sou · GRB3108d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Utifrån ett empowermentperspektiv för- ordas istället ett mera underifrån styrt och deltagarorienterat arbetssätt, där de människor som är föremål för insatserna tilldelas ett stort mått av inflytande och eget ansvar (, 1994). Empower- ment har därmed främst handlat om interventionsmetodik som syftar till att socialt, kulturellt och ekonomiskt utsatta människor skall kunna styra sina egna liv och ha makt att kunna, vilja och våga att påverka det i en riktning som för dem själva är önskvärd. Empowerment har alltmer också kommit att uppmärksammas i den vetenskapliga litteraturen och har här bl.a. handlat om fenomen som lokal utveckling och mobilisering av sam- hällets utsatta och marginaliserade grupper (, 1997). Konkret har detta tagit sig uttryck i diskussioner, analyser och teoretiska resonemang kring framförallt orättvisor och segregation i tredje världen, kvinnors jämställdhet samt etniska minoriteters utsatthet. Inte sällan har dessa områden för tillämpning funnit näring i pedagogik, där det kanske mest centrala bidraget för ett empowermentperspektiv återfinns i begreppet conscientizacao, vilket närmast kan översättas till medvetande- görande (Freire, 1970). Med detta förstås att människan, genom att nå insikt om sin egen situation i en vidare bemärkelse, skapar sig ett medvetande, vilket utgör en första förutsättning för att också kunna påverka sin egen och gruppens marginaliserade ställning i förhållande till det samhälle som man verkar i. har empowerment blivit något av en modeterm och begreppet har kommit att tillämpas och användas i en mängd olika sammanhang och med delvis skilda innebörder. Ett exempel är att man inom den pedagogiska forskningen använt begreppet vid diskussioner kring föräldrainflytande och elevdemokrati i skolan (exempelvis , 1997). Ett annat är att empowerment använts i miljödebatten, då man talar om att återge kontrollen över ett område till den befolkning som ursprungligen var beroende av det för sin försörjning (Kinlaw, 1995). Ytterligare ett exempel är att man inom företagsekonomin använt begreppet vid diskussioner om effektivitet och lönsamhet, vilka menas öka genom att organ- isationshierarkier bryts ned och att de människor som befinner sig närmast problemen också anförtros att lösa dem (t.ex. , 1991). Att empowerment tillämpats inom ett flertal dis- parata områden försvårar ytterligare att försöka finna en lämplig översättning till svenska. Emellertid har några olika förslag dykt upp på olika ställen i den svenska samhällsdebatten. På har man bl.a. talat om autonomisering, i skilda sammanhang har berättigande eller bemyndigande nämnts, inom managementlitteraturen har det talats om med- arbetarskap, medan andra föredrar att benämna empowerment som frigörande kraft. Vad är empowerment? Empowerment menas ofta, med stort fog, vara ett svårfångat begrepp. Det är faktiskt enklare att ge exempel på vad empower- ment inte är; till exempel alienation, hjälplöshet, maktlöshet eller hopplöshet. I motsats ger empowerment associationer till företeel- ser och egenskaper som till exempel gräsrotsorganisering, självtillit, medborgarskap och självstyre (, 1997). Trots att det är problematiskt att formulera en generell och allmängiltig betydelse av empowerment, verkar några gemensamma och förenande drag kunna urskiljas. Ett centralt drag för ett empowermentperspektiv kan härledas ur den aktiva komponent som är inbegripen i begreppet. Detta inne- bär att empowermentperspektivet inte i första hand fokuserar på människans tillstånd av upplevd egenmakt, välmående och auto- nomi utan snarare är inriktad mot att förstå den process genom vilken man kommit dit (till exempel , 1994). Gemensamt för ett empowermentperspektiv är också synen på en central komponent i själva begreppet power, dvs. makt, som här kommit att tillskrivas en delvis ny innebörd. Detta har kanske tydligast illustrerats av Neath & Schriner (1998) som gjort en uppdelning av maktbegreppet i tre olika nivåer; personlig makt, makt över och makt med. Den personliga makten handlar här om individens möjlighet