sou · GRB371d2 · 2004-01-01 00:00:00 — I propositionen hänvisas till att något krav på att företag i allmänhet skall sätta av de orealiserade vinster som kan uppkomma till följd av en värdering av finansiella instrument till verkligt värde till en bunden fond inte uppställs. Vidare anges att det inte är mer motiverat att finansiella företag redovisar orealiserade vinster i en bunden fond än företag i allmänhet. Avskaffandet av bestämmelsen föreslås dock ersättas av en skärpning av upplysningsreglerna i ÅRKL. I en skrivelse till utredningen har påtalat det önskvärda i att motsvarande ändring görs i ÅRFL vid införlivandet av moderniseringsdirektivet. Genom moderniserings- direktivet införs bl.a. en hänvisning i artikel 1.1 i försäkrings- redovisningsdirektivet till bestämmelserna om redovisning till verkligt värde av finansiella tillgångar i artikel 42 a–d i det fjärde direktivet. Vidare genomförs, i syfte att underlätta en fullständig tillämpning av IAS 39, ändringar i artikel 46 punkt 5 och 6 samt införs en ny artikel 46 a i försäkringsredovisningsdirektivet. En ändring i ÅRFL motsvarande den som föreslås i ÅRKL skulle förutsätta ändringar av följande bestämmelser i ; 4 kap. 6 § andra och tredje styckena tas bort, bilaga 1 samt 5 kap. 4 § första stycket punkterna 1–3 justeras med hänsyn till att fonden inte längre behöver redovisas, i 5 kap. 1 § ÅRFL införs hänvisningar till de skärpta upplys- ningskraven i 5 kap. 4 a, 4 b och 4 c §§ ÅRL om finansiella instrument och 5 kap. 5 § ÅRL om bl.a. fond för verkligt värde, samt i 6 kap. 1 § ÅRFL ändras hänvisningen till 6 kap. 1 § första– tredje styckena ÅRL om förvaltningsberättelsens innehåll till att omfatta första–fjärde styckena. 3.4 Övriga tänkbara konflikter enligt IAS 21 Effekter av ändrade valutakurser => artikel 39.3, 39.4 och 39.6 i bankredovisningsdirektivet Enligt artikel 39.3 har medlemsstaterna rätt att kräva eller tillåta att växelkursdifferenser som uppstår på vissa typer av tillgångar helt eller delvis skall inräknas i de icke utdelningsbara reserverna och inte tas upp i resultaträkningen. IAS 21 p. 17 och 19 innehåller en bestämmelse om att man i reserverna endast skall inräkna kurs- differenser som härrör från vissa monetära poster. Kontaktkom- mittén anser att det föreligger en konflikt i den mån en medlems- stat kräver att differenser som inte härrör från sådana monetära poster tas upp bland reserverna och inte i resultaträkningen. Enligt artikel 39.4 får medlemsstaterna bestämma att positiva omräkningsskillnader som hänför sig till terminsaffärer, tillgångar eller skulder som inte är säkrade genom andra terminsaffärer eller av tillgångar eller skulder, inte skall redovisas i resultaträkningen. Detta är inte tillåtet enligt IAS 21. I den mån en medlemsstat tillämpar denna valmöjlighet föreligger enligt en konflikt mellan IAS och direktivet. anser vidare att det föreligger en konflikt om en medlemsstat tillämpar den redovisningsmässiga behandlingen av omräkningsskillnader som anges i artikel 39.6 på annan utländsk verksamhet än den som avser utländska enheter. I IAS 21 skiljer man nämligen mellan integrerad utländsk verksamhet och utländska enheter. I ÅRKL har regler om omräkning av tillgångar och skulder införts i 4 kap. 8 §. Av förarbetena (prop. 1995/96:10 del 3 s. 73) framgår att bestämmelsen grundas på artikel 39.1 och att artikel 39.2–6 inte har implementerats i ÅRKL utan att det i stället har överlämnats till att implementera sistnämnda artiklar. Eventuella ändringar av föreskrifter, FFFS 2001:19, omfattas inte av utredningens uppdrag. Vidare kan nämnas att det i promemoria om redovisning och värdering av finansiella instrument i kreditinstitut och värdepappersbolag m.m., Ds 2002:61, föreslås en ändring av 4 kap. 8 § ÅRKL på så sätt att tillgångar och skulder som marknadsvärderas enligt den föreslagna 4 kap. 10 a § ÅRL undantas från kravet på en värdering till balansdagskurs. Ändringen föranleds av att det genom EG-direktivet 2001/65/EG, som tillkom i syfte