sou · GRB3125 · 2004-01-01 00:00:00 — Det stora flertalet av studieförbunden anger att man har ett utveck- lat samarbete med både folkhögskolor och kulturföreningar, men det finns också förbund som uppger att man inte har någon sådan samverkan. av föreningar som nämns omfattar bl.a. amatör- teaterföreningar, Folkets Husföreningar, musikföreningar, kultur- föreningar, körer, folkdanslag, orkestrar, hembygdsföreningar, bygdegårdsföreningar. Motiv för samverkan är att samarbete ger större resurser både personell, ekonomiskt och pedagogiskt, t.ex. har folkhögskolorna både pedagogiska resurser och tillgång till lokaler. Samverkan kan också ge kontakt med nya grupper och göra det lättare att höja kvaliteten i verksamheten. På en liten ort är det bättre att göra gemensamma arrangemang, anser flera. En ABF-företrädare menar, att samverkan är något av en överlevnadsfråga både för kultur- föreningarna och för studieförbunden. Alla studieförbund står öppna för att samverka med nya före- ningar och grupper. kommer att arbeta medvetet för att hitta nya samverkanspartner medan andra säger att sam- arbete sker under vissa förutsättningar och att verksamheten ska ligga inom deras intresseområde. Samverkan kan alltid utvecklas men den motverkas av brist på resurser, traditioner och gamla hjulspår, liksom avstånden inom geografiskt vidsträckta kommuner. Relationen till kommunens kulturförvaltning är blandad hos studieförbunden. De flesta säger att de har goda kontakter, men det finns också förbund som uppger att de i vissa kommuner inte har några kontakter alls. En anledning till det senare kan vara de stora administrativa enheter som flera studieförbund har . Beträffande studieförbundens kännedom om kommunen har något styrdokument för kulturområdet var det väldigt få som kände till om deras kommun hade något sådant styrdokument och ännu mindre vad det innehöll. Samverkan med kommunens musik- och kulturskolor är täm- ligen begränsad. samarbetar om konsertverksamhet, något har projektsamarbete. Ett förbund har i sin kommun entre- prenad på verksamhet inom dans, bild och drama. Ett förbund diskuterar att ta över en del av verksamhet. När det gäller samverkan med de olika kulturinstitutionerna i kommunen och länet är samverkan mycket vanlig. Det handlar om samverkan med biblioteken, länsteatern, , länsmusiken, kammarorkestern, den regionala filminstitutionen. Bättre ekonomi och större resurser totalt anges som motiv för samverkan, liksom höjd kompetens och kvalitet. Tillgång till lokaler och kontakter med professionella kulturarbetare nämns också. Samverkan är ett bra sätt att nå ut till fler människor, det är bra att synas till- sammans, att man har samma syfte och mål. Ett förbund säger att man ibland känner sig tvingat att samverka för att kunna komma ifråga när man själv har idéer. Ofta handlar samverkan om kulturprogram, men det finns goda exempel på andra aktiviteter, t.ex. SV:s projekt med lättlästa böcker, Bildas produktion tillsammans med av minneslådor för verksamhet på äldreboenden, FU:s målarskola för barn till- sammans med . Från företrädare för folkhögskolorna presenteras en blandad bild när det gäller samverkan med studieförbund och kulturföreningar. I den utsträckning den förekommer anses den fungera bra. Utöver enskilda studieförbund och kultur- och hembygdsföreningar nämns och Konstfrämjandet. Samverkan med kulturinstitu- tioner gäller främst länsteatern och länsmusiken men också läns- museet nämns. Kulturföreningarnas samverkan med studieförbund är livlig men förefaller vara begränsad till fem-sex av förbunden. I de flesta fall är föreningarna nöjda med hur samarbetet fungerar. Motiven för föreningarna att samverka med studieförbund är främst ekono- miska, men flera uppskattar också det administrativa stöd som studieförbunden kan ge. Enstaka föreningar uppger att man inte har något samarbete med studieförbund och inte heller ansett sig behöva det. Några föreningar anser att det är mycket arbete för att få de små