att agera på ett sätt som gör att önskade konsekvenser nås, dvs. ett slags ändamålsrationalitet. Detta kan till exempel gälla att ha förmåga att uttrycka sig, att ha kunskap och insikt i samhällsfrågor eller att ha tillgång till kulturen i samhället. Vad gäller makt över åsyftas en form av social makt som är hierarkisk och ojämlik och som avspeglar förhållanden av överord- ning och underordning. I sin tydligaste form kan makt över referera till förhållanden mellan de styrande och de styrda i dikta- toriska stater, men även förhållanden mellan chefer och anställda i arbetslivet eller förhållandet mellan lärare och elever inom utbild- Den tredje formen av makt, makt med, står i väsentliga drag i motstats till makt över då den utgår från tanken att alla människor är jämlika och refererar till företeelser som till exempel gräsrotsorganisering, samarbete och konsensus i beslutsfattande. Genom att maktbegreppet nyanseras och tillskrivs flera olika innebörder bryter empowermentperspektivet med en traditionell syn på makt. Här har makt ofta betraktats som ett nollsummespel vilket enkelt uttryckt innebär att ökad makt för en person leder till minskad makt för en annan. Detta innebär att människor, när de vill ha makt, befinner sig i en konkurrensposition i vilken det gäller att besitta största möjliga mängd konkurrenskraftiga resurser. I ett empowermentperspektiv fokuseras maktbegreppet på ett motsatt sätt. Enligt detta synsätt kan en person följaktligen få makt utan att det sker på bekostnad av att någon annans makt minskar. Detta kan sägas göras möjligt genom den maktnivå som ovan benämns som makt med, vars innebörd medför en strävan mot en hög grad av samarbete mellan den aktuella beslutsprocessens eller konfliktens relevanta aktörer och att dessa når konsensus kring de beslut som fattas. Vidare tar ett empowermentperspektiv ofta sin utgångspunkt i en kritik av vad som brukar benämnas som en paternalistisk syn på socialt arbete. Enligt ett sådant synsätt görs människor till föremål för storskaliga lösningar och förväntas handla i enlighet med de råd som förmedlas av experter och professionella. Även om dessa är aldrig så välvilliga, brukar det framhållas att människor då bemöts som objekt, dvs. som i princip likadana, eftersom de erbjuds färdig- komponerade och generella lösningar som inte tar hänsyn till att social problematik ofta är av individuell karaktär. I motsats till detta synsätt förespråkar företrädare för ett empowermentperspek- tiv en syn på människan som subjekt. Detta innebär att människo- synen kännetecknas av en stark fokusering på den enskildes livs- situation och därmed också fäster stor vikt vid individuella differ- enser. I betraktandet av människan som subjekt ligger också det faktum att varje enskild individ ses som kapabel och villig att påverka sin livssituation i en riktning som för henne själv är efter- strävansvärd (, 1997). Empowermentperspektivets fokusering på människan som sub- jekt innebär därför också att människor förväntas att vara deltag- ande och aktiva i sådana processer som berör deras egna liv, vilket ökar valfrihet, rättigheter men också egenansvar. Om vi för enkelhetens skull avgränsar betydelsen av empower- ment till att gälla den ovan beskrivna karaktäristiken, kan en vid definition av begreppet formuleras. Ett förslag till en sådan skulle sålunda kunna vara att empowerment syftar till processer som gör det möjligt för människor att aktivt verka för att äga sina egna liv (jfr , 1991). Ett generellt mönster för förståelsen av hur en empowerment- process kan se ut har presenterats av och (1997), som efter omfattande intervjuundersökningar med funktionshind- rade identifierat fem steg i vad de benämner som den psykologiska empowermentprocessen. Steg i den psykologiska empowermentprocessen Erhållande av stöd från andra Det första steget i empowermentprocessen beskriver och som en upplevd maktlöshet. I detta steg befinner människan sig i en beroendeställning. Man är passiv, ofta isolerad, och finner ingen energi för att delta i samhällslivet eller att försöka påverka sin egen situation. För samtliga intervjupersoner