att möjliggöra en tillämpning av IAS 39, infördes en ny mening i artikel 1.1 vari bl.a. anges att artikel 39.1–4 i bank- redovisningsdirektivet inte ska gälla när tillgångar och skulder värd- eras enligt artikel 42a–d i det fjärde direktivet. IAS 30 Upplysningar i finansiella rapporter för banker och liknande finansiella institut => artikel 37 och 38 i bankredovisningsdirektivet Av artiklarna 37 och 38.1 följer att en medlemsstat i vissa fall skall eller får tillåta att det införs en post betecknad Reserveringar för allmänna risker i bankrörelse. Vidare skall ökningar och minskningar av posten redovisas i resultaträkningen. Enligt IAS 30 p. 50–52 skall tvärtemot sådana ökningar eller minskningar redovisas separat som disposition eller ökning av balanserade vinstmedel. I torde detta dock inte utgöra någon källa till konflikt eftersom den svenska lagstiftaren inte utnyttjat optionen i artiklarna 37 och 38 (prop. 1995/96:10 del 3 s. 54–55). Undersökning av de områden där redovisning enligt IAS kan få effekt vid beskattningen 1.På vilka områden kan en redovisning enligt IAS få effekt 1.1Pågående arbeten; entreprenadavtal och Värdering av lager ....................................................... Redovisning av finansiella instrument....................... Räkenskapsenlig avskrivning av inventarier.............. 1.9Avsättning till periodiseringsfond, ersättningsfond, för framtida garantiutgifter och för framtida substansminskning ................................ 1.10Uppskjutna skatteskulder hänförliga till 1.På vilka områden kan en redovisning enligt IAS få effekt vid beskattningen? Redovisning enligt IAS kan endast få genomslag vid beskattningen inom det s.k. kopplade området, dvs. där det råder ett materiellt eller formellt samband mellan redovisning och beskattning. Inom det frikopplade området styrs beskattningen i stället av särskilda skatteregler. I inkomstskattelagen, IL, indelas tillgångar grovt uttryckt i kapitaltillgångar, lagertillgångar och inventarier. Kapitaltillgångar beskattas med tillämpning av realisationsprincipen i kapitalbeskatt- ningsreglerna. Som exempel på tillgångar som kan utgöra kapital- tillgångar kan nämnas fastigheter och aktier. Lagertillgångar är enligt 17 kap. 3 § IL tillgångar avsedda för omsättning eller för- brukning. Inventarier är enligt 18 kap. 1 § IL maskiner och andra inventarier avsedda för stadigvarande bruk. Det är inte helt lätt att fastställa vad som hör till det kopplade respektive det frikopplade området. Till det frikopplade området hör dock beskattning av kapitaltillgångar och restvärdeavskrivning av inventarier. Räkenskapsenlig avskrivning av inventarier samt värdering av lagertillgångar tillhör däremot det kopplade området. Med denna utgångspunkt skulle exempelvis en tillämpning av IAS regler om värdering till verkligt värde (på områden där ÅRL inte tillåter sådan värdering) kunna få genomslag vid beskattningen beträffande finansiella tillgångar (IAS 39), biologiska tillgångar (IAS 41) och, i vissa fall, förvaltningsfastigheter (IAS 40). Dessa tillgångar tillhör det kopplade området under förutsättning att de utgör skattemässiga lagertillgångar. Övriga områden där värde- ringen sker till verkligt värde enligt IAS (men inte enligt ÅRL) omfattas av särskilda skatteregler, varför en övergång till IAS inte får genomslag vid beskattningen. De tillgångar som avses är, i de flesta fall, förvaltningsfastigheter (IAS 40) och finansiella anlägg- ningstillgångar (IAS 27, IAS 28, IAS 21 och IAS 31) vilka beskattas som kapitaltillgångar. Även i andra fall än där IAS regler innebär värdering till verkligt värde kan IAS få genomslag vid beskattningen. Dessa sammanfattas i tabellen nedan. SOU 2003:71 Bilaga 6 Problem/genomslag vid beskattningen varulager (kopplat område), 97 %-regeln ger upphov till pågående arbeten (kopplat område), successiv vinstavräk- ning, 97 %-regeln ger upphov till obeskattade reserver IAS 12 Income Taxes uppskjuten skatteskuld hänförlig till obeskattade reserver