycksfall och skolans uterum. Nilheim J., Kan ni gå ut och leka? Barns utomhusmiljö i nybyggda innerstad. och sam- hällsplanering, KTH. Examensarbete i samarbete med avd för planering. Nr 99–93. ., Fritid i Skilda världar. , E., Lek, lekplatser, lekredskap. En utvecklingspsyko- logisk studie av barns lek på lekplatser. , LiberFörlag, , 1977. (red), Barn i stan? Om barns tillgång till stadsbygden. ., Stadsbarndom. Om barns vardag i en modern förort. Statskontoret, Statens nämndmyndigheter. , A league table of child deaths by injury in rich nations, No.2, February 2001. , , , . , Bara vara – mötesplats på ungas villkor. Rapporterar 21, 2001. SFS 1993:710, Förordning med instruktion för . Prop.1997/98:136, Statlig förvaltning i medborgarnas tjänst. 2001/02:96, En förstärkt barnombudsman. Regeringens skrivelse 1997/98:79. Med redovisning av arbetet med de allmänna barnfrågorna. SOU 1970:1, Barns utemiljö. Betänkande av kommittén för barns utemiljö. SOU 1979:28, Barnolycksfall. Betänkande av Barnolycksfalls- utredningen SOU 1998:154, OAS . Betänkande av Kommittén om samverkan angående information kring bruk av alkohol, dess risker och skadeverkningar mellan branschorganisationer, försäkringsbolag och berörda myndigheter SOU 1999:65, – företrädare för barn och ungdomar. SOU 2000:28, Kunskapsbygget – det livslånga lärandet. SOU 2000:91, Hälsa på lika villkor – nationella mål för folkhälsan. Barns och ungdomars välfärd. Betänkande av Kommittén Välfärdsbokslut SOU 2001:5, Forum för levande historia. Betänkande av historia. SOU 2002:10, Reformerad räddningstjänstlagstiftning. SOU 2002:65, En vägtrafikinspektion. Betänkande Vägtrafikinspek- tionsutredningen. SOU 2002:68, Sociala skillnader i skaderisker. En rapport om den socioekonomiska fördelningen av skador bland barn och ungdomar i . Barns skador i . Barnskadeatlas med frekvenser och trender på nationell, läns- och kommunnivå 1987–2000. En rapport från Barnsäkerhetsdelegationen. Särskilt yttrande av , expert i Barnsäkerhets- delegationen (Professor i pedagogik, i ) Mycket återstår för att tillgodose behovet av säkra utemiljöer för barn som ger möjligheter till lek, samvaro och därmed utveckling. Det handlar inte bara om särskilt iordningställda miljöer utan om miljön i dess helhet för att skapa tillgänglighet för barnen och förflyttningar mellan olika aktiviteter. Frågorna måste därför behandlas i ett helhetsperspektiv. Detta talar för att en särskild myndighet inrättas för det övergripande ansvaret för att samordna, driva på och följa upp hur aktörer på olika nivåer tar tillvara barns rätt till säkra och utvecklande miljöer. Därigenom kan barnmiljöfrågorna synliggöras på ett offensivt och tydligt sätt. Barnsäkerhetsdelegationens uppdrag bör därför tidsbegränsas med inriktning på att barnsäkerhetsfrågorna förs till en egen ny myndighet. I en sådan myndighet skall självfallet relevant kompetens finnas, särskilt på barns utveckling och deras rätt och behov av säkra och utvecklande miljöer. Särskilda yttranden SOU 2003:19 Särskilt yttrande av , sakkunnig i Barnsäkerhets- delegationen (IPA-Barns rätt till lek) Barnsäkerhetsdelegationen borde beslutat föreslå en ny myndighet att ha det övergripande ansvaret för barns rätt till säkra och utvecklande miljöer. Utredningens förslag att inrätta en 3-årig nationell delegation löser inte de stegrande problemen med barns lek och utemiljö. Det innebär framför allt en fördröjning med risken enligt det gamla talesättet Komma med mjölken sedan fölet är dött Jag instämmer med texten i betänkandet (s. 31) att en egen myndighet är också en tydlig politisk viljeyttring om att frågorna om barns rätt till säkra och utvecklande miljöer är viktiga. Att överlåta åt en delegation inom att ansvara för dessa viktiga frågor tyder mer på tvehågsenhet än politisk vilja.