sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — Ett beslag avser normalt föremål som påträffas i samband med att en annan tvångsåtgärd vidtas, som gripande, anhållande, hus- rannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Den som med laga rätt genomför den åtgärden har också rätt att då ta föremål i beslag. I annat fall fattas beslutet av undersökningsledaren eller åklagaren och, vid fara i dröjsmål, av polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid (beträffande det sistnämnda, se 22 § lagen om straff för smuggling). I 27 kap. 5 § RB finns bestämmelser om att domstol under vissa förhållanden kan förordna om beslag. Om ett beslag har verkställts utan rättens förordnande kan den som har drabbats av beslaget be- gära rättens prövning av åtgärden (27 kap. 6 § RB). När domstolen förordnar om beslag eller fastställer ett verkställt beslag, skall rät- ten också bestämma inom vilken åtal skall väckas (27 kap. 7 § RB). skulle åtal mer allmänt väckas inom när polis och åklagare beslutade om beslag. Anledningen till att be- Underrättelse om beslag och husrannsakan stämmelserna om detta upphävdes var att det från rättssäkerhets- synpunkt ansågs tillräckligt att den som har drabbats av ett beslag har möjlighet att begära rättens prövning och genom en sådan be- gäran framtvinga en längsta frist för väckande av åtal (prop. 1994/95:23 s. 115 och Fitger, s. 27:18). Om en försändelse som kan tas i beslag väntas komma in till ett befordringsföretag, kan rätten med stöd av 27 kap. 9 § RB på yr- kande av undersökningsledaren eller åklagaren förordna att försän- delsen skall hållas kvar på befordringsföretaget till dess frågan om beslag har avgjorts. Om en sådan försändelse har tagits i beslag skall mottagaren och eventuellt avsändaren underrättas om beslaget så snart det kan ske utan men för utredningen. Underrättelse om beslag av andra föremål än sådana försändelser skall alltid utan dröjsmål lämnas till den från vilken beslaget sker. Regeln om att den som berörs av ett beslag skall underrättas om åtgärden syftar framför allt till att ge den berörde möjlighet att i olika avseenden bevaka sin rätt, t.ex. genom att begära rättens prövning av beslaget. Därför är det å ena sidan viktigt att underrät- telsen lämnas . Å andra sidan kan en underrät- telse vara till men för utredningen. Avvägningen mellan effektivi- tets- och integritetsintressen har lett till att underrättelse om beslag som huvudregel skall lämnas utan dröjsmål. Då det gäller beslag av försändelser har det emellertid ansetts att man i vissa fall bör kunna avvakta med underrättelsen för att inte syftet med åtgärden skall omintetgöras. I princip kan frågan om beslagets bestånd komma under rättens prövning endast på begäran av den som har drabbats av beslaget. För att denne skall kunna utnyttja möjligheten att begäran rättens prövning, måste det ske en underrättelse om beslaget. Även om underrättelsen kan utformas på ett sådant sätt att man inte lämnar ut mer information än vad som behövs för att den som har drab- bats av beslaget skall kunna ta till vara sin rätt, kan en omedelbar underrättelse ändå ibland vara till skada för utredningen (SOU 1995:47 s. 424 ff.). Blotta vetskapen hos en misstänkt eller annan om att det har skett en tvångsåtgärd från de brottsutredande myn- digheternas sida kan alltså vara till skada för den fortsatta utred- ningen. I samband med frågorna om kontrollerad leverans (se avsnitt 4) nämnde vi att de föremål som försändelsen ursprungligen avser, t.ex. narkotika, i hemlighet kan tas i beslag och eventuellt bytas ut i försändelsen mot något annat preparat och att försändelsen därefter får fortsätta för att de brottsutredande myndigheterna Underrättelse om beslag och husrannsakan skall få reda på vem som har medverkat till brott vid försändelsen. Som påpekade i sitt betänkande (SOU 1995:47 s. 426) Tvångsmedel kan det i sådana fall av utredningsskäl dröja , kanske vid längre leveranser, till dess att polisen underrättar någon om att beslaget