i och studie innebar särskilda händelser eller föränd- ringar i livssituationen att man tillförskaffade sig ett medvetande. Detta innebar att man blev medveten om sin situation, man nådde kunskap om sig själv i ett vidare perspektiv och försökte finna nya vägar för att delta i samhällslivet. För att börja agera i enlighet med sitt nya medvetande uttalade intervjupersonerna att man var i behov av moraliskt och praktiskt stöd från andra. Genom detta reducerades den sociala isoleringen och intervjupersonernas upplevda valfrihet och kontrollen över det egna livet ökade. Man började bli bekant med nya roller och var mer aktiv i sökandet efter nya vägar och kanaler, genom vilka man kunde ge uttryck för sina angelägenheter och intressen. Som ett resultat av denna ökade aktivitet upplevde man en delaktighet i samhället, som man gjort. Detta bidrog till att många sedermera upplevde sig som aktiva samhällsmedlemmar och att den enskilde både ville och kände sig kapabel att kunna tillföra någon- ting i de sammanhang som man verkade i. Som och (1997) själva påpekar, motsvarar stegen i den psykologiska empowermentprocessen ett generellt mönster som givetvis inte är fritt från individuella avvikelser hos intervjupersonerna. Detta innebär att modellen är förhållandevis statisk och långt ifrån kan ta hänsyn till den dynamik som är gäll- ande vid personlig utveckling. En kanske än viktigare kritik av modellen är att den i huvudsak koncentrerar sig på en individuell aspekt av begreppet. Inom forskarvärlden har det också höjts röster som menar att empowermentforskningen i allt för hög grad sätter fokus på personliga faktorer som antingen befrämjar eller hindrar empowerment på individ- eller gruppnivå (till exempel Balcazar, 1994). Därför är det viktigt att uppmärksamma att empowerment handlar om en utveckling mot ett speciellt sätt att tänka om sig själv, till exempel om man upplever sig själv som värdefull och an- ser sig kunna fullfölja en önskad handling, men också att man upp- märksammar att samhället med sina strukturer faktiskt kan modi- fieras och förändras (, 1997). Empowerment handlar således inte enbart om människans psyk- ologiska upplevelse av sig själv, till exempel i termer av självför- troende, självkänsla, grad av oberoende och upplevda möjligheter av att kunna påverka sitt eget liv, utan även om den omgivande strukturella miljön. Empowerment refererar alltså både till den sub- jektiva erfarenheten och den objektiva verkligheten, både till människans inre och yttre förhållanden, både till individen och samhället, både till människan som individ och som medlem av en samhällsgrupp. Mera konkret innebär detta att också den kontext inom vilken människan verkar har en central betydelse vid disku- ssioner kring empowerment. Detta kan gälla både den övergripande samhällsnivån, där till exempel lagstiftning och politik påverkar människors livssituation och handlingsmöjligheter, samt på vilket sätt som olika välfärdsorganisationer arbetar för att tillgodose marginaliserade gruppers behov. En hel del har även blivit sagt om empowerment vad gäller männi- skor med funktionshinder. Framförallt har detta berört metoder för olika praktiska och sociala stödinsatser, vilket inte minst tagit sig uttryck i att delvis nya synsätt på rehabiliteringsinsatser för funktionshindrade vuxit fram, till exempel Patient-empowerment och Community Based Rehabilitation. Patient-empowerment har framförallt uppmärksammats i och är en utbildande metod som är designad för att hjälpa patienter att utveckla kunskap, färdigheter, attityder och självinsikt, så att de kan fatta beslut i hälsorelaterade frågor som rör den egna personen. Tanken är att den funktionshindrade därmed skall ha möjlighet att kunna välja vilken behandlingsmetod som är bäst lämpad för just henne, snarare än att hon skall vara utelämnad åt att följa de expertråd som ges från olika professionella grupper (Feste & , 1995). Människan blir därmed autonom i sin rehabiliteringsprocess i den bemärkelsen att rekommendationer från experter anpassas till den enskilde istället för tvärtom. Community Based Rehabilitation