sou · GRB3118d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta kunde ske bl.a. genom att skapa träffpunkter som bidrog till en god social och kulturell utveckling. Under budgetåren 1995/96 och 1997 avsattes totalt för metodutvecklande insatser. Stödet begränsades till ett antal bostadsområden i åtta storstadskommuner och fyra andra större kommuner med snarlik situation. Det statliga stödet förutsatte bl.a. en övergripande och samordnad handlingsplan för Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden insatserna i bostadsområdena och medfinansiering på av kostnaderna för handlingsplanen. /98 beslutade att godkänna propositionen Utveckling och rättvisa – en politik för storstaden (prop. 1997/98:165), den s.k. Storstadspropositionen. Därmed lades grunden för utvecklandet av en ny urban politik. Lokala utvecklingsavtal introducerades som ett instrument för att genomföra den nya politiken. Storstadspolitikens centrala utgångspunkt är att det går att åter- skapa framtidstro i segregerade bostadsområden, dvs. att vända misstro till tilltro. Två mål är övergripande för politiken: dels ge storstadsregionerna goda förutsättningar för långsiktigt hållbar tillväxt och därmed kunna bidra till att nya arbets- tillfällen skapas såväl inom storstadsregionerna som i övriga delar av landet, dels bryta den sociala, etniska och diskriminerande segrega- tionen i storstadsregionerna och verka för jämlika och jäm- ställda levnadsvillkor för storstädernas invånare. tillsatte regeringen en storstadsdelegation med upp- gift att utveckla och samordna storstadspolitiken. Storstads- delegationen är ett beredningsorgan inom bestående av statssekreterare från sju olika departement samt en representant från statsrådsberedningen. Under storstadspolitikens uppbyggnad har Storstadsdele- gationens arbete främst inriktats på att ta fram lokala utvecklings- avtal. Dessa avtal skall i första hand vara ett instrument för arbetet med att bryta segregationen i storstäderna. Totalt medverkar 24 stadsdelar i de sju kommuner där utvecklingsavtal har träffats om olika konkreta åtgärder. Det sjunde och sista utvecklingsavtalet tecknades med . Avtalen har olika sluttider, /2004 /2006. Storstadspolitiken eftersträvar en dialog mellan boende, tjänste- män och politiker och med ett underifrånperspektiv på problemen. Detta skall ge bostadsområdena, människorna, företag och alla inblandade, inte bara möjlighet att växa, utan att också att vara en del av det som sker. har haft regeringens uppdrag att koordinera en nationell utvärdering av avtalen. I uppdraget har även ingått att Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden föreslå hur utvärderingsarbetet långsiktigt bör läggas upp. Upp- draget slutredovisades . Ett antal kompletterande studier avseende de lokala utvecklings- avtalen har också genomförts, bland annat: en granskning av avtalen utifrån ett tillväxtperspektiv () en studie om kulturens betydelse i utvecklingsarbetet (Mång- kulturellt Centrum ), en studie om samverkan inom det lokala utvecklingsarbetet (Statskontoret). På basis av en samlad avstämning skall sammanställa ett underlag med förslag till hur, och med vilken inriktning, den nationella storstadspolitiken fortsättningsvis skall beredas, och kartlägga behov av kompletterande utredningar. I vårpropositionen 2003 meddelade regeringen att man avser ta tillvara storstadspolitikens erfarenheter och omvandla dem till ordinarie strukturer. Statliga myndigheter kommer att ges tydliga mandat och riktlinjer för att storstadspolitikens tvärsektoriella mål skall uppnås. Ett antal myndigheter kommer att ges i uppdrag att vidareutveckla de samverkansöverenskommelser som finns i de lokala utvecklingsavtalen. Regeringen kommer att lämna en skrivelse till med en redogörelse för hur arbetet med att genomföra storstadspolitiken har utvecklats sedan beslutade om Storstadspropositionen. 