har skett. En omedelbar underrättelse om beslaget skulle göra åtgärden meningslös. nämnde även andra fall där de brottsutre- dande myndigheterna i praktiken har visat sig dröja med underrät- telsen av hänsyn till förundersökningen, även om det påpekas att det inte har gått att få fram några säkra uppgifter om hur ofta det förekommer och hur långa dröjsmål det är fråga om. Polisrättsut- redningen skrev följande (s. 426). De upplysningar som utredningen har fått tyder på att det är mycket vanligt att man väntar med att lämna underrättelse till dess att det kan vara till skada för utredningen. Det synes framför allt förekomma i samband med planerade tillslag. Ett vanligt fall är att en förundersökningsledare be- slutar att en misstänkt skall hämtas till förhör och att hans bostad skall undersökas. Undersökningen genom- förs som regel utan den misstänktes vetskap och underrättel- se om eventuella beslag lämnas inte förrän han har förhörts. Uppgifter som utredningen har inhämtat tyder på att under- rättelsen i sådana fall som regel lämnas mycket snart, oftast efter beslaget. Det kan dock i vissa fall dröja och i särskilda fall . Också i andra fall dröjer man av taktiska skäl med under- rättelsen för att kunna få fram ytterligare bevis eller informa- tion av betydelse för utredningen. Om polisen träffar på misstänkt stöldgods och tar det i beslag, kan det förekomma att man väntar med att underrätta den som kan anses vara in- nehavare, i avvaktan på att det kommer någon för att hämta egendomen. Normalt sker underrättelsen genom att vederbörande får en ko- pia på beslagsprotokollet (se 27 kap. 13 § RB och Fitger, Rätte- gångsbalken 2 s. 27:26). Underrättelse om beslag och husrannsakan Vi har i avsnitt 6 utförligt redogjort för bestämmelserna rörande husrannsakan. Det skall inte upprepas här. Vad som däremot skall nämnas är bestämmelsen i 28 kap. 7 § RB som reglerar bl.a. rätten att närvara vid husrannsakan. Av paragrafens andra stycke framgår att den hos vilken husrann- sakan företas eller hans hemmavarande husfolk skall ha rätt att närvara vid husrannsakan och att tillkalla vittne, om detta inte or- sakar dröjsmål. Om detta inte har kunnat iakttas, dvs. husrannsa- kan har skett utan att personen själv, någon av hans husfolk eller av dem tillkallat vittne har varit närvarande vid förrättningen, skall den hos vilken husrannsakan genomfördes underrättas om denna så snart det kan ske utan men för utredningen. Förslag: Det skall bli tillåtet för de brottsutredande myndigheterna att dröja med att ge underrättelse om beslag till dess att det kan ske utan men för utredningen. Det skall också bli tillåtet får de brottsutredande myndigheterna att underlåta att lämna underrättelse om husrannsakan, om det fö- religger särskilda skäl. Det kan alltså konstateras att det i och för sig är tillåtet för de brottsutredande myndigheterna att använda tvångsmedlet beslag i hemlighet, dvs. utan att den från vilket beslaget sker är medveten om åtgärden. Myndigheterna har dock en skyldighet att i efterhand underrätta den från vilken beslaget har skett. föreslog att den strikta skyldigheten att lämna underrättelse om beslag borde lättas upp. För- slaget har ännu inte lett till lagstiftning. för- slag har fått aktualitet för vår del främst i anledning av arbetet med en lagreglering av metoden kontrollerad leverans. Det är i sådana fall ibland nödvändigt att kunna ta föremål som narkotika och dopningsmedel i beslag utan att underrätta den från vilket beslaget har skett om åtgärden. Underrättelse om beslag och husrannsakan Liksom menar vi att det finns situationer då det från utredningssynpunkt verkligen är angeläget att polisen och andra brottsutredande myndigheter kan dröja något med en underrättelse om beslag. Den praxis som finns på området synes inte överensstämma helt med gällande rätt. Vår mening är därför att bestämmelsen i 27 kap. 11 § RB skall ändras så att den medger att underrättelsen lämnas . En sådan ordning skulle överensstämma med vad som