redovisas enligt RR som obeskattad reserv i juridisk person finansiella leasingavtal får enligt RR redovisas som opera- tionellt leasingavtal i juridisk person, dock förslag om fri- pågående arbeten (tjänsteuppdrag, kopplat område), successiv vinstavräkning, 97 %-regeln ger upphov till IAS 19 Employee Bene- förmånsbestämda pensionsplaner – kopplingen i IL till tryggandelagens bestämmelser och FI:s föreskrifter IAS 23 Borrowing Costs lånekostnader (räntor) inräknas enligt IAS ibland i till- gångens anskaffningsvärde, får då enligt RR kostnadsföras i juridisk person (p.g.a. kopplat område) aktivering av utvecklingskostnader (kopplat område) Nedan redovisas mer ingående de områden inom vilka en redovis- ning upprättad enligt IAS kan antas få skattemässiga konsekvenser. Eftersom bara företagets årsredovisning ligger till grund för beskattningen förekommer det i vissa fall olika redovisningsmeto- der i koncern- respektive årsredovisningen. I rekommendationer har i vissa fall tagits in bestämmelser som anger en annan redovisningsmetod i juridisk person än vad som följer av IAS. Redogörelse för nämnda avvikelser från IAS lämnas i avsnit- ten 1.1, 1.3–1.6 och 1.10. Även inom andra områden än de som omnämns i Redovisnings- rådets rekommendationer förekommer svenska skatteregler som verkar hämmande på utvecklingen av god redovisningssed. Dessa områden behandlas i avsnitt 1.2, 1.7–1.9 och 1.11. 1.1Pågående arbeten; entreprenadavtal och tjänsteuppdrag Enligt 4 kap. 10 § ÅRL får pågående arbeten för någon annans räk- ning värderas till belopp som överstiger anskaffningsvärdet, om det finns särskilda skäl och det står i överensstämmelse med princi- perna om överskådlighet, god redovisningssed och kravet på rätt- visande bild. Bestämmelsen är avsedd att lämna utrymme för suc- cessiv vinstavräkning i bolag som bedriver olika slag av entrepre- nadverksamhet. I rekommendation Entreprenader (RR 10) anges, i enlighet med vad som föreskrivs i IAS 11, de närmare för- utsättningarna för tillämpningen av successiv vinstavräkning. Emellertid föreskrivs i RR 10 p. 45 ett undantag från bestämmelsen om successiv vinstavräkning vid redovisning i juridisk person. Mot bakgrund av sambandet mellan redovisning och beskattning kan enligt rådet uppdrag i juridisk person redovisas enligt reglerna om beskattning av vissa slag av entreprenadavtal i kommunalskatte- lagen (numera inkomstskattelagen (1999:1229), IL). Detta undan- tag saknar motsvarighet i IAS 11. Motsvarande undantag görs i rekommenda- tion Intäkter (RR 11 p. 36) beträffande redovisning av tjänsteupp- drag i juridisk person. Undantaget saknar motsvarighet i IAS 18. för beskattning av pågående arbeten baseras på färdig- ställandemetoden, dvs. att ett projekts intäkter och kostnader redovisas i sin helhet först i den räkenskapsperiod då uppdraget är fullgjort. Skattebestämmelserna återfinns i 17 kap. 23–32 §§. Enligt huvudregeln i 23 § skall den redovisning som gjorts i räkenskaperna av pågående arbeten i byggnads-, anläggnings-, hantverks- och kon- sultrörelse följas vid beskattningen om den inte strider mot bestämmelserna i 24–32 §§. Den skattemässiga behandlingen av pågående arbeten skiljer sig åt beroende på om arbetet utförs på löpande räkning eller till fast pris. Vid pågående arbeten på löpande räkning sker resultatredovisningen normalt i takt med fakture- ringen, medan redovisningen av pågående arbeten till fast pris (för vilka slutredovisning inte har skett) innebär att vid beskattnings- årets utgång nedlagda kostnader skall tas upp som tillgång (aktive- ras) medan erhållna à conto-betalningar och förskottsbetalningar tas upp som skuld till den för vars räkning arbetet utförs. Värde- ringen av pågående arbeten till fast pris får inte ske till ett lägre värde än det lägsta av anskaffningsvärdet och verkliga värdet. alternativ gäller för pågående arbeten inom byggnads-, anläggnings- och hantverksrörelse att dessa får tas upp till lägst av det sammanlagda anskaffningsvärdet. Vidare anges att enskild