bidragen från studieförbunden, det är för mycket pappersskrivande. Relationen till kommunens förvaltning anser de allra flesta är god. Kännedomen om kommunen har ett styrdokument för kulturområdet är blandad. Några känner till att barn och ungdom lyfts fram i dokumentet. En förening säger att kontakterna med kommunen ligger på låg nivå därför att kommunen satsar på barn och ungdom. Samverkan med kulturinstitutionerna varierar stort mellan fören- ingarna och kommunerna. I några kommuner är föreningarnas samverkan med länsinstitutionerna mycket aktivt, medan det i andra i stort sett inte förekommer. Samverkan är en förutsättning för att få till stånd de arrangemang som görs, men samverkan har minskat i och med att många studie- förbund har minskat sin personal på plats i kommunen. Även kommunerna har fått göra personalminskningar vilket också det försvårar kontaktmöjligheterna. Det behövs mötesplatser för dia- log, dock bör initiativet till samverkan komma från studieför- bunden och inte från institutionerna, säger någon. Av svaren fram- går vidare att kommunens förhållande till kulturföreningarna varierar mellan kommunerna från inget organiserat samarbete till aktivt engagemang. Kommunföreträdarna anser att samarbete mellan folkbildning- ens aktörer och kommunernas musik- och kulturskolor är tämligen ovanligt. Dock finns exempel där sådana verksamheter drivs på entreprenad av studieförbund. Samverkan mellan studieförbund och folkhögskolor och kom- munens kulturinstitutioner varierar men alla anser att det är önsk- värt. Genom att få in kunskaper utifrån ges de lokala institution- erna ökade kunskaper och inspiration som kan utveckla arbetet. En kommun nämner att man medvetet försökt att utveckla samarbetet med närliggande folkhögskolor utan påtagligt resultat. Studieförbunden redovisar genomgående höga ambitioner när det gäller utbildning av cirkelledare, men möjligheterna att nå ledarna med utbildning är mycket varierande. Några förbund uppger att utbildningen är i det närmaste ett måste för att få bli ledare medan andra ser svårigheter att få främst de arvoderade ledarna att delta i utbildning. De geografiska förutsättningarna och förbundens orga- nisatoriska struktur spelar också in. Det är uppenbarligen betydligt lättare att bedriva en framgångsrik ledarutbildning i och än i de mindre kommunerna. Ungefär hälften av förbunden uppger att de har ett gott centralt stöd för ledarutbildningen, oftast i form av utbildningsmaterial. Kursverksamheten är hos många ett regionalt ansvar. En avdel- ningsföreträdare uppger att stödet från en närliggande folkhög- skola är viktigt. Några förbund gör egna utvärderingar för att på så sätt kunna utveckla kvaliteten i utbildningen. Så gott som alla förbund uppger att det finns behov av ytterligare ledarutbildning, däremot varierar uppfattningarna om vad den skulle inriktas mot. Flera av dem som ser behovet framhåller svårigheten att få ledarna att inse att de behöver mer utbildning och att det är problem nog att få deltagare till den utbildning som redan finns. framhåller betydelsen av att förbunden som arbetar i glesbygd samverkar kring ledarutbildningen. Studieförbunden uppger att det inte är några större problem att rekrytera cirkelledare, men att det kan vara svårigheter inom speci- fika ämnen som gamla tekniker och gamla hantverk. Rekryteringen sker oftast genom personliga kontakter och egna nätverk. De flesta menar också att det inte är några problem att behålla ledarna. Yrkesverksamma kulturarbetare anlitas i varierande omfattning. är det deras kompetens som motiverar rekryteringen. Några exempel är bildkonstnärer, danspedagoger, musiklärare, teater- arbetare. De folkhögskolor som ingår i kartläggningen verkar inte ha något problem med att få tag på och behålla lärare. Några har t.o.m. kö till sina lärartjänster. Lärarnas ämneskunskaper är goda då de ofta arbetat inom ämnesområdet. De flesta musiklärare är yrkesverksamma. I den mån rekrytering behövs uppger man att man t.ex. använder