enligt samma paragraf gäller för beslag av försändelse hos ett befordringsföretag och enligt 28 kap. 7 § RB för husrannsakan. Det skall påpekas att den stora majoriteten av beslag sker i det öppna, alltså åtgärden vidtas när den från vilket beslaget sker är närvarande eller annars medveten om detta. Det kan också nämnas att den ordning som gällde före rätte- gångsbalkens införande medgav att underrättelsen anstod så länge det fanns synnerligt men för utredningen. Varken av Processlagbe- redningens förslag eller av propositionen med förslag till rätte- gångsbalk framgår varför man upphävde den tidigare allmänna rät- ten till uppskov med underrättelse om beslag (5 § andra stycket tvångsmedelslag och SOU 1995:47 s. 426). förslag innebar att undersökningsledaren eller åklagaren skulle få besluta att frångå huvudregeln om under- rättelse utan dröjsmål, om det var av synnerlig vikt för utredningen. Det skulle enligt förslaget även gälla vid beslag av försändelser hos befordringsföretag. Enligt vår mening bör paragrafen kompletteras med ett rekvisit som gör klart underrättelsen skall lämnas. Det uttryck som då lämpligen kan användas är detsamma som finns vid beslag hos befordringsföretag och vid husrannsakan. Vårt förslag blir därför att det i 27 kap. 11 § RB skall föreskrivas att om den från vilket beslaget sker inte är närvarande vid beslaget, skall han, så snart det kan ske utan men för utredningen, underrättas om åtgärden och vad som har skett med det beslagtagna. Det blir med andra ord risken för undanröjande av bevis eller annat försvårande av utredningen (kollusionsfaran) som avgör när underrättelse om beslaget skall lämnas. Som framgått är det vid husrannsakan, liksom vid beslag, tillåtet för de brottsutredande myndigheterna att genomföra åtgärden i hem- Underrättelse om beslag och husrannsakan lighet, dvs. utan att den hos vilken husrannsakan företas är medve- ten om åtgärden. I dessa fall är det dock redan med dagens ordning tillåtet för myndigheterna att dröja med underrättelsen om att hus- rannsakan har genomförts till dess att underrättelsen kan lämnas utan men för utredningen. Det skall dock påpekas att om beslag har skett i samband med husrannsakan skall givetvis de bestämmel- ser som gäller underrättelse om beslag tillämpas beträffande detta. Från polisen har vi fått uppgiften att underrättelseskyldigheten om husrannsakan skapar effektivitetsproblem i vissa lägen. Pro- blemen är särskilt förknippade med utredningar som rör organise- rad eller annan allvarlig brottslighet eller brottslighet hos andra grupperingar av brottsaktiva personer. Det kan röra mc-klubbar, fängelsegäng och ungdomsgäng. Problemen förekommer även i Säkerhetspolisens arbete inom kontraspionaget samt rörande rasis- tiska sammanslutningar, grupperingar inom den autonoma rörelsen och terrorgrupperingar. De problem som har nämnts för oss bottnar i att underrättelse om husrannsakan skall ske så snart det kan ske utan men för den brottsutredning i vilken tvångsmedlet har beslutats. Det är med andra ord inte möjligt för de brottsutredande myndigheterna att ta hänsyn till om det uppkommer men för andra brottsutredningar eller i annat fall för det brottsbekämpande arbetet. Genom en underrättelse om husrannsakan avslöjas ofta polisens eller annan brottsutredande myndighets intresse för och arbete med att bekämpa viss brottslighet. Dessutom kan underrättelsen medföra att det blir känt vilken arbetsmetod eller vilket arbetssätt (modus) som myndigheterna använder. Problemen blir särskilt framträdande när det bedrivs andra närliggande för- undersökningar, alltså liknande utredningar mot andra medlemmar av den aktuella grupperingen av brottsaktiva personer. Det inträffar alltså att en lämnad underrättelse om husrannsakan i en förunder- sökning innebär men för andra brottsutredningar än den i vilken åtgärden har vidtagits. Problemen kan också gälla svårigheten att bedriva en framtida förundersökning mot personer i den aktuella grupperingen. Från Säkerhetspolisen har vi också fått uppgiften att en underrättelse om husrannsakan i vissa lägen kan skada rikets förhållande till annan stat. Det är givetvis en utgångspunkt att den som blir föremål för myndighetsutövning skall underrättas om detta. Vissa tvångsmedel förutsätts dock ske utan en misstänkts kännedom eller medverkan, de s.k. hemliga tvångsmedlen. Det gäller exempelvis hemlig teleav- lyssning och hemlig kameraövervakning. Vi nämnde i avsnitten Underrättelse om beslag och husrannsakan 4.7.1 och 4.7.2 att regeringen i lagrådsremissen rörande hemlig av- lyssning gjorde bedömningen att det inte bör införas en lagstadgad skyldighet att underrätta den som har varit föremål för ett hemligt tvångsmedel. Ett av de skäl som regeringen nämnde var att en un- derrättelse enbart skulle kunna lämnas i undantagsfall, annars skulle polisens arbetsmetoder avslöjas och brottsutredningar försvåras, effektiviteten bli lidande och uppklarningsprocenten gå ner. Vi har uppdraget att särskilt överväga frågor om metoder och tvångsmedel i arbetet med att bekämpa brott av organiserad eller annars allvarlig karaktär. Det är enligt vår mening allvarligt att de brottsutredande myndigheterna i vissa fall behöver underrätta per- soner om en resultatlös husrannsakan, i den meningen att beslag inte har skett. Det kan exempelvis vara så att de brottsutredande myndigheterna har sökt i en bil eller lägenhet utan att påträffa fö- remål som kan beslagtas i utredningen. Underrättelsen kan medfö- ra att polisiära arbetsmetoder avslöjas och att men för andra brottsutredningar uppkommer liksom andra effektivitetsförluster i arbetet med att bekämpa grov brottslighet. Vi föreslår därför att det skall införas en möjlighet för de brotts- utredande myndigheterna att underlåta att lämna underrättelse om husrannsakan om det föreligger särskilda skäl. Med hänsyn till det vi nämnde, är skälen främst förknippade med andra utredning- ar än den i vilken husrannsakan har företagits och med polisens och tullens arbete i allmänhet med att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott. Det måste framhållas att den regeln kommer att utgö- ra ett begränsat undantag från huvudregeln att underrättelse skall lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. För det fall beslag har skett måste som nämndes de bestämmelserna till- lämpas. Från rättssäkerhetssynpunkt anser vi oss kunna föra fram försla- get främst med hänsyn till att regleringen träffar de fall där hus- rannsakan har genomförts utan att föremål har beslagtagits och att det vid en genomförd husrannsakan inte finns någon möjlighet att som vid beslag få en prövning till stånd vid domstol. Dessutom skall regleringen användas just för att förhindra att uppgifter om myndigheternas arbetsmetoder mot allvarlig brottslighet avslöjas och att men för brottsutredningar som rör sådan brottslighet upp- kommer. Även rikets förhållande till annan stat kan beaktas. Det finns enligt vår mening ingen anledning att se strängare på rättssä- kerhetsfrågan rörande underrättelse i dessa fall än vid de klart mer integritetskänsliga hemliga tvångsmedlen hemlig teleavlyssning, Underrättelse om beslag och husrannsakan hemlig teleövervakning och hemlig kameraövervakning, där under- rättelse i efterhand inte behöver ske. Som vi har nämnt tidigare (bl.a. avsnitt 4.7.1) har det presenterats ett förslag om användning av överskottsinformation vid hemliga tvångsmedel (Ds 2003:13). I departementspromemori- an nämns husrannsakan som ett tvångsmedel som ibland kan an- vändas utan att den misstänkte vet något i förväg (s. 56). Det nämns också att, med tanke på att underrättelse skall ske i efter- hand vid husrannsakan, avsikten är att tvångsmedelsanvändningen inte skall förbli hemlig i ett sådant fall. Därför omfattas inte hus- rannsakan av den föreslagna regleringen av överskottsinformation. Med vårt förslag om möjlighet att underlåta att lämna underrät- telse om husrannsakan, kan det tvångsmedlet ibland få karaktären av ett hemligt sådant. Mot bakgrund av att frågan om överskottsin- formation bereds inom och att den utredning som legat till grund för förslagen inte behandlar husrannsakan, avstår vi från att lägga fram något förslag i denna del. Vi kan förstå om en framtida reglering av användning av överskottsinformation av systematiska skäl behöver omfatta den nu aktuella typen av husrannsakan. Det krävs dock, liksom vi nämnde i avsnitt 4.7.1, att frågan om rekvisiten för en sådan an- vändning övervägs. 8Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning Grundregeln är att den som misstänks för brott alltid har rätt att själv föra sin talan (21 kap. 1 § RB). Den misstänkte har också rätt att låta sig biträdas av försvarare vid sin talans förberedande och utförande (21 kap. 3 § första stycket RB). Den rätten är ovillkorlig och gäller oavsett vilken typ av brott det är fråga om. I förarbetena till anges att den misstänkte får anlita försvarare under förundersökningen så snart undersökningen har kommit så långt att personen är skäligen misstänkt för brottet (SOU 1926:32 s. 49). När det gäller det sistnämnda uttrycket anges i 23 kap. 18 § för- sta stycket RB att när utredningen har kommit så långt att någon skäligen kan misstänkas för brottet, skall han när han förhörs un- derrättas om misstanken mot honom. Det främsta syftet bakom den bestämmelsen är att den misstänkte skall kunna ta till vara sin rätt på olika sätt, t.ex. genom att anlita försvarare. Det anges i 12 § FuK att den misstänkte skall få underrättelse just om att han redan under förundersökningen har rätt att anlita biträde av försvarare och i vissa fall få en offentlig försvarare förordnad för sig. En underrättelse om brottsmisstanken och därmed en upplys- ning om rätten till försvarare skall även lämnas till den som grips eller anhålls eller då ett anhållningsbeslut som har meddelats i per- sonens frånvaro verkställs (24 kap. 9 § RB). En försvarare kan vara antingen privat, normalt utsedd av den misstänkte, eller offentlig, som förordnas av rätten (21 kap. 3 och 4 §§ RB). Förutsättningarna för att en offentlig försvarare skall förordnas anges i 21 kap. 3 a § RB. En av de viktigaste nyheterna i det brottmålsförfarande som in- fördes genom den nya var den misstänk- Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning tes rätt att ha försvarare redan under förundersökningen. Dessför- innan var ett sådant biträde tillåtet endast under rättegången. Pro- cesskommissionen (SOU 1926:32 s. 49) menade att en sådan rätt kunde medföra ett skydd mot obefogade åtal och en bättre motvikt mot undersökningsledaren. Som nämndes avvisade dock kommissionen tanken att rätten till försvarare skulle tillkomma varje misstänkt och uttalade att rätten skulle inträda först i och med att utredningen kan anses vara inriktad mot en viss person som skäligen misstänkt för brott. ställningstagande upprepades i kommentar till (s. 265). Frågan om möjligheten att anlita försvarare behandlades i departementspro- memorian Översyn av utredningsförfarandet i brottmål (Ds Ju 1979:15) men ingen utvidgning av rätten till biträde föreslogs i det sammanhanget. Däremot uttrycks i promemorian att en ordning som möjliggör ett mycket tidigt försvararinträde är klart positiv (s. 91). I senare litteratur har man emellertid tagit avstånd från den tradi- uppfattningen och man har ansett att rätten att låta sig bi- trädas av försvarare bör inträda tidigare. Fitger anger bl.a. att även den som utan angiven misstanke skall höras upplysningsvis under en förundersökning måste dock i dagens samhälle ha rätt att med privata medel låta sig biträdas av försvarare (2 s. 21:10). Den syn som redovisas överensstämmer med den nuvarande uppfattningen när det gäller betydelsen av försvarare som rättssä- kerhetsgaranti, inte minst i ljuset av den internationella regleringen av mänskliga rättigheter. grundläggande be- stämmelse i det avseendet, 21 kap. 3 § första stycket, är dock oför- ändrad sedan den infördes för drygt ett halvt sekel sedan. Det mås- te dock sägas att det inte alls är ovanligt i praktiken att en miss- tänkt biträds av försvarare innan någon formlig misstanke om brott föreligger, alltså innan delgivning av misstanke har skett. (or Degrading Treat- ment or Punishment, CPT) har kritiserat den svenska ordningen och menat att alla som är skyldiga att stanna kvar hos polisen skall ha rätt att anlita juridiskt biträde, oavsett om personen hålls kvar i egenskap av vittne, misstänkt eller målsägande, dvs. den rätten skall inte gälla enbart för misstänkt som har underrättats om brottsmiss- tanke. Regeringen har överlämnat frågan om en ändring i den nuva- rande regleringen till oss (Ju 1997/1367/DOM). Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning Förslag: Alla som förhörs under en förundersökning (23 kap. 6 § RB) skall ha rätt att låta sig biträdas av en för ändamålet lämplig person. En utvidgad rätt till juridiskt biträde under förundersökning Den traditionella synen, som också kommer till uttryck i 21 kap. 3 § första stycket RB, är att rätten till biträde av försvarare förutsät- ter att misstanken är riktad mot en särskild person och att graden av misstanke, misstankens styrka, har uppnått en viss nivå, nämli- gen skälig misstanke. När skälig misstanke föreligger måste visser- ligen den misstänkte underrättas om detta, men bestämmelsen i 23 kap. 18 § första stycket RB innebär att underrättelse om misstanke inte behöver ges förrän den misstänkte skall höras. En skyldighet att ordna ett förhör så snart någon skäligen kan misstänkas för ett brott finns däremot inte. Det kan alltså förflyta från det att misstanken mot en per- son uppkommer till dess att utredningsläget bedöms vara sådant att ett förhör skall hållas och den misstänkte underrättas om misstan- ken, något som ger honom formell rätt att anlita försvarare. Det kan också nämnas att förundersökningen ibland avser i för- sta hand frågan om brott över huvud taget har begåtts. Om utred- ningen visar att brott föreligger kan det då vara relativt klart vem som kan hållas ansvarig för detta. Förundersökningen kan bl.a. i ett sådant fall komma att drivas ganska långt innan någon kan delges misstanke om brottet, trots att den personen kanske har hörts under utredningen. Om en sådan person väljer att ta med sig en försvarare till förhöret är det i och för sig ovanligt att försvararen vägras möjlighet att närvara. En försvarare har alltid rätt att närvara vid förhör som sker på den misstänktes begäran. Försvararen får också närvara vid annat förhör om det kan ske utan men för utredningen (23 kap. 10 och 18 §§ RB). I princip förutsätter all försvararaktivitet att skälig misstanke föreligger. Det gäller t.ex. försvararens rätt enligt 21 kap. 8 § RB att under förundersökningen göra framställningar och vidta åtgärder som behövs för att ta till vara den misstänktes rätt. Den traditionella synen att misstanken måste vara riktad mot viss person och ha uppnått viss nivå, skälig misstanke, kan anses vara i viss mån förlegad. Även om polis, åklagare och andra brotts- Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning utredande myndigheter (, och skatte- myndigheten) är skyldiga att vara objektiva under en förundersök- ning (23 kap. 4 § RB) kan det föreligga ett behov av biträde under förundersökningen även före den tidpunkten. Det saknas då skäl att ha formella regler som kan hindra den som önskar låta sig biträ- das av en juridiskt kunnig person att skaffa sig ett sådant stöd. På samma sätt som vid underrättelse till närstående om frihets- berövande (se nedan avsnitt 10) är vi tveksamma till om det egent- ligen finns skäl att förändra den nuvarande regleringen om rätten till juridiskt biträde vid förhör. Med hänsyn till CPT:s uttalanden vill vi ändå föreslå att rätten till biträde under förundersökning skall utvidgas. En sådan utvidgad rätt skulle bl.a. innebära att även de inledande förhören kan komma att ske i närvaro av ett juridiskt biträde. Risken för att det uppstår negativa konsekvenser av en så- dan ordning bedömer vi som liten.