är en metod som i första hand använts vid hälsoarbete i utvecklingsländer. Metoden har efterhand även kommit att tillämpas vid rehabiliteringsarbete för funktions- hindrade och bygger här på kontinuerlig delaktighet från de funk- tionshindrade själva samt aktiv medverkan från deras familjer och det lokala samhället, till exempel hälso- och sjukvård, utbildning och socialtjänst. Grundtanken är att ett nära samarbete dessa parter emellan skall tillförsäkra funktionshindrade människor maximala möjligheter att utnyttja sina fysiska och psykiska förmågor, att de skall ha tillgång till regelbunden service samt uppnå full social integration i närsamhället (, 1997). Även inom handikappforskningen har empowerment alltmer kommit att uppmärksammas. Begreppet har här gett sig tillkänna i bl.a. diskussioner om kommunikationsteknologins hinder och möj- ligheter för funktionshindrade (till exempel , 1993) vid resonemang om stödteknologi, () (till exempel Fiedler 1996 & et al ), vid analyser av funk- tionshindrades arbetsförhållanden (till exempel , 1997) samt vid diskussioner om arbetsanskaffning åt arbetshandikappade (till exempel Shriner & Neath, 1998). Trots att diskussionen kring empowerment förts inom specifika kunskapsområden inom handikappforskningen, knyter begreppet framförallt an till ett centralt handikappolitiskt tema. Detta finner sin utgångspunkt i att människor med funktions- hinder genom historien i stor utsträckning betraktats och bemötts framförallt som vårdobjekt. Detta har tagit sig uttryck i att de ofta levt i starkt beroende av sin omgivning; av anhöriga, fattigvård, kyrka eller privat välgörenhet, och av social- vård och olika offentliga verksamheter. Inte sällan har detta inne- burit att funktionshindrade fått en negativ självbild, i vilken deras identitet i stor utsträckning inskränkts till att vara ett objekt för omhändertagande. Att på detta sätt vara utlämnad och beroende, känslan av att inte klara sig själv, har alltså präglat funktionshindrades syn på sig själva men har också haft stor betydelse för andras attityder gent- emot gruppen (, 1996). En roll som objekt har således fixerats dubbelt genom historien, dels från samhället och dels från de funktionshindrade själva, vilket kort sagt inneburit att männi- skor med funktionshinder ofta inte har, eller har haft, möjligheten att i en fullvärdig mening styra sina egna liv. Mot denna bakgrund har de funktionshindrades väg från beroende till oberoende, eller från att vara objekt till att bli subjekt i sitt eget liv, varit ett centralt handikappolitiskt tema. Detta tema och dess fokus på en strävan mot de funktionshindrades rättigheter och autonomi har som synes tydliga beröringspunkter med ett empowerment- perspektiv. I enlighet med ett sådant skulle det därför kunna sägas att detta handikappolitiska tema, vägen från beroende till obero- ende, handlar om funktionshindrade människors empowerment-- process i en vid mening. I denna process kan en rad olika insatser och utvecklingstendenser framhållas som särskilt viktiga. På ett samhälleligt plan har det framväxta väl- färdssystemet förändrat och förbättrat de funktionshindrades livs- villkor och en lång rad reformer samt tillkomsten av en alltjämt växande nationell och internationell opinion, ofta ledd av själv- organiserade handikapprörelser eller aktionsgrupper själva, har gjort att möjligheterna till ett självständigt liv ökat. Detta har gällt förstärkta privatekonomiska förutsättningar genom till exempel handikappersättning och förtidspension, ökad social service genom till exempel hemtjänst och personlig assistans, bilstöd och färd- tjänst samt ökad tillgänglighet vad gäller bostäder, allmänna lokaler och den fysiska miljön i stort. Mera specifikt kan nämnas två olika nationella åtgärder som brukar tillskrivas särskilt stor betydelse i sammanhanget. Detta gäller Lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) och Lagen om assistansersättning (), som trädde i kraft , och som markerar ett avgörande steg på funktions- hindrades väg från beroende till oberoende (, 1996). Lagstiftningens syfte är här mycket klart uttalat mot att