7.3.1Samlingslokaler och föreningsliv i samverkan I detta sammanhang, med förekomsten av allmänna samlingslokaler i storstäderna, är naturligtvis den utredning som i har låtit göra av intresse. Utredningen handlar om hur ett nytt system för stadens stöd till allmänna samlingslokaler, hemgårdar, 4 H-gårdar och kommunövergripande verksamheter bör utformas . Utredningen har redovisats i rapporten Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Mötesplatser för demokrati och kultur (2003). Det nya stöd- systemet skall enligt planerna tillämpas /2004. I utredningen redovisas hur stödet till de allmänna samlings- lokalerna har utvecklats i . 1972 beslutade stadsfullmäktige i om en samlingslokalnorm som slog fast att det skulle finnas en samlings- lokal per 10 000 invånare. Nolltaxa infördes för föreningslivet och bildningsorganisationerna. De lokalförvaltande organisationerna ersattes genom ett fast driftsanslag. Som mest fanns det 78 särskilt iordningställda samlingslokaler inom ramen för det kommunala stödet, som täckte av lokalförvaltarnas kostnader. Övriga kostnader täcktes främst genom uthyrning till privata och kommersiella hyresgäster. finns det 18 allmänna samlingslokaler i stad som hyr ut lokaler till föreningslivet, för kulturarrangemang m.m. De är anslutna till idrottsförvaltningens bokningsenhet och får kommunalt bidrag till verksamheten. Av de samlingslokaler som får stöd från staden är sex medlemmar i och Parker. Sju av samlingslokalerna, som är med i stöd- systemet, är antingen kommunala lokaler eller drivs av andra före- ningar. Fem föreningsråd får också kommunalt stöd. Förenings- råden drev samlingslokaler över hela och gav kontorsteknisk och annan service till föreningslivet. Sex av dessa föreningsråd finns fortfarande kvar varav fem driver samlingslokaler. Det finns också sex hemgårdar som alla får kommunalt stöd, dock inte från anslaget till samlingslokaler. Dessa gårdar arbetar utifrån en humanistisk utgångspunkt med bildnings-, kultur- och fritidsfrågor och erbjuder möjlighet för alla åldrar att delta i verk- samheterna. Det finns också ett stöd till fritidsgårdar, som hanteras av stadsdelsnämnderna över anslagen till ungdomens fritids- verksamhet. Därutöver finns det två föreningar som är medlemmar i gårdarnas men som båda saknar kommunalt stöd. Dessutom finns det sex föreningar, som är anslutna till Våra Gårdar, som också saknar kommunalt stöd. Studieförbunden ABF och Vuxenskolan får offentliga bidrag för sitt folkbildningsarbete, men saknar stöd för sin lokalupplåtelse till förenings- livet. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden I allmänhet drivs samlingslokalerna av en ideell förening, medan fastigheten ägs av staden eller något av stadens bolag. Hemgårdarna drivs i allmänhet av ideella föreningar, som har viss anknytning till den stiftelse som äger huset, eller också drivs verksamheten av stiftelsen själv. Några organisationer har icke-kommunala hyres- värdar och några lokaler drivs i regi. Enligt Kulturnämndens utredning kan verksamheten i samlingslokalerna delas upp i två områden; dels uthyrning av lokaler till föreningar och andra, som håller möten, anordnar studier eller kulturprogram, genomför fester m.m. dels genomförande av egen kulturverksamhet. Enligt utredningen brukar man inte skilja för mycket mellan dessa båda uppgifter när samlingslokalernas verksamheter beskrivs. Det finns knappast någon samlingslokalförening som ägnar sig enbart åt rutinmässig lokalupplåtelse. Kulturverksamheten finns i huset oavsett om anordnaren är den lokalförvaltande organisationen, någon medlemsorganisation, något studieförbund, något kommu- nalt organ, någon kulturinstitution eller någon annan. Det vanliga är att de olika verksamheterna brukar samverka med varandra. Ofta arrangerar samlingslokalföreningen föreningslivet teaterföreställningar, engagerar orkestrar, hänger utställningar, anordnar studiecirklar, planerar möten och drar i gång aktionsgrupper. Ofta har det mindre betydelse vem som står som formell arrangör. 7.3.2Förslag om förändringar i bidragssystemet Efter remiss av utredningen till de berörda har kulturförvaltningen lämnat ett förslag till . Förslaget presenterades i tjänsteutlåtande . I förvaltningens förslag ingår följande delar: behovet av ett kommunalt stöd till lokalorganisationer vem skall ansvara för den centrala bokningen vem skall vara lokalförvaltare – staden eller föreningslivet förslag till nytt bidragssystem för allmänna samlingslokaler och hemgårdar Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Förvaltningens tjänsteutlåtandet tar även upp frågan om vilken nämnd som skall ansvara för det framtida stödet till lokalorganisa- tionerna. konstaterar att utredningen saknar en analys av hur de samhälleliga förutsättningarna för ett folkligt deltagande har förändrats. Man pekar på att när samlingslokalerna en gång startade var det för att erbjuda ett blomstrande föreningsliv mötes- platser. Folkrörelser och ideella föreningar har dock förlorat medlemmar och värst drabbade är storstäderna. Även samlingslokalorganisationerna har tappat medlemmar och de som finns kvar har blivit äldre. Förvaltningen pekar också på att formerna för det demokratiska och kulturella deltagandet har förändrats. Den folketshus- eller godtemplarscen, som för inte så länge sedan utgjorde ramen för det politiska mötet eller en amatörteaterföreställning, efterfrågas inte längre i samma utsträckning. Studier sker allt mer på distans eller kräver tekniska hjälpmedel som samlingslokalerna har svårt att erbjuda. Dessutom har utbudet av alternativa samlingslokaler blivit större. Kommunala alternativ kan erbjudas genom skolor, men det finns även tillgång till privata eller folkrörelsedrivna mötes- och festlokaler. konstaterar att tillgången till offentliga rum varierar starkt mellan stadsdelar. Bäst rustat i detta avseende är innerstaden. Detta gäller särskilt tillgången till kulturella institutioner och verksamheter. uppvisar till exempel ett rikt utbud av mötes- och kulturlokaler; två hemgårdar, tre samlingslokaler, flera kulturinstitutioner och permanenta scener för fria grupper. Flera yttre stadsdelar uppvisar däremot en helt annan bild. Där utgör samlingslokalen ofta den enda arenan för möten och kultur. Med utgångspunkt från ovanstående bild anser kulturförvalt- ningen att det inte är rimligt att återgå till den samlingslokal- struktur som fanns tidigare. I stället förordar förvaltningen ett bas- utbud som omfattar en allmän samlingslokal i varje stadsdel som ges bättre resurser för att kunna erbjuda ändamålsenliga mötes- lokaler och egna kulturverksamheter. Särskild prioritet bör enligt förvaltningen ges till ytterstadsdelarna som har ett mindre utbud av samlingslokaler och kulturarenor än innerstaden. När det gäller ansvaret för den centrala bokningsverksamheten föreslår kulturförvaltningen att den samlade bokningsservice som idrottsförvaltningen erbjuder idrottsanläggningar, skolor, Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden samlingslokaler och ett brett föreningsliv bör bibehållas. Att samla teknik, kunskap och personal på ett ställe skulle göra bokningen rationell och smidig. När det gäller vem som skall vara lokalförvaltare, staden eller föreningslivet, delar utredningens grundsyn att ansvaret för den lokala samlingslokalen bör ligga i förenings- livets händer. Denna syn stärks av att de två kommunalt drivna samlingslokalerna i och uppvisar den lägsta nyttjandefrekvensen av samtliga samlingslokaler. Enligt förvalt- ningen bör en överföring ske när det finns fungerande förvaltar- organisationer uppbyggda och när oklarheter i den nuvarande personalens anställningsvillkor kan lösas. När det gäller bidragssystemet hade utredningen föreslagit att det skulle bestå av följande delar: Grundbidrag, som motsvarar den faktiska hyran inkl. värme Tilläggsbidrag, som baseras på volymen uthyrda lokaler med nolltaxa eller subventionerad taxa Kulturbidrag, som täcker personalkostnader för kulturverk- samhet Upprustningsbidrag, som fördelas efter ansökan och som utgår proportionellt mot kvadratmeterytan. delar i princip utredningens grundtankar i för- slaget till ett nytt och gemensamt bidragssystem. Men förvalt- ningen anser att det bidragssystem som utredningen föreslår, med nuvarande stödåtagande, skulle bli starkt kostnadsdrivande. Det skulle spränga de bidragsramar som kan förutses och bli bindande på ett sätt som inte är önskvärt eller ens möjligt. Förvaltningen avvisar förslaget om en rak koppling mellan hyra och grundbidrag. Den föreslår i stället att grundbidraget blir individuellt för den enskilda lokalorganisationen och bestäms av flera vikter av vilka lokalkostnaden i flertalet fall kommer att vara den tyngsta. Enligt förvaltningen är det nödvändigt att väga in också andra faktorer som bokningsbara ytor, möjlighet till kommersiell uthyrning på korttidsbasis, lägesfaktorer m.m. En direkt koppling mellan hyresnivå och stöd bör enligt förvaltningen undvikas eftersom den kan uppmuntra till överdrivna hyres- ökningar. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden När det gäller kompensation för nolltaxeuthyrningar delar för- valtningen utredningens uppfattning om att sådan bör ges. Den föreslagna procentramen ger de samlingslokaler som har omfat- tande upplåtelse till nolltaxeföreningar en klar förbättring jämfört . Förvaltningen avser att återkomma med detaljerade regler för fördelningen av tilläggsbidraget. Förvaltningen stöder utredningens förslag om kulturbidrag. Det kan bli ett viktigt instrument för att täcka delar av framför allt hemgårdarnas personalkostnader för den egna utåtriktade verk- samheten. Förvaltningen bedömer att av bidragsunder- laget bör reserveras för kulturbidrag och fördelas till främst hem- gårdar och samlingslokaler med egen kulturverksamhet. Däremot ser ingen möjlighet att i åtagandena inrymma upprustningsbidrag samt engångsbidrag för införande av boknings- system beslutade bland annat om riktlinjer för ett nytt bidragssystem som innebär att allmänna samlingslokaler och hemgårdar kan söka ettåriga grund- bidrag, tilläggsbidrag och kulturbidrag. fick också i uppdrag att förbereda ett överlämnande av ett antal lokaler från kommunalt huvudmannaskap till föreningsdrift. 7.4Allmänna samlingslokaler på landsbygden Som ett resultat av strukturförändringarna i jordbruket och indu- strin inleddes en snabb urbaniseringsprocess efter krigsslutet . Denna utveckling ökade tillgången på arbetstillfällen i städerna. Däremot minskade antalet arbetstillfällen på landsbygden snabbt och ledde till en storskalig utflyttning av befolkningen från dessa områden. De negativa effekterna på landsbygden lindrades dock delvis genom tillväxten av den offentliga sektorn. kom riskerna för att urbaniseringen utarmade landsbygdsområdena att uppmärksammas alltmer. För att motverka den dramatiska nedgången i befolkning och sysselsätt- ning, framför allt i norra , antog 1965 regeringens förslag om en aktiv regionalpolitik. Till en början inriktades politiken främst på att hålla glesbygden levande genom verksam- heter på det sociala området. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden näringslivsutveckling tillsammans med infrastruktursatsningar och stöd till lokal utveckling. 1977 tillsatte regeringen en särskild arbetsgrupp för frågor rörande glesbygden, kallad Gles- bygdsdelegationen. Åren 1987–1988 uppmanade medlemsländerna att driva en kampanj för landsbygd. Glesbygdsdelegationen fick uppdraget att agera på regeringens vägnar. samlade Hembygdsrörelsen omkring 100 folkrörelser i en landsomfattande kampanj för landsbygdsutveckling. De myndigheter och folk- rörelser som deltog utvecklade ett gemensamt program för kampanjarbetet och tillsammans arbetade de för att hela skulle mobiliseras för landsbygdens utveckling. Kampanjen fick namnet Hela ska leva. Genom Glesbygdsdelegationen involverades flera myndigheter i kampanjen. Folkrörelserna involverade folkrörelseaktivister och mobiliserade landsbygdsbefolkningen. kampanjen pågick arrangerades ett antal större evenemang. Lands- bygdskampanjen avslutades med första Landsbygdsriksdag . Arbetet med landsbygdsutveckling fortsatte vidare genom att ett 40-tal av folkrörelserna bildade den ideella föreningen rådet Hela ska leva med målsättningen att stödja lokalt utvecklingsarbete och lokal demokrati. arrangerar bland annat Landsbygdsriksdagen . antog Landsbygdsriksdagen ett Landsbygdspolitiskt program med fram- tida visioner för landsbygden. I programmet lyfter Landsbygdsriksdagen bland annat fram de allmänna samlingslokalernas betydelse för folkbildning och kultur och det lokala sociala livet. Det betonas att den lokala kulturella aktiviteten, föreningsmötet eller studiecirkeln ofta är startpunkten för diskussioner om bygdens utveckling. Det är i sådana samman- hang man lär känna varandra; utvecklar det sociala kapitalet. Programmet betonar att bygdens samlingspunkt, som kan vara en allmän samlingslokal, idrottsföreningens lokaler eller försam- lingshemmet, är en viktig mötesplats för landsbygdens befolkning, för det sociala livet och det demokratiska samtalet. Staten och kommunerna kan enligt programmet medverka till goda livsbeting- elser på landsbygden genom anslag till nybyggnation och upprust- ning samt momsbefrielse på driftskostnader eller direkta driftsanslag för lokaler som används i ideell verksamhet. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Landsbygdskampanjen bidrog bland annat till att det bildades ett stort antal lokala utvecklingsgrupper runt om i landet, som har visat sig vara en betydelsefull faktor för den fortsatta utvecklingen När kampanjen avslutades fanns 1 000 grupper. Ungefär 80 000 invånare är aktivt engagerade i de olika lokala utvecklingsgrupperna och deras geografiska intresseområde omfattar ca 3 miljoner boende på landsbygden och i mindre samhällen. I ungefär en tredjedel av landets kommuner samarbetar de lokala utvecklingsgrupperna med kommunen i s.k. kommun- bygderåd. På regional nivå har bygderörelsen samlats i s.k. läns- bygderåd. Utmärkande för en lokal utvecklingsgrupp är att den åtar sig ett kollektivt samhällsansvar för hela eller delar av den lokala utveck- lingen. Grupperna består av frivilligt anslutna människor och det mesta av arbetet uträttas ideellt. Initiativet att bilda en lokal utvecklingsgrupp kommer vanligen från lokalbefolkningen själva, för att lösa specifika problem eller för att arbeta för en vision för det lokala samhällets framtid. Initiativet kan även komma från externa aktörer som folkrörelser eller myndigheter. De flesta bygdegrupper är organiserade som ideella föreningar som baseras på demokratiska principer; en medlem, en röst. Bygdegrupperna arbetar på eget initiativ med konkreta, praktiska insatser för att utveckla sitt lokalsamhälle. Med ett stort inslag av ideella krafter och ibland eget kapital bidrar grupperna till den lokala infrastrukturen på områden som kultur, service, arbets- tillfällen och boende. Det arbete som utförs av bygdegrupper leder ofta till en förbättrad social samhörighet, starkare lokal identitet och nya former av lokal demokrati. Verksamheterna spänner från kulturella verksamheter till miljö- frågor och utbildningar, till initiativ rörande boende och lanthandeln. De flesta gemensamma initiativen har inriktning på fritids- och kulturella verksamheter; av alla lokala utvecklingsgrupper har fritids- aktiviteter på dagordningen. genomför olika kulturaktiviteter. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Varannan grupp arbetar med initiativ relaterade till bygdegårdar och samlingslokaler, studiecirklar, vägar och turism. En tredjedel av grupperna är involverade i arbete med försälj- ning/marknader, badplatser, miljö/natur, tidningar/nyhetsbrev samt undersökning och planering av sina lokalsamhällen. En fjärdedel av utvecklingsgrupperna arbetar med ungdoms- projekt, skolor och barnomsorg, och verksamheter som syftar till att öka inflyttning och att skapa arbetstillfällen. Många grupper driver också egna verksamheter med café, konst och hantverksprodukter. Ett flertal lokala utvecklingsgrupper är också involverade i boende, äldreomsorg, IT, transporter, utbildning och att till- handahålla servicebostäder för äldre eller funktionshindrade. Den verksamhet som bedrivs av de lokala utvecklingsgrupperna har en nära koppling till det som brukar betecknas som den sociala ekonomin. Begreppet social ekonomi är förhållandevis nytt i . Regeringen beslutade därför att tillsätta Arbetsgruppen om den sociala ekonomin och dess utveckling i syfte att kartlägga villkoren för den sociala ekonomin och belysa dess betydelse i samhället. I rapporten ekonomi – en tredje sektor för välfärd, demo- krati och tillväxt som kom 1999 föreslog arbetsgruppen följande innebörd i begreppet social ekonomi: Med social ekonomi avses organiserade verksamheter som primärt har samhälleliga ändamål, bygger på demokratiska värderingar och är orga- nisatoriskt fristående från den offentliga sektorn. Dessa sociala och ekonomiska verksamheter bedrivs huvudsakligen i föreningar, kooperativ, stiftelser och liknande sammanslutningar. Verksamheter inom den sociala ekonomin har allmännytta eller medlemsnytta, inte vinstintresse, som främsta drivkraft. Enligt arbetsgruppen utvecklas den sociala ekonomin företrädesvis i glesbygd och på landsbygden. På den svenska landsbygden finns det sedan gammalt en tradition av samarbete i byalag, socken- stämmor och liknande. , anläggningar och utrustning har i stor utsträckning ägts och nyttjats gemensamt. Från slutet av 1800- talet tog samarbetet i många fall fastare former i föreningar för gemensamma angelägenheter. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Det kunde gälla vägar, eldistribution, jordbruksmaskiner, såg- verk, mejerier, badhus och tvättstugor, handelsverksamhet för både hushåll och jordbruk, bostäder, samlingslokaler samt bankverk- samhet. Utvecklingen av formerna för detta ekonomiska samarbete hämtade näring från de spirande folkrörelserna där människor lärde sig föreningslivets teknik och möjligheter Det förefaller enligt arbetsgruppen som att verksamheter inom den sociala ekonomin i många fall erbjuder de enda återstående möjligheterna för en bygd att överleva och utvecklas. Det verkar i dessa miljöer finnas de bästa förutsättningar för lokala utvecklings- grupper och andra nya föreningar och kooperativ att utvecklas som man inte hittar i tätorter och städer i samma utsträckning. Enligt är det positivt att människor har möjlighet att engagera sig direkt i och styra över konkreta verksamheter som på ett påtagligt sätt påverkar deras vardag, utan att gå omvägen via det politiska systemet. Föreningar, kooperativ och liknande sammanslutningar utgör med sina demokratiska värderingar och arbetssätt en infrastruktur i samhället som troligen inte kan ersättas med någonting annat. Forskning om nya kooperativ, lokala utvecklingsgrupper, nyskapande ungdomsverksamheter och frivilligt socialt arbete, visar att det ligger en stor kraft i de demokratiska idéerna när de tillämpas på lokal och konkret nivå. 7.4.4Social ekonomi och välfärd En utgångspunkt för arbetsgruppen var antagandet att den sociala ekonomin spelar en viktig roll vad gäller produktion av tjänster inom välfärdsområdet. Det har visat sig att brukar- och personal- kooperativ, föreningar och liknande ofta framstår som lämpliga alternativ till offentlig drift när det gäller att driva verksamhet inom vård, skola eller omsorg. Arbetsgruppen hänvisar till en rapport från att 1997 drevs av landets alla daghem, fritidshem och liknande av andra än kommunerna. Ungefär hälften av dessa drevs av föräldrakooperativ och en tiondel av personal- kooperativ. Övriga drevs av företag, föreningar, stiftelser, och landsting. Av samtliga former hade de ideella förening- arna , de som inte var föräldrakooperativ, den klart starkaste ökningen och närmade sig den bolagsdrivna barnomsorgen i antal inskrivna barn. Samlingslokaler i storstaden och på landsbygden Närmare 10 000 föreningar drev egna eller kommunala anlägg- ningar med kommunala bidrag inom fritids- och kulturområdet.