sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — I 6 kap. 22 § lagen om elektro- nisk kommunikation föreskrivs undantag enligt vilket brottsutre- dande myndigheter vid misstanke om vissa brott kan få uppgift om abonnemang från operatören (6 kap. 22 § första stycket 2). Om det är fråga om brottslighet av mer allvarlig art där det inte är föreskri- vet lindrigare straff än fängelse , kan myndigheterna även få andra uppgifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande (6 kap. 22 § första stycket 3). För ett sådant utlämnande av uppgifter användes tidigare beteckningen telelagsutlämnande (47 § första stycket 3 den upphävda telelagen). Även utan samband med brottsmisstanke kan polisen få uppgift från en operatör om abonnemang när uppgiften behövs för t.ex. identifiering i samband med olyckor och dödsfall eller för att kun- na fullgöra underrättelseskyldighet enligt polislagen (6 kap. 22 § första stycket 6 lagen om elektronisk kommunikation). Möjlighe- ten att enligt paragrafen få uppgifter från operatörer för olika än- damål gäller även för andra myndigheter, som kronofogdemyndig- het och skattemyndighet. Reglerna om utlämnande enligt 6 kap. 22 § lagen om elektronisk kommunikation förutsätter att uppgifterna finns tillgängliga hos operatören när de begärs utlämnade. Om operatörerna inte har spa- rat uppgifterna, kan de brottsutredande myndigheterna inte få till- gång till dessa. I 6 kap. 5 § lagen om elektronisk kommunikation anges som huvudregel att den som bedriver anmälningspliktig verksamhet och som lagrar eller på annat sätt behandlar trafikupp- gifter skall utplåna eller avidentifiera uppgifterna när de inte längre behövs för att överföra ett elektroniskt meddelande. Operatörerna har dock rätt att spara och behandla sådana uppgifter om det är nödvändigt för fakturering av abonnenter eller för betalning av samtrafikavgifter och liknande ändamål (6 kap. 6 § första stycket och 8 § lagen om elektronisk kommunikation). Utlämnande av uppgifter kan således ske enbart så länge operatören för dessa än- damål själv har behov av uppgifterna i den egna verksamheten, ef- tersom uppgifterna därefter skall utplånas. Den huvudsakliga skillnaden mellan hemlig teleövervakning och utlämnande av uppgifter enligt lagen om elektronisk kommunika- tion är alltså att hemlig teleövervakning avser uppgifter om elek- troniska meddelanden som befordras sedan beslutet om tvångs- medlet har fattats, medan de brottsutredande myndigheterna ge- nom utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation kan få ut liknande uppgifter rörande meddelanden som har befordrats , alltså i förfluten tid (s.k. historiska uppgifter). Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. lämnande enligt bestämmelsen i lagen om elektronisk kommunika- tion utgör alltså ett komplement till bestämmelserna i 27 kap. RB om hemlig teleövervakning. Det skall nämnas att regeringen i prop. 2002/03:74 Hemliga tvångsmedel – offentligt ombud och en mer ändamålsenlig regler- ing, har föreslagit vissa ändringar i reglerna om bl.a. hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning. De förslagen behöver dock inte beröras ytterligare här. Det saknas bestämmelser i lag eller annan författning om de kostnader som operatörerna tar ut av de brottsutredande myndig- heterna för verkställandet av enskilda beslut om hemlig teleavlyss- ning och hemlig teleövervakning samt för utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation. I förarbetena till telelagen nämns inget i kostnadsfrågan. Telela- gen infördes i samband med att verksamhet i överfördes till . Regeringen konstaterade då att enskilda företag som inte är underkastade den reglering som finns i tryckfri- hetsförordningen om allmänna handlingars offentlighet och de in- skränkningar i denna som föreskrivs i sekretesslagen (prop. 1992/93:200 s. 162 ff.). Bestämmelserna i telelagen skulle enligt regeringen utgöra en huvudsaklig motsvarighet till vad som gäll- de enligt sekretesslagen för verksamhet. De