tillförsäkra även personer med omfattande funktionshinder självbestämmande, valfrihet och personlig integritet. Detta har bl.a. inneburit att svårt funktionshindrade kan få sitt stora assistansberoende tillgodosett och själva kan välja och rekrytera sina personliga assistenter (m.fl. 1993). Viktigt för implementeringen av dessa och andra handikapp- politiska åtgärder, liksom för de funktionshindrades självbild och samhällets attityder gentemot gruppen, har varit att handikapp- begreppet utvecklats i en riktning bort från den objektlika synen som varit rådande (till exempel Söder, 1988). Detta har skett genom att ett nytt synsätt på handikapp gradvis vuxit fram, bl.a. på det internationella planet. Det kanske viktigaste doku- mentet har varit för full och jämlik del- aktighet. Betydelsefull har också WHO:s handikappklassifikation varit, som publicerades i sin första version . Den baserades på ett system på tre nivåer; skada (impairment) på organnivå, funk- tionsnedsättning (disability) på personnivå och handikapp (handi- cap) på situationsnivå (WHO 1980). gäller en ny klass- ifikation, vilken innebar en viktig förändring i synen på människor med funktionsnedsättningar, då dess innebörd förespråkar ett mångdimensionellt psykosocialt perspektiv på den funktionshind- rade människan och att aktivitet och delaktighet blir begreppsligt viktiga. Vi skall senare återkomma till WHO:s nya klassifikation. Trots nya synsätt och att en mängd sociala åtgärder förbättrat funktionshindrade människors levnadsvillkor och att funktions- hindrade organiserar sig och för sin egen talan mer än , är tankarna om full delaktighet fortfarande blott en vision. Inte minst påmint om vi tittar på ett så fundamentalt område som tillgången till ett arbete. Bara ungefär hälften av personer med funktionshinder i yrkesverksamma åldrar i har ett arbete. Detsamma är gällande för tre fjärdedelar av befolkningen totalt sett. Representationen av personer med funktionshinder i politiska församlingar är ännu mera skrämmande. Det finns bara några få undantag som bekräftar regeln att handikappade är uteslutna från de beslutande organen (, 2001). Det finns många skäl som talar för att analysera folkbildningen som verksamhet ur ett empowermentperspektiv. Att som vuxen plötsligt konfronteras med ett allvarligt funktionshinder innebär också att, i varje fall initialt, uppleva maktlöshet. Om vi återvänder till de steg i den psykologiska empowermentprocessen som och (1997) redogjort för, och som vi återgivit ovan, blir det uppenbart att folkbildning kan vara en process både i tillförskaffande av medvetande och framförallt mera makt i sitt eget liv. Om vi knyter an till Neath och Schriner (1998) och deras uppdelning av maktbegreppet på tre nivåer, som vi tidigare redo- gjort för, blir det uppenbart att den typ av utbildning som fokus- erar på bildning för att kompensera handikappet i hög grad bidrar till utveckling av den personliga makten genom att öka förmågan till personlig rörlighet och förmåga att till exempel orientera och uttrycka sig. Många av folkhögskolorna har, som vi kunnat konstatera, inrikt- at sig på särskilda funktionshindergrupper. Detta har också inne- burit att man utvecklat särskild undervisning för att bidra till att minska handikappet för dessa. Ett typexempel är punktskrifts- undervisning för de som i vuxen ålder blir gravt synskadade. Vi har i en särskild skrift (, 2002) beskrivit och analyserat Punkt- intensiven, ett projekt som bedrevs gemensamt av folkhög- skola och , . Det var också rimligt att tala om detta projekt som ett led i att utveckla makt med, dvs. att man blir en del i ett kollektiv med gemensam makt. Att läsa punktskrift blir ofta liktydigt med att definiera sig själv som gravt synskadad. För många innebär detta en övergång från ett något ängsligt avståndstagande från att tillhöra gruppen synskadade till att acceptera att man är en del i den. tar därför också steget kanske fullt ut för att arbeta tillsammans med andra för att förbättra inte bara situationen för sig själv utan för hela gruppen synskadade. Så här uttrycker exempelvis sig en av deltagarna i Punