sou · GRB346d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Om man begränsar sig till denna verklighetsbeskriv- ning kan det därför tyckas vara en bra lösning att förbjuda en sådan ras; oavsett om hundarna i rasen orsakar skador på grund av sina egenskaper eller på grund av att ägarna inte tar sitt ansvar så borde ju skadorna minska om hundarna försvann. Tyvärr är det inte så enkelt, och det är först när man ser ett steg längre som problemen uppenbarar sig. Bland annat finns det en rad praktiska problem. Det finns ingen som vet vilken eller vilka raser som orsakar oproportionerligt mycket skador. Med en i detta avseende effektivare registrering av tillbud skulle detta emellertid gå att ta reda på. Nästa praktiska problem blir därför hur identifieringen av förbjudna hundar skall gå till. Extra besvärligt blir detta eftersom man sannolikt vill förbjuda även korsningar där den förbjudna rasen ingår. I de länder som har någon form av rasförbud väljer man i allmänhet ettdera av två huvud- alternativ. Det första alternativet innebär att man lägger bevisbördan på hundägaren; en hundägare skall alltså i princip kunna bevisa att hans eller hennes hund inte är av förbjuden ras. Som bevis brukar godtas att hunden är märkt och stambokförd i en stambok som förs av någon av staten godkänd hundorganisation. Ett av proble- men med detta system är att stamböcker endast förs för rasrena hundar. I princip innebär alltså denna omvända bevisbörda att bland- raser förbjuds. Med blandraser avses då även hundar vars föräldrar är rasrena och av samma ras men som inte själva registrerats. Trots att vi i den svenska hundpopulationen sannolikt har världens lägsta andel blandrashundar skulle detta innebära att fler än 100 000 hundar utöver de som tillhör den eller de förbjudna raserna, i princip skulle omfattas av förbudet. Det är varken rimligt eller önskvärt. Det andra alternativet för identifiering är att staten definierar ett antal utseendemässiga egenskaper som anses karaktärisera den för- bjudna rasen. I vissa länder har karaktäristiken även kompletterats med beteendemässiga egenskaper. Utifrån dessa givna definitioner skall sedan de rättsvårdande myndigheterna avgöra om den enskilda hunden tillhör den förbjudna rasen eller inte. Detta har i många fall visat sig vara en nästintill omöjlig uppgift. Dels finns det olika raser som är väldigt lika varandra (till exempel pitbull och american staffordshire terrier), dels kan vissa blandraser komma att uppfylla kraven. Övriga förslag och överväganden om lagstiftning om hundar Det finns ytterligare omständigheter som talar emot rasrestrik- tioner som en metod att minska problemen med farliga hundar. Den kanske viktigaste är att det är osannolikt att denna typ av åtgärder medför en minskning av problemen. Teoretiskt beror detta just på det faktum att det är ägarna som är problemet, inte hundar av en viss ras. Om ett förbud för vissa raser införs är det troligt att de dåliga ägarna skaffar hundar av andra raser som så att säga tar de förbjudna hundarnas plats. Detta är för övrigt inte bara ett teore- tiskt resonemang; flera av de länder som haft rasrestriktioner rapporterar att denna utveckling är mycket tydlig. Vissa länder som tidigare haft rasrestriktioner har avskaffat dem bland annat av detta skäl. Andra hamnar i en situation där fler och fler raser förbjuds. För att restriktioner gentemot en viss ras skall vara verksamma krävs att hundar av denna ras inte får importeras. Som nämnts tidi- gare har följaktligen flera EU-medlemsstater infört importförbud för hundar av vissa raser. Detta innebär dock inte i sig att bestäm- melserna är förenliga med EG-rätten. Enligt artikel 28 i EG-fördraget är kvantitativa importrestrik- tioner samt åtgärder med motsvarande verkan förbjudna mellan med- lemsstaterna. Bestämmelser som hindrar införsel av hund från en medlemsstat till en annan måste anses falla under detta förbud. I artikel 30 i