uppgifter som lämnades från det tidigare medförde inte några kostnader för de brottsutredande myndigheterna. Det kan mot den bakgrunden antas att det knappast fanns skäl för regeringen att i samband med telelagens tillkomst aktualisera frågan om ansvaret för sådana kostnader. infördes regler i telelagen som i vissa fall ålade teleope- ratörer en skyldighet att anpassa sin verksamhet så att beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kunde verkstäl- las. Regeringen tog i det sammanhanget upp frågan om vem som skulle stå för kostnaderna för anpassning av systemen och för verk- ställigheten av tvångsmedelsbesluten (prop. 1995/96:180 s. 29 ff.). Regeringen kom fram till att operatörerna skulle stå för de kostna- der för anpassning, drift och underhåll av systemen som krävs för att beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning skall kunna verkställas. Regeringen menade däremot att polisen skulle betala en ersättning för varje enskild verkställighetsåtgärd och ansåg att det inte fanns skäl att i författning reglera ersätt- ningsfrågan. Regeringen utgick i propositionen från att operatörer- na och polisen själva kunde lösa detta och gjorde bedömningen att de brottsutredande myndigheterna borde få väga kostnaderna och Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. fördelarna av hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning mot kostnaderna och fördelarna med andra åtgärder som kan komma i fråga. Enligt uppgift till oss har den gällande ordningen resulterat i att polisen måste prioritera hårt i vilka ärenden man använder sig av de metoder som är aktuella. Trots att det är fråga om grov brotts- lighet som skulle kunna utredas på ett klart mer effektivt sätt med användning av t.ex. utlämnande enligt lagen om elektronisk kom- munikation tvingas polisen att avstå från att inhämta uppgifter som skulle kunna vara väsentliga för brottsutredningen. Orsaken till detta är de kostnader som operatörerna tar ut för att bistå polisen med informationen. Inom polisväsendet har Säkerhetspolisen ansvaret för tekniska och administrativa frågor som rör hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. Säkerhetspolisen har slutit avtal om verkställig- hetskostnader med de största operatörerna. Vi har fått uppgiften att de kostnader som operatörerna tar ut för att verkställa beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning beräknas uppgå till för . Som framgick rör det som tidigare betecknades telelagsutläm- nande enbart sådana uppgifter som operatörerna själva har behov av att för ha kvar i den egna verksamheten, t.ex. för fakture- ringsändamål. Uppgifterna sparas alltså inte av hänsyn till de brottsutredande myndigheternas önskan att eventuellt få tillgång till dessa . Det finns beträffande telelagsutlämnande ingen samlad uppgift om den totala årliga kostnaden för de brotts- utredande myndigheterna. Uppgifterna kommer i stället fram i var- je enskilt ärende hos polismyndigheterna. Det pris som polisen får betala fastställs av respektive operatör. Många små operatörer, som lämnar ut uppgifter någon eller , avstår ibland från att ta betalt. När det gäller vissa av de större operatörerna har RPS som exempel nämnt att kostnaden för att få ut uppgifter om ingående samtal till tre telefonnummer upp- gick till hos en operatör, medan samma typ av uppgifter kostade hos en annan och hos en tred- je operatör. De tre största polismyndigheterna har beräknat kost- naden per myndighet till mellan 1,5 och . Till detta kommer kostnaderna för övriga polismyndigheter och Säkerhetspolisen samt för . I de ärenden där driver förundersökning verkställs be- slut om hemlig teleavlyssning via polisens tekniska utrustning. Nå- gon kostnad för detta belastar enligt uppgift inte . Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. emot har egna kostnader för hemlig teleövervakning och utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation. Kostna- den uppgår till . Det relativt låga beloppet hänger samman med att polisen står för kostnaden i de ärenden där även polisen är inblandad. RPS har bl.a. i en skrivelse till regeringen tagit upp frågan om polisens kostnader för telelagsutlämnande (005-2935/02, Ju 2002/4429/PÅ). RPS menar att tjänsterna bör kostnadsfritt tillhandahållas de brottsutredande myndigheterna. Förslag: Innehållet i och uppgifter om avlyssnade eller övervakade telemeddelanden som omfattas av beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall göras tillgängliga utan kostnad för de brottsutredande myndigheterna. Även utlämnande från ope- ratörer av vissa uppgifter enligt lagen om elektronisk kommunika- tion skall ske kostnadsfritt. Det är högst otillfredsställande att de brottsutredande myndighe- terna av resursskäl ser sig förhindrade att använda hemlig teleav- lyssning, hemlig teleövervakning och utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation för att få uppgifter som skulle kunna vara avgörande i en brottsutredning. Det gäller särskilt som hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och utlämnande enligt den nämnda lagen blir aktuella att använda först vid misstanke om all- varlig brottslighet. De brottsbekämpande insatserna brister på så sätt i effektivitet. RPS påpekade i skrivelsen att de kontakter som varit mellan styrelsen och de tre största operatö- rerna i kostnadsfrågan har lett fram till slutsatsen, att det inte finns förutsättningar att genom avtal på ett avgörande sätt påverka kost- naderna. Mot bl.a. den bakgrunden kan det övervägas om det bör införas en skyldighet för operatörer att utan kostnad lämna ut uppgifterna till de brottsutredande myndigheterna. I och för sig bör en allmän utgångspunkt vara att polisen skall svara för kostnader för den brottsutredande verksamheten. Det kan sägas vara en statlig angelägenhet som i vart fall som huvudregel bör bekostas av samhällsmedborgarna som kollektiv och inte av exempelvis operatörerna. Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. Regeringen påpekade i propositionen 1995/96:180 om teleopera- törernas skyldigheter vid hemlig teleavlyssning och hemlig tele- övervakning (s. 32 f.) att det finns en rad verksamhetsområden där samhället som förutsättning för att få idka näring kräver att vissa samhälleliga intressen beaktas. Regeringen anförde bl.a. att ett åläg- gande för operatörerna att på egen bekostnad anpassa sina system så att beslut om hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning kan verkställas inte innebar att man därigenom ålade dem ett ansvar för brottsutredande verksamhet i egentlig mening. Regeringen fö- reslog att operatörerna skulle få stå för dessa kostnader (jfr 17 § den upphävda telelagen och 6 kap. 19 § lagen om elektronisk kom- munikation). Regeringen gav även exempel på områden där skyl- digheter åläggs operatörerna med beaktande av vissa samhälleliga intressen utan att de får ekonomisk kompensation från staten för de kostnader som uppstår. Enligt vår uppfattning finns det inte någon avgörande principiell skillnad mellan den situationen att operatörerna får stå för kostna- der som avser anpassning, drift och underhåll av systemen, och si- tuationen att operatörerna inte får ersättning för verkställigheten av beslut om bl.a. hemlig teleavlyssning. Vi gör bedömningen att kostnadsutvecklingen som har varit un- der på området knappast kan ha varit förutsedd vare sig vid telelagens tillkomst eller i samband med regeringens utta- landen i propositionen rörande kostnaderna för verkställighet av tvångsmedelsbesluten (prop. 1995/96:180). RPS har i skrivelsen framhållit den bristande konkurrensen och frånvaron av en författningsreglering i saken som huvudsaklig orsak till den nuvarande kostnadsnivån. Det sak- nas med andra ord enligt RPS en konkurrensutsatt marknad för tjänsterna, vilket medför att de brottsutredande myndigheterna är hänvisade till att begära informationen från den ende operatör som har tillgång till den och som därmed hamnar i en slags monopol- ställning. Vi har ingen annan uppfattning i frågan än