närings- idkare, i vars verksamhet den årliga bruttoomsättningssumman normalt understiger 20 prisbasbelopp, får tillämpa bestämmelserna för arbeten som utförs på löpande räkning även i fråga om arbeten som utförs till fast pris. Om intäkter och kostnader för pågående arbeten redovisas enligt den metod för successiv vinstavräkning som föreskrivs i IAS 11, har Regeringsrätten i ett överklagat förhandsbesked (RÅ 1998 ref 18) uttalat att det sålunda redovisade resultatet skall läggas till grund för beskattningen. Detta eftersom en successiv vinstavräk- ning utförd enligt IAS 11 inte strider mot bestämmelserna om beskattning av pågående arbeten till fast pris. Med tillämpning av huvudregeln i 23 § skall därmed den redovisningsmetod som valts i räkenskaperna också följas vid beskattningen. Valet av redovisningsmetod, dvs. färdigställandemetoden eller successiv vinstavräkning, får således skattemässiga konsekvenser. Genom att välja färdigställandemetoden får företaget en räntevinst genom att skattebetalningen senareläggs till dess att uppdraget i sin helhet är avslutat. Å andra sidan uppkommer merkostnader för företaget vid val av färdigställandemetoden, eftersom en modifierad variant av successiv vinstavräkning är ofrånkomlig för den interna uppföljningens skull1. Ett problem att beakta vid successiv vinst- avräkning är även frågan om s.k. carry-back. Om ett företag redovisar en vinst år 1 och beskattas för denna, och det sedan (år 2) visar sig att det istället blev en förlust är förlusten i sig visserligen avdragsgill, men företaget kan aldrig få tillbaka den skatt som 1 erlagts på vinsten. föreslog i sitt delbetänkande Sambandet Redovisning – Beskattning (SOU 1995:43 s. 102 ff.) att de skatte- mässiga värderingsreglerna skulle bibehållas i sin dåvarande utformning som den skattemässiga värderingen skulle frikopplas från den bokföringsmässiga. Förslaget motiverades av att utformningen av skattereglerna riskerade att hämma utveck- lingen av god redovisningssed. Som exempel angavs att företagen kan förmodas avstå från att tillämpa successiv vinstavräkning vid värdering av pågående arbeten till fast pris om en sådan metod medför ett högre skatteuttag än den skattemässiga redovisningen 1 Kanske inte ofrånkomlig för riktigt små företag. enligt lägsta värdets princip. Inte heller ansågs en utveckling mot aktivering av nedlagda kostnader avseende pågående arbeten på löpande räkning kunna komma till stånd så länge skatterätten med- ger direktavdrag för sådana kostnader. En lösning som förkastades av var att utöka möjligheterna att redovisa obeskattade reserver. Eftersom förslaget med en frikoppling inne- bar att pågående arbeten kunde komma att åsättas olika värden i räkenskaperna och i deklarationen, föreslogs en utdelningsspärr i syfte att undvika att den del av ett bokföringsmässigt resultat som överstiger det skattemässiga delas ut i sådana företag som är under- kastade begränsningar i utdelningshänseende. Redovisningskom- mitténs förslag har inte lagts till grund för lagstiftning. RSV har i sin Rapport 1998:6 bl.a. föreslagit en frikoppling av beskattningsreglerna för pågående arbeten och införande av nya skatteregler enligt vilka beskattning av pågående arbeten i fast räk- ning skall kunna ske antingen vid färdigställandet eller successivt allteftersom vinsten upparbetas. Den särskilda skatteregeln för beskattning vid löpande räkning slopas och för avtal vid löpande räkning gäller att skatteplikten uppkommer successivt allt efter det att rätt till ersättning uppkommer. Förslaget innebär således att företagen kan tillämpa en metod i redovisningen och en annan vid beskattningen (frikoppling). Förslaget har dock inte lagts fram av RSV eftersom det ansågs olämpligt för särskilt mindre företag att tvingas göra både en redovisningsmässig och en skattemässig vär- dering av pågående arbeten. Införandet av en skyldighet för noterade företag att tillämpa bl.a. IAS 11 och 18 på årsredovisningen förutsätter inte någon ändring av 4 kap. 10 § i