annonsering, F-programmet i och Folkbildningsnätet. Kulturföreningarna anser sig ha bra kvalitet på sina ledare. Utbild- ningen kan ske genom att föreningen skickar sina ledare eller blivande ledare på riksorganisationens utbildningar, reskostnader kan dock vara ett problem. Andra har en egen grundutbildning som sedan kan byggas på med andra kurser. Uppfattningarna om beho- vet av ytterligare utbildning går isär. Några ser problem med rekry- teringen av ledare, medan andra i huvudsak rekryterar från den egna verksamheten. Unga ledare kan utgöra ett problem genom att de flyttar från orten för sin egen vidareutbildning. Några fören- ingar anser att det studieförbund de samarbetar ger ett gott stöd till utbildning. Yrkesverksamma kulturarbetare anlitas för sin specialkompetens. Det kan gälla t.ex. scenografer, ljudtekniker, regissörer, musiker, musiklärare. Utveckling och förnyelse kan föreningarna få genom att delta i kurser och besöka andra föreningar och grupper. Tillgången på studiematerial/utbildningsmaterial anses av studie- förbunden vara god och mångfalden stor. Kostnaden kan ibland vara ett problem. Boken får allt mindre betydelse och används mer som ett uppslagsverk i cirklarna. Den ersätts till stor del av material på Internet och media av olika slag (CD, film och video). Det är vanligt att deltagarna i en cirkel har olika studiematerial. Ledarna tar ofta själva fram cirkelns studiematerial. Rekrytering av deltagare, publik och medverkande I stort sett verkar uppfattningen vara att det är ganska lätt att rekrytera cirkeldeltagare. Studieprogram och/eller annonser används men i allt mindre utsträckning. I stället är det de egna kontakt- vägarna genom medlemsorganisationer och tidigare deltagare som används. Flera förbund nämner riktade insatser med programblad till särskilda institutioner och målgrupper eller personliga besök. Som särskilt viktiga, men också svåra, grupper att nå nämns ung- dom, funktionshindrade och invandrare. Några förbund menar dock att man inte syns i den omfattning man borde och att det är många som inte vet vad ett studieförbund är för något och vad det innebär att gå i studiecirkel. Detta på- verkar rekryteringen. Publik till kulturprogrammen rekryteras oftare via annonser och affischer än när det gäller cirkeldeltagare. Också hemsidor, upp- visningar, mässor och information mun-mot-mun är betydelse- fulla när det gäller att nå deltagare i kulturarrangemang. När det gäller rekrytering av medverkande nämner de flesta att kulturprogrammen ofta arrangeras i nära samarbete med medlems- organisationernas föreningar och dessa som regel redan har bestämt vem eller vilka som ska medverka. Yrkesverksamma kulturarbetare anlitas men det är ändå vanligast att amatörer medverkar. Skälen till detta är dels att man använder personer och grupper ur den egna eller medlemsorganisationernas verksamhet, dels att man inte anser sig ha råd med dyra professionella kulturarbetare/grupper. Folkhögskolorna använder i stor utsträckning sina egna elever som medverkande i kulturprogrammen, men professionella kulturarbe- tare engageras ofta. Rekrytering av deltagare till kulturprogrammen sker genom programblad, affischer, hemsidor, annonser i ortens tidningar, i lokalradio men också genom elevernas kontakter med skolans omgivning. Rekryteringen av deltagare i verksamheten sker ofta genom den egna verksamheten, vid konserter, föreställningar, framträdanden, offentliga repetitioner, nybörjarkurser etc. Flera föreningar säger att de inte har några problem att nyrekrytera, medan någon för- ening rekryterar genom inval eftersom man inte vill ha en för stor grupp. Kompletteringar görs t.ex. genom annonser, affischer och utskick. Man nämner flera olika grupper som man anser att det är svårt att nå. Hit hör invandrare, högskolestuderande, gruppen 24–. En förening säger att man prioriterat studenter med sådan framgång att man nu måste prioritera lite äldre deltagare. Några körer säger att de har svårt att rekrytera