RPS. Den bristande konkurrensen är med största sannolikhet den starkast bidragande orsaken till den kostnadsnivå som gäller för informationen från operatörerna. Vi föreslår mot bakgrund av vad som har sagts och med tanke på att regeringen framhöll i propositionen 1995/96:180 (s. 34) att televerksamhet är så speciell att det är oundvikligt att ett relativt stort samhällsansvar måste följa med verksamheten, att verkstäl- ligheten hos operatörer av beslut om hemlig teleavlyssning och Kostnader för hemlig teleavlyssning m.m. hemlig teleövervakning skall vara kostnadsfri för de brottsutredan- de myndigheterna. Även utlämnande av uppgifter enligt 6 kap. 22 § första stycket 2 eller 3 lagen om elektronisk kommunikation skall vara kostnadsfritt. En skyldighet för operatörerna att kostnadsfritt tillhandhålla uppgifter som efterfrågas i samband med hemlig teleavlyssning, hemlig teleövervakning och utlämnande enligt lagen om elektro- nisk kommunikation får naturligtvis vissa ekonomiska konsekven- ser för operatörerna. Vi bedömer dock att kostnaden som i så fall belastar varje operatör kommer att vara låg och dessutom i slutän- dan fördelas på samtliga abonnenter. Det finns enligt vår bedöm- ning inte anledning, som i samband med diskussionen om anpass- ning av systemen som sådana, att diskutera möjligheten att fördela kostnader på olika sätt mellan operatörerna och polisen (prop. 1995/96:180 s. 31). Vi ser framför oss att en ordning där operatö- rerna får stå för kostnaderna kommer att leda till mer kostnadsef- fektiva lösningar. Hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning är reglerade som straffprocessuella tvångsmedel i , där bl.a. vissa krav på brottets svårighetsgrad finns angivna (som huvudregel lägst respektive sex månaders fängelse). På talan av åklagare är det domstol som fattar beslut om tvångsmedlen. Utlämnande enligt lagen om elektronisk kommunikation får enbart användas om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Vi bedömer mot den bakgrunden att det inte finns skäl att befara att metoderna skulle överkonsumeras av de brottsutre- dande myndigheterna med anledning av förslaget om att använd- ningen skall bli kostnadsfri i förhållande till operatörerna. 12Behörig domstol vid häktning m.m. Vi har i samband med de överväganden som syftar till förslag för att öka effektiviteten i rättsväsendet uppmärksammat frågan om att skapa förutsättningar för ett billigare och mer effektivt förfarande såvitt avser rättens beslut om häktning och andra tvångsmedel samt andra typer av frågor under en förundersökning som rätten kan besluta om. Det rör sig således om förhandlingar och beslut som äger rum före en huvudförhandling och oftast innan ett åtal har väckts. Utgångspunkten har därvid varit att minska kostnaderna för transporter av häktade och anhållna personer i samband med förhandlingar, att öka säkerheten och att åstadkomma ett mer ef- fektivt förfarande. I avsnitt 12.2 redogörs för häktningsförfarandet såvitt gäller be- stämmelserna i . Även om häktningsförhandlingar endast utgör en typ av de förhandlingar och beslut som här är aktu- ella, är det tveklöst den vanligast förekommande. I avsnitt 12.3 re- dogörs för transporterna av anhållna och häktade till och från en domstol, såväl vad gäller genomförandet av transporterna som kostnaderna för dessa. I avsnitt 12.4 finns en beskrivning av rättens beslut under förundersökningen i fråga om andra tvångsmedel än häktning och övriga typer av beslut. I avsnitt 12.5 redogörs för två pågående projekt som var för sig kan leda till effektivitetsvinster. I avsnitt 12.6 redovisas våra överväganden. Behörig domstol vid häktning m.m. 12.2Förfarandet i samband med häktning En fråga om häktning väcks normalt genom att åklagaren begär att en misstänkt som är anhållen skall häktas. Rätten skall då hålla häktningsförhandling (24 kap. 13 § RB). Häktningsförhandling skall därefter också normalt hållas med högst två veckors mellan- rum i avvaktan på att åtal väcks, s.k. omhäktningsförhandling (24 kap. 18 § tredje stycket RB). 12.2.2Vilken domstol är behörig att pröva häktningsfrågan? Beslut om häktning fattas enligt huvudregeln av den domstol som senare kommer att handlägga brottmålet. Häktningsforum och brottmålsforum är därför enligt huvudregeln desamma. Behörig att handlägga ett brottmål är enligt huvudregeln dom- stolen på gärningsorten (19 kap. 1 § första stycket RB). Bestäm- melsen är försedd med flera undantag för speciella situationer, t.ex. fall när ett brott har begåtts på flera orter eller när det är ovisst var ett brott har begåtts. Det finns också en möjlighet att väcka åtal vid rätten på den ort där den misstänkte skall svara i tvistemål i allmän- het eller rätten i den ort där denne mera varaktigt uppehåller sig (19 kap. 1 § tredje stycket RB). Åtalet skall i dessa fall dock föregås av en lämplighetsprövning där rätten skall ta hänsyn till utredningen samt kostnader och andra omständigheter. Samma forumregler som gäller för brottmål gäller alltså också för domstolarnas befattning med häktningsfrågor (19 kap. 12 § RB). Beslut i häktningsfrågan skall således enligt huvudregeln fattas av domstolen på gärningsorten eller, om det är lämpligt, den ort där den misstänkte mera varaktigt uppehåller sig. Behörig domstol vid häktning m.m. Undantag från huvudregeln de s.k. jourdomstolarna Tidsfristerna för domstolarnas prövning av häktningsfrågor förkor- tades avsevärt . Häktningsförhandling skall enligt 24 kap. 13 § andra stycket RB hållas efter det att den miss- tänkte gripits eller att ett anhållningsbeslut verkställts. De korta fristerna gör det i bland nödvändigt att pröva frågor om häktning utanför ordinarie arbetstid. Detta medför i sin tur att en särskild organisation för prövning av häktningsfrågor utanför ordinarie ar- betstid har skapats. Enligt förordningen (1988:31) om tingsrätternas beredskap för prövning av häktningsfrågor, skall tingsrätterna under veckosluten och under vissa angivna ha beredskap för prövning av häkt- ningsfrågor. Landet delas in i beredskapsområden genom beslut av DV efter samråd med RÅ. DV utser därefter en tingsrätt som skall svara för samordningen inom respektive område. Tingsrätterna inom området fördelar därefter beredskapen mellan sig efter sam- råd med åklagarmyndigheten. Åklagaren vänder sig därefter till den domstol inom respektive område som an- svarar för beredskapen, vilket inte nödvändigtvis är samma domstol som har behörighet att handlägga ett senare brottmål. Den ovan beskrivna modellen med jourdomstolar som inom ett visst område fördelar beredskapen mellan sig, nödvändiggör avsteg från de allmänna forumreglerna för häktning. Sådana avsteg kan också aktualiseras exempelvis om den misstänkte är anhållen i sin frånvaro och grips så långt från den ort där förundersökningen be- drivs att transport till den behöriga domstolen inte hinns med. Frå- gor om bl.a. häktning får därför enligt 19 kap. 12 § RB tas upp även av rätten i en annan ort om beslut i frågan bör fattas utan dröjsmål. Rätten att pröva häktningsfrågan inkluderar också exempelvis rät- ten att utse offentlig försvarare, att bestämma tid för åtals väckande och att meddela beslut om personutredning. Besluten överklagas på vanligt sätt, dvs. till den hovrätt inom vars domkrets den beslutan- de tingsrätten finns. Att frågan får tas upp endast om beslut bör fattas utan dröjsmål innebär enligt motiven ingen inskränkning i praktiken vad gäller jourdomstolarnas arbete (prop. 1999/2000:26 s. 104). Enligt motiven till bestämmelsen är det i första hand åklagaren på den ort där förundersökningen bedrivs som skall avgöra var en fråga om häktning skall anhängiggöras. Åklagaren bör vid mer komplicerade utredningar normalt anhängiggöra häktningsfrågan vid domstolen på utredningsorten och se till att den misstänkte Behörig domstol vid häktning m.m. Åklagaren bör också väga in bl.a. de svårigheter som kan föreligga för den misstänkte att få den försvarare han eller hon vill ha och de olägenheter för den misstänkte som ett eventu- ellt senare försvararbyte kan medföra (prop. 1986/87:112 s. 68 ff.). Om jourdomstolen beslutar om häktning ankommer det på åklagaren att ta initiativ till vid vilken domstol målet skall handläg- gas fortsättningsvis. Om åklagaren avser att väcka talan vid annan domstol än den som beslutat i häktningsfrågan, bör enligt motiven åklagaren begära att den domstol som fattat beslut i häktningsfrågan överlämnar målet till den domstol där åtal skall väckas. Bestämmelser om sådant överlämnande finns i 19 kap. 7 § jämförd med 12 § RB. Den tingsrätt som beslutat i häktnings- frågan ansvarar fram till dess att ett överlämnande av målet har skett för bevakning av frister för åtals väckande och för omför- handlingar. Den som yrkar häktning, dvs. normalt åklagaren, skall vara närva- rande vid häktningsförhandlingen (24 kap. 14 § första stycket RB). Vid häktningsförhandling skall också den anhållne vara närva- rande. Avsteg från kravet på dennes närvaro kan göras endast om det finns synnerliga skäl (24 kap. 14 § första stycket RB). Undan- taget tar exempelvis sikte på situationer där den anhållne vårdas på sjukhus och inte kan inställas (Fitger, 2 s. 24:47). Enligt 21 kap. 9 § andra stycket RB skall även den anhållnes försva- rare kallas till en häktningsförhandling. Det är enligt 45 kap. 15 § andra stycket RB rätten som beslutar att den som är anhållen eller häktad skall inställas till förhandling- en. Utöver åklagaren får även målsäganden i ett visst fall yrka häkt- ning. Det gäller för det fall att åtal är väckt i ett mål där den tilltala- de inte är anhållen (24 kap. 17 § första stycket RB). Rätten skall vid ett sådant yrkande hålla häktningsförhandling . Målsäganden skall i dessa fall vara närvarande vid förhandlingen, på samma grunder som normalt gäller för åklagaren. Även vid en häktningsförhandling som äger rum på yrkande av åklagaren finns möjlighet för rätten att kalla målsäganden (Fitger, 2 s. 24:47). Behörig domstol vid häktning m.m. 12.2.4Placeringen av häktade och anhållna Den som är gripen, anhållen eller häktad skall tas i förvar. Den som häktas skall utan dröjsmål föras till häkte (24 kap. 22 § RB). Det finns 20 häkten i landet, från i norr till i söder. Några särskilda bestämmelser om den geografiska placering- en av häktade och anhållna finns inte, vare sig i lag eller annan för- fattning. Beläggningen på häktena har ökat, från 94 pro- cent år . var beläggning- en vid vissa häkten (Kriminalvårdens årsredovis- ning för s. 6). Vid platsbrist kan en anhållen eller häktad person placeras på annan ort än den där förundersökningen bedrivs och där den tingsrätt som senare skall avgöra brottmålet är belägen. Det finns dock ingen tillgänglig statistik över hur vanligt före- kommande detta är. Enligt uppgift från kriminalvården förekom- mer det dock inte helt sällan att en anhållen måste transporteras längre sträckor med anledning av inställelse vid exempelvis häkt- ningsförhandlingar. Det tycks dock vara mer ovanligt att en häktad person transporteras på detta sätt inför en omhäktningsförhand- ling. 12.3Transporter av häktade och anhållna Som framgått ovan skall den misstänkte vara personligen närvaran- de vid en häktningsförhandling om det inte finns synnerliga skäl däremot (24 kap. 14 § RB). Med denna bestämmelse följer behovet av ett regelverk om och en organisation för transporter av anhållna och häktade. Nedan följer en redogörelse för de regler som finns och hur transportverksamheten bedrivs i praktiken. Ansvaret för transporter av anhållna och häktade till domstolen för inställelse vid häktningsförhandlingar och andra typer av förhand- lingar är något oklart från författningsmässig utgångspunkt. Ut- gångspunkten är dock att den myndighet som ansvarar för den lo- Behörig domstol vid häktning m.m. kal där den anhållne eller häktade befinner sig också ansvarar för transporterna av denne (jfr 16 § förordningen om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.). En sådan huvudregel är dock försedd med ett flertal undantag.