ÅRL, däremot skulle någon annan form av åtgärd krävas; antingen att utmönstra undantagen beträffande redovis- ningen i juridisk person ur rådets rekommendationer, varvid före- tagen går miste om eventuella skattemässiga fördelar, eller att utmönstra undantagen och införa en frikoppling kombinerad med någon form av utdelningsspärr. Varulager skall i enlighet med 4 kap. 9 § ÅRL värderas till det lägsta av anskaffningsvärdet och det verkliga värdet. Även enligt IAS 2 tillämpas lägsta värdets princip vid värdering av varulager. Skatte- rättsligt får enligt huvudregeln i 17 kap. 3 § IL en tillgång som är avsedd för omsättning eller förbrukning (lagertillgång) inte tas upp till lägre värde än det lägsta av anskaffningsvärdet och verkliga vär- det, om inte annat följer av 4 §. Den skatterättsliga huvudregeln överensstämmer således med ÅRL och IAS 2. Enligt komplette- ringsregeln i 4 § får emellertid lagret tas upp till lägst av lagertillgångarnas sammanlagda anskaffningsvärde. Detta gäller dock inte lager av fastigheter och liknande tillgångar och inte heller lager av aktier, obligationer, lånefordringar och liknande tillgångar. Tillämpningen av 97-procentsregeln förutsätter således att upp- gift finns om samtliga lagertillgångars anskaffningsvärden. I räken- skaperna skall dock lagret tas upp på balansräkningens tillgångssida beräknat enligt lägsta värdets princip, oavsett om 97-procentsregeln tillämpas eller inte. På skuldsidan redovisas sedan skillnaden mellan detta värde och det skattemässigt godtagna värdet som lagerreserv under obeskattade reserver (se uttalande BFN U 92:1 samt rekommendation Varulager, RR 2 p. 27, vilken ersatts av RR 2:02 vari punkterna 26 och 27 om inkurans dock har avlägsnats2). Den nedskrivning av lagret på som medges enligt IL skall således redovisas som en bok- slutsdisposition i resultaträkningen. I praktiken är det dock vanli- gare att företagen nettoredovisar, dvs. lagrets värde i balansräk- ningen reduceras med det skattemässigt tillåtna värdet. Nettoredo- visning är enligt uttalande (BFN U 92:1)3 tillåten under förutsättning att avvikelsen från en värdering enligt lägsta värdets princip ej i väsentlig grad påverkar bedömningen av företagets resultat och ställning. Sammanfattningsvis torde inte en övergång från ÅRL till IAS 2 medföra några överblickbara skattemässiga konsekvenser. 2I en bilaga till RR 2:02 anges att RR 2 innehåller ett avsnitt om inkurans (punkterna 26 och 27) samt ett uttalande i punkt 6 om att nettoförsäljningsvärdet skall beräknas med beaktande av inkurans. Detta nämns enligt rådet inte explicit i RR 2:02 men framgår av definitionen av nettoförsäljningsvärdet. 3till vilken det hänvisas i BFNAR 2000:3, Redovisning av varulager, i fråga om tillämpningen av 97-procentregeln. Även enligt den tidigare gällande rekommendationen från Redovis- ningsrådet, RR 2 p. 27, var sådan nettoredovisning uttryckligen tillåten. I den nya rekom- mendationen från rådet, RR 2:02, har punkten 27 utmönstrats. Detta torde dock inte inne- bära att någon saklig ändring är avsedd (se RR 22 p. 33, sista meningen). Någon översyn av BFNAR 2000:3 (och därmed av hänvisningen till BFN U 92:1) med anledning av att punkten 27 utmönstrats genom RR 2:02 har inte aviserats från BFN:s sida. I ÅRL finns inte några särskilda bestämmelser om redovisning av hyrda tillgångar. har dock gett ut en rekom- mendation om leasingavtal (RR 6) baserad på IAS 17. Enligt RR 6 p. 60–61 sker redovisning av hyrda tillgångar enligt olika principer i koncernredovisningen respektive den juridiska personen. På grund av skattereglernas utformning ges juridisk person möjlighet att redovisa finansiella leasingavtal enligt de regler som gäller för ope- rationella leasingavtal. Detta undantag saknar motsvarighet i IAS 17. Grundregeln i IAS 17 och RR 6 är att objekt som hyrs enligt finansiella leasingavtal skall redovisas som tillgång i balansräk- ningen och avtalade leasingavgifter som skuld. Undantaget i RR 6 innebär att finansiella leasingavtal i juridisk person får redovisas på samma sätt som operationella avtal, dvs. utgiften för leasingavgif- terna redovisas som kostnad i resultaträkningen fördelad över hyrestiden, normalt linjärt. Enligt är en fullstän- dig tillämpning i juridisk person av reglerna för finansiella leasing- avtal inte alltid praktiskt genomförbar eftersom särskilda beskatt- ningsregler på grundval av en sådan redovisning saknas eller är ofullständiga. Ett finansiellt leasingavtal är enligt definitionen i RR 6 ett leasingavtal vari de ekonomiska risker och fördelar som förknippas med ägandet av ett objekt i allt väsentligt överförs från leasegivaren till leasetagaren. Äganderätten kan men behöver inte slutligen övergå till leasetagaren.. Ett leasingavtal som inte är ett finansiellt leasingavtal är ett operationellt leasingavtal. Ett finansiellt leasing- avtal är således en ren finansieringsform för nyanskaffningar i ett företag och utgör närmast ett alternativ till avbetalningsköp eller andra former av kreditköp, medan ett operationellt leasingavtal mer liknar uthyrning av föremål i traditionell mening. I skattelagstiftningen saknas uttryckliga regler om leasing. Det finns inte heller någon särskild bestämmelse som reglerar hos vem exempelvis ett inventarium ska redovisas. Huvudregel är att den som är ägare till egendomen även har rätt till värdeminsknings- avdrag (värdeminskningsavdrag för anskaffning av inventarier beräknas enligt 18 kap. 13–22 §§ IL). För avskrivningsrätt enligt dessa bestämmelser förutsätts således äganderätt till inventariet. Vissa avsteg från de civilrättsliga reglerna om vem som är att anse som ägare till egendomen har dock gjorts i praxis4. För rätt till avskrivningar torde även krävas att inventarierna har levererats till förvärvaren5. Ett leasingavtal kan vara konstruerat på ett sådant sätt att det kan vara svårt att avgöra om transaktionen innebär en hyra, ett lån eller ett köp. I den rättspraxis som har utvecklats på skatteområdet har leasingavtal i stor utsträckning behandlats, i enlighet med dess civil- rättsliga form, som hyresavtal. Om det är fråga om ett verkligt hyresavtal utan någon överenskommelse om att inventariet skall övergå i hyrestagarens ägo efter hyrestidens slut, skall inventariet betraktas som leasingföretagets egendom (se Handledning för beskattning av inkomst och förmögenhet m.m. vid taxering s. 942). Leasingföretaget får då göra värde- minskningsavdragen och beskattas för hela leasingavgiften, medan hyrestagaren får göra avdrag för hela leasingavgiften. Vid en låne- transaktion beskattas långivaren för räntor men inte för amorte- ringar på skulden. Låntagaren (ägaren) gör värdeminskningsavdrag och drar av räntor men inte amorteringar (se Inkomstskatteregler vid leasing av inventarier, Ds 2002:16 s. 24). Om det däremot i avtalet finns en klausul om framtida äganderättsövergång kan hyresavtalet i vissa fall vara att betrakta som ett avbetalningsköp. Hyrestagaren erhåller då värdeminskningsavdrag och den erlagda hyran blir att anse som avbetalning (se RSV:s handledning s. 941). Inom har utarbetats en promemoria, Inkomstskatteregler vid leasing av inventarier, Ds 2002:16, med förslag om införande av ett nytt kapitel 18 a om beskattning av leasinginventarier i IL. Grundtanken i promemorian är att om uthyraren i huvudsak bara tar en kreditrisk skall han inte beskattas som för uthyrning av tillgång utan som för utlåning av pengar. Av enkelhetsskäl skall dock denna princip bara tillämpas då löptiden är . För det stora flertalet blir det därmed ingen föränd- ring. Syftet med förändringen är att skapa bättre förutsebarhet och en rättvisare ordning genom att transaktionerna beskattas enligt sin ekonomiska innebörd och inte efter sin juridiska form. De före- slagna reglerna innebär i huvudsak följande. Om hyrestiden är eller kortare skall uthyraren alltid skriva av på hyresobjektet (under förutsättning att han är ägare till det). Om hyrestiden över- stiger skall uthyraren inte skriva av om någon har ställt ut en