män. Ett fåtal föreningar säger sig medvetet arbeta för att rekrytera invandrare och funktionshindrade. En förening anför att man har kö till verksamheten och därför inte hinner vända sig till dessa grupper. Rekryteringen av publik till sina framträdanden gör föreningarna som regel på de traditionella sätten men också med hjälp av Internet. Det är mycket sällan som studieavdelningen står som enda arrangör av ett kulturprogram. Ekonomin kräver samverkan även om man skulle vilja vara ensam arrangör. Samarrangemang sker oftast med medlemsorganisationerna och kommunen. Samverkan med folk- högskolor och kulturföreningar förekommer, men inte i någon stor utsträckning. Exempel på arrangemang som ofta är samarrangemang är festi- valer och hantverksmässor. Begreppet medarrangör används ofta och kan betyda allt från att medarrangören endast står för en del av finansieringen till fullständig medverkan. När det gäller ansvaret för kvalitet och information betonar studieförbunden samfällt att de har en nära kontakt med med- arrangören i planeringen. Flera förbund försöker också att ha en kontaktperson närvarande vid arrangemanget, men det kan vara svårt att alltid uppfylla. I kommunerna varierar det vilka studie- förbund som har utbildningar av arrangörer. Några har det i egen regi, andra hittar andra lösningar. En SV-avdelning har haft utbild- ning tillsammans med Bygdegårdsföreningarna, en avdelning inom har haft utbildning via länsmusiken. Folkhögskolorna arrangerar i mycket liten utsträckning kultur- program tillsammans med studieförbund eller kulturföreningar. Några föreningar har en nära och kontinuerlig samverkan med studieförbund, andra har det inte alls. Samverkan med folkhög- skolor förekommer, men är sällsynt. I stället kan samverkan ske med t.ex. församlingar, kommunen, skolan, by- föreningar, bygdegårdsföreningar och andra lokalägare, andra för- eningar med samma inriktning som den egna föreningen. Kommunerna vill gärna stödja studieförbunden i deras arrangörs- roll. är det studieförbunden som tar initiativ, ibland är det kommunen. I det senare fallet kan det handla om att kommunen söker en arrangör till ett arrangemang som kommunen önskar genomföra. Fördelen med att samarbeta med studieförbunden är att det ofta gör det lättare att nå målgruppen genom studieför- bundens förankring. De har också en kompetens som arrangörer vilken ses som en stor tillgång. Många av studieförbunden förfogar över egna lokaler för sin kulturverksamhet eller har tillgång till lokaler genom medlems- organisationerna. Också kommunen bedöms ha god tillgång på lokaler som studieförbunden kan använda och som är ändamåls- enliga. Bland kulturföreningarna har en del egna lokaler för verksamheten. Övriga hyr sina lokaler. När det gäller om lokalerna är ända- målsenliga finns det vissa verksamheter med speciella krav som det kan vara svårt att få uppfyllda. Det rör sig om extra stora lokaler, eller lokaler med speciellt god akustik eller viss teknisk utrustning. Kommunernas bedömning av tillgången på lokaler för studiecirklar och kulturprogram är att den i stort sett är god. När det gäller kostnaderna för att använda kommunens lokaler har några nolltaxa, andra inte. Subventioner kan dock förekomma även i dessa kom- muner. Lokalerna bedöms av kommunerna i stort vara ända- målsenliga men det kan finnas problem att finna oömma lokaler för amatörkulturen. De flesta kommunerna tar ut hyra för sina lokaler. Studie- förbunden och kulturföreningarna upplever ofta hyran som betungande och en del hävdar att kostnaden lägger band på kultur- utvecklingen. Majoriteten av föreningarna och studieförbunden vet dock inte hur mycket lokalkostnaden utgör i relation till totala kostnaden för verksamheten. Några antyder att kommunens hyror får till följd att lokalutnyttjandet blir dåligt. Arrangören tvingas välja en billig lokal, som är mindre lämpad, som kom- munens (dyrare) lokal står tom. En del kommuner försöker mot- verka det problemet genom att gå in som medarrangör och stå för hyran. Det är stor variation i vilken grad studieförbund och föreningar får bidrag utöver det generella bidraget från kommunen. Då extra bidrag förekommer är det vanligen som förlusttäckningsbidrag eller arrangemangsbidrag. De stora olikheterna har givetvis att göra med kommunernas ekonomiska situation men verkar också påverka samarbetsklimatet mellan kommunen och de övriga aktörerna. I tabell 2 visas bidragsutvecklingen , då kommunernas bidrag till studieförbunden totalt sett nådde sin högsta nivå, till 2003, då de samlade kommunbidragen har sin lägsta nivå. Bidragen från kommunerna till studieförbunden har i alla de åtta kommunerna, utom en, minskat i kronor räknat . har tre kommuner hållit bidragsnivå medan de övriga sex har minskat bidragen. (Uppgift- erna är hämtade från .) En jämförelse med konsumentprisindex visar att bidragen borde ha räknats upp . Den procentuella sänkningen av bidragsnivån för respektive kommuns bidrag 2003, i förhållande till KPI, framgår också av tabell 2. Bidragsutvecklingen i de åtta kommunerna, tkr. Kostnaden för dem som deltar i kulturcirklar (deltagaravgift) varierar mellan förbunden. Generellt kan kanske sägas att en cirkel kostar beroende på ämne. Till detta kommer som regel kostnader för studiematerial, råmaterial etc. Kostnaderna har ökat mer än inflationen. Många aktörer anser att man nu nått gränsen för vad som är möjligt att ta ut. En del studieförbund subventionerar kulturcirklarna, fler förbund tar inte ut någon avgift alls. Flera för- bund vittnar om att andelen studiecirklar med avgift minskar, allt färre deltagare är beredda att betala de ofta ganska höga avgifterna. I stället anordnas s.k. kamratcirklar som är gratis eller nästan gratis. I en kamratcirkel får ledaren inget betalt. När det gäller kulturprogrammen finns en stor variation inom och mellan studieförbunden när det gäller det ekonomiska stödet till verksamheten. Några förbund gör en kalkyl för varje program, andra har olika nyckeltal för beräkning av bidraget, åter andra har ett fast belopp som tilldelas varje arrangemang. Medlemsavgiften för att delta i föreningarnas verksamhet varierar från att inte vara någon alls till . I några föreningar, som inte har någon avgift, får medlemmarna i stället bidra till kring- kostnaderna för verksamheten. Kommunernas bidrag till kulturföreningarna får ses i relation till omfattningen av föreningens verksamhet. Bidrag kan utgå som driftsbidrag för att täcka t.ex. uppvärmning och elkostnader. Årliga anslag till verksamheten varierar stort i belopp. Ofta går en del av anslaget åter till kommunen som hyreskostnad. Många föreningar får också lokalt aktivitetsbidrag till sin verksamhet. Det finns också exempel på föreningar som inte har något kommunalt stöd och som inte heller har sökt något. Flera föreningar får ekonomiskt stöd från studieförbund de sam- arbetar med. Problem, förväntningar, önskemål och goda exempel Det problem som alla aktörer anser är det i särklass största är bristande ekonomi. Problemet är mycket påtagligt i dagens verk- samhet och ingen tror på någon förbättring . Det är snarare så att många fruktar för ytterligare nedskärningar. Brist- ande ekonomi får till följd att kulturutbudet minskar men också indirekt att belastningen ökar på funktionärer, anställda, ledare och kulturarbetare. Färre skall göra samma jobb, det går mer tid och kraft till att ordna finansieringen av verksamheten och möjlighet- erna att köpa in tjänster minskar. Det är sannolikt också så att oron för den framtida ekonomin minskar entusiasmen för att starta nya projekt. En ABF-företrädare pekar exempelvis på problemet att bidragen lämnas i taget medan kulturverksamheten går i vågor. Kontinuiteten finns men är längre än en årscykel. Flera föreningar säger att de har svårigheter att nyrekrytera till och föryngra styrelsen. I några kommuner pekar man på att samarbetet är dåligt mellan de olika aktörerna. En kommun upplever att arrangörerna har fastnat i sina former och har inte lyckats förnya eller föryngra sig. Föreningarna å sin sida upplever en avoghet från den kommunen och ett krav att ständigt bevisa sin existens. ABF på samma ort upplever att de inte får vara med och planera och att de saknar kontakten med kommunens handläggare. En annan kommun upplever att vi är på väg att bli allt mer isolerade från varandra. En orsak till det kan vara att studieförbunden har allt färre anställ- da. Denna syn delas av ytterligare en kulturförvaltning som anser att avsaknaden av personal på plats hos studieförbunden är ett stort problem i samarbetet. De förväntningar och önskemål som framförs från de olika aktör- erna är av skiftande karaktär. Vissa aktörer har tydliga visioner och vet vad och hur de skulle göra för att utveckla verksamheten om de fick mer resurser. Ett vanligt önskemål är att engagera professio- nella krafter och på så sätt höja kvaliteten i arrangemangen och ge förebilder till deltagarna. Många föreningar och studieförbund vill satsa mer på verksamheter för grupper som är svårnåbara (ungdomar, invandrare, handikappade etc.). har som mål att föra in kulturen i idrotten exempelvis genom kulturprogram på klubbmöten. Hos påfallande många aktörer är önskemålen inte visionära utan handlar om att behålla verksamheten på nuvarande nivå eller att över huvud taget få finnas till: Viktigt att folkbildningen får vara kvar. Att anslagen fortsätter att vara stabila, inte minskar. Behöver bättre stöd. Gränsen för avgifter är nådd. Att föreställningarna får så pass med publik så att verksamheten får fortsätta. Hoppas att man får fortsätta att erbjuda konserter. Det framgår inte av intervjuerna vad denna visionslöshet beror på. En tänkbar förklaring kan vara att de som är aktiva blir både färre och äldre och kan ha svårt med förnyelse. En annan orsak kan vara att de aktiva är så belastade av dagens verksamhet att de inte orkar se framåt. Ett önskemål som är gemensamt för så gott som alla aktörer är ett utökat samarbete med andra aktörer och även med professionella. Genom att samarbeta hoppas man att få ut mer av tillgängliga De som har startat samarbeten är i allmänhet nöjda med utfallet. Den gemensamma uppfattningen är att det finns mycket mer att hämta här. I samarbetstanken ligger också en önskan att kunna samla olika verksamheter under samma tak i kulturhus eller, som i , i en kulturskola. Inventeringen av ovanligt lyckade satsningar, goda exempel, ger en mycket varierad bild. Det område som mest förekommer bland de goda exemplen är barn- och ungdomssatsningar. Här är några exempel: Gospel- och Rockkonserter som gymnasieungdomar själva har förberett och genomfört. Integration mellan elever från 20 nationaliteter. (Älvsby folk- högskola) Musikcirkel med f.d. idrottare som fortsatt att träffas. Idrotten har svårt att behålla och följa upp de som slutar med idrotten. Samspel mellan sång och drama. Teaterverksamhet för begåvningshandikappade. Satsning på ungdomskultur teater/drama och musik. Grupperna börjar som studiecirklar och arbetar fram till och med fram- förande på scen. Estetverksamhet som engagerar invandrarkvinnor. Samarbete mellan idrottsföreningen och kvartersteatern. Samarbete med missbruksenheten. Sammanfattande diskussion och slutsatser I intervjusvaren tonar två bilder fram av amatörkulturens situation i just . Den positiva bilden visar entusiastiska människor, eldsjälar, som kämpar för att utveckla kulturen i enlighet med de kulturpolitiska målen. De upplever att kulturen gör mycket stor nytta både för individen och för samhället. Många av aktörerna kan med stolthet berätta om lyckosamma satsningar där de exempelvis nått nya grupper av deltagare eller hittat nya arbetsformer. De har också gott om idéer till nya projekt som ofta innebär samarbete med andra aktörer. De upplever att efterfrågan på amatörkulturen är större än vad de klarar av att tillgodose . Den andra bilden visar en verksamhet som är hotad. De största hoten är ekonomin och återväxten inom folkbildningen.