EG-fördraget finns vissa undantag från artikel 28; bland annat hindrar bestämmelsen i artikel 28 inte förbud som grundas på hänsyn till intresset att skydda människors och djurs hälsa och liv. Det kan diskuteras om ett förbud mot införsel av vissa hundar skulle kunna falla under undantagsbestämmelserna i artikel 30. Det är högst osäkert om ett sådant förbud skulle hålla vid en prövning i . Det skulle nämligen kunna hävdas att mindre in- gripande åtgärder likaväl skulle kunna skydda människors liv och hälsa. Inom EU diskuteras nu ett förslag om förordning om djurhälso- villkor som skall tillämpas vid transporter av sällskapsdjur utan kom- mersiellt syfte. Det föreslås att tredje stycket i artikel 2 skall ha följande lydelse. Bestämmelser som grundar sig på andra hänsyn än djurhälsa och som syftar till att begränsa transporterna av vissa arter eller raser av sällskapsdjur skall inte påverkas av denna förord- ning. Det kan antas att denna bestämmelse bland annat har till- kommit för att förordningen inte skall hindra vissa medlemsstater från att ha särregler på detta område. Frågan om farliga hundar i sig har dock inte diskuterats under förhandlingarna. Beslut om för- slaget kan förväntas . Övriga förslag och överväganden om lagstiftning om hundar Mot bakgrund av vad som sagts ovan anser jag inte att rasrestrik- tioner är en framkomlig väg för att lösa problemen med farliga hundar. Lösningen ligger i stället i att skapa ett regelverk som gör det möjligt att komma åt enskilda hundar och hundägare, oavsett vilken hundras det handlar om. 5Förslag till metoder för identifiering av farliga hundar Regeringen föreslås ge i uppdrag att vidta de åtgärder som behövs för att testerna av de hundar som om- händertagits för att hindra att de orsakar skador genomförs på ett likvärdigt sätt oberoende av var och när hunden testas och att de som testar hundarna har för ändamålet nödvändig kompe- tens. För att ett bra testningsförfarande skall kunna uppnås be- dömer jag att föreskrifter med stöd i den föreslagna lagen om tillsyn över hundar och katter måste meddelas om att endast för ändamålet särskilt utbildad personal skall få utföra testerna. Testerna skall anpassas efter den situation som föranlett omhän- dertagandet av hunden, dock med hänsyn tagen till hundens in- dividuella egenskaper. För att förbättra möjligheterna att ut- veckla bättre testmetoder bör det dessutom föreskrivas att alla hundar som omhändertagits av dessa orsaker utöver den individ- och situationsanpassade testen skall genomgå en standardiserad testningsrutin, förslagsvis Mentalbeskrivning Hund. 5.2Motiv för mina förslag I kapitel 3 redogör jag för mitt förslag till en ny lag om tillsyn över hundar och katter. Enligt detta förslag skall polismyndigheten bland annat få besluta om att omhänderta en hund om inte mindre in- gripande åtgärder är tillräckliga för att se till att den inte orsakar skador eller avsevärda olägenheter. Efter utredning skall polismyn- digheten låta sälja, överlåta på annat sätt eller avliva hunden eller ta hand om den tills vidare. Förslag till metoder för identifiering av farliga hundar Detta förslag är inte avsett att fungera som en möjlighet att på något sätt straffa en hundägare som brustit i tillsynen över sin hund. Syftet är i stället att ge samhället bättre möjligheter att förebygga skador eller avsevärda olägenheter. Icke desto mindre är det ett av- sevärt ingrepp som drabbar den hundägare som får sin hund om- händertagen och såld eller avlivad. Det är därför av stor vikt att polismyndighetens utredning i samband med ett omhändertagande utförs på ett grundligt och sakkunnigt sätt. Av detta skäl har jag föreslagit att regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter om hur en sådan utredning skall gå till. En komponent i en utredning som föranletts av att en hund skadat, eller uppenbart riskerar att skada, en människa eller ett annat djur måste vara en bedömning av hundens mentala egen- skaper. Syftet med bedömningen av hunden är att ge en bättre bild av om denna hund tillsammans med sin ägare kan förväntas orsaka skador eller avsevärda olägenheter , det vill säga om hundägaren skall få tillbaka hunden eller inte. Om man kommer till slutsatsen att hunden inte kan återgå till hundägaren får bedöm- ningen av hunden ytterligare ett syfte, nämligen att vara avgörande för om hunden bör avlivas eller omplaceras (säljas eller skänkas). Som beskrivits i bilaga 6 görs , med stöd i nuvarande lag (1943:459) om tillsyn över hundar och katter (tillsynslagen) bedöm- ningar av farligheten hos bitska hundar som omhändertagits. Enligt lagen skall denna bedömning göras av en veterinär. Detta är otill- fredsställande eftersom en veterinär inte nödvändigtvis har tillräck- liga kunskaper om farliga hundar för att göra denna typ av bedöm- ningar. I vissa fall gör även polisen en bedömning av hunden. Denna utförs ofta av en besiktningsman inom polisens hundorganisation. Vid en sådan test försöker man efterlikna den situa- tion som föranlett ingripandet. Besiktningsmännen har dock ingen särskild utbildning för att bedöma farliga hundar. Testmetoderna skiljer sig därför åt beroende på vem som utför testen. Förslag till metoder för identifiering av farliga hundar har vid en hearing som hölls och i brev till framfört förslag på hur bättre testmetoder för bedömande av hundars farlig- het kan uppnås. Snarlika förslag har för övrigt framförts även från andra håll. För det första, anser Polishundtjänsten, bör alla hundar som omhändertagits för att förhindra att de orsakar skador testas av polisen. För det andra bör de polismän som utför testen vara specialutbildade för detta. Polishundtjänsten har meddelat att de kan tänka sig att utbilda en mindre grupp besiktningsmän för detta ändamål. För det tredje bör det föreskrivas om vissa ramar för hur testerna skall genomföras. Jag anser att samtliga dessa förslag är bra, och att ett genom- förande av dem skulle medföra ett mer korrekt och enhetligt be- slutsunderlag vid utredningar av ärenden med omhändertagna farliga hundar. Vem skall utföra testerna? För att tester av farliga hundar skall kunna utföras på ett bra sätt krävs det för det första att de som utför testerna har gedigna kun- skaper, inte bara om hundar i allmänhet utan även om farliga hundar. För det andra krävs att hundarna mäts med samma måttstock oav- sett vem det är som utför testen; resultatet av testen skall bli det- samma oberoende av var och när den sker. Den enda myndighet med förutsättningar att kunna leva upp till dessa krav är polismyn- digheten. Det är därför lämpligt att polisen ansvarar för att göra dessa bedömningar. Inom polisen är det polishundväsendets så kallade besiktningsmän som har den största formella kompetensen om hundar. De har bland annat befogenhet att bedöma om polis- och väktarhundar är lämpliga som tjänstehundar. Mot denna bak- grund anser jag att den som testar farliga hundar enligt den föreslagna tillsynslagen dels skall vara besiktningsman, dels skall ha specialutbildning på området. Polishundtjänsten svarar för utbildningen av såväl nya hundförare som instruktörer och besiktningsmän. Det är naturligt att också ut- bildningen av de besiktningsmän som skall testa farliga hundar genomförs av dem. Ett antal besiktningsmän bör därför specialut- Förslag till metoder för identifiering av farliga hundar SOU 2003:46 bildas av Polishundtjänsten och ges befogenhet att testa farliga hundar. Som nämnts tidigare måste det finnas en enhetlighet över landet beträffande hur testerna av farliga hundar utförs. Därför är Polis- hundtjänstens förslag om föreskrifter som reglerar testningsför- farandet bra. är det viktigt att ramarna för hur testerna skall gå till i de enskilda fallen inte blir för statiska. Skälet till detta är att en alltför statisk test riskerar att inte framkalla det som skall bedömas, nämligen det farliga beteendet. Som jag redogjort för i kapitel 2 så kan en hund bitas av många olika orsaker. Det är följ- aktligen inte säkert att exempelvis ett hotfullt beteende gentemot hunden utlöser det farliga beteendet, utan hunden kanske biter när den blir rädd, när det gör ont, när den kommer i kontakt med hundar av en viss ras eller när den ser ett springande barn. Om en hund har bitit en människa eller ett annat djur måste man därför, för att kunna bedöma risken för ett upprepande, försätta hunden i en likartad situation som den som tidigare utlöst bitbeteendet. Jag anser av dessa orsaker att det av föreskrifterna skall framgå att test- metoderna skall anpassas efter den situation som föranlett ingri- pandet, dock med hänsyn tagen till hundens individuella egenskaper. Testerna skall också innehålla vissa obligatoriska moment. Att testen skall individanpassas innebär att testledaren ges ett visst utrymme att variera sig beträffande situationsanpassningen av testen. Man kan till exempel tänka sig att en hund i något samman- hang bitit en människa mycket allvarligt, men att man då man i testsituationen försöker efterlikna detta sammanhang misslyckas med att få fram en reaktion hos hunden. Detta behöver inte betyda att hunden är ofarlig, utan kan också bero på att man inte lyckts återskapa vissa av de signaler som krävs för att hunden skall visa det farliga beteendet. Det kan därför i vissa fall finnas anledning att individanpassa testen genom att på andra sätt försöka provocera fram bitbeteendet. Om det handlar om en hund som bitit i aggres- sion kan detta vara viktigt inte minst för att se hur hunden reagerar när den blir arg. Vissa hundar har till exempel mycket svårt att av- reagera när de väl blivit arga, något som kan ha betydelse för vilket beslut som bör fattas med anledning av testresultatet. Det kan också vara så att det inte är lämpligt att hålla sig strikt till en situations- Förslag till metoder för identifiering av farliga hundar anpassning om hunden uppenbart mår mycket dåligt av detta. Ytter- ligare exempel på när man kan bli tvungen att avvika från situa- tionsanpassningen är om hunden bitit ett barn eller en annan hund, eftersom det då kan vara svårt att skapa alltför likartade testsitua- tioner som inte medför ytterligare skador. De obligatoriska momenten syftar inte enbart till att bidra till enhetligheten i testmetoderna, utan även till att ge underlag för forskning som kan ge värdefulla kunskaper om huruvida farliga hundar har några specifika beteendemönster, och i så fall hur dessa ser ut. Detta är kunskaper som vi saknar . Men om alla hundar som omhändertagits på grund av att de är farliga beskrevs med avseende på sina reaktioner i olika standardiserade testsitua- tioner, skulle man med tiden kunna analysera vilka gemensamma nämnare som eventuellt finns mellan dessa hundar. Om man finner sådana gemensamma reaktionsmönster, som är ovanliga i en nor- malpopulation av hundar, öppnas möjligheter att konstruera betyd- ligt tillförlitligare testmetoder. Kanske skulle det till och med kunna bli möjligt att redan innan någon incident inträffat belägga hundar med ett visst testresultat med olika restriktioner. Svenska () Mentalbeskrivning Hund (MH) är en metod som mäter en hunds reaktioner i ett antal stan- dardiserade testsituationer (se bilaga 6). MH är inte anpassat för att kunna tjäna som verktyg för att avgöra om en hund är farlig eller inte, utan syftet är att resultatet av MH skall kunna användas i aveln för att förstärka eller försvaga olika beteenden hos hundarna. Vissa av testsituationerna i MH är emellertid snarlika de som ofta är aktuella vid tester av farliga hundar. Ett stort antal svenska hundar genomgår dessutom MH . Om alla farliga hundar genom- gick MH skulle man därför kunna jämföra dessa med en population hundar varav de flesta inte är farliga. Jag anser därför att de obli- gatoriska momenten vid testen av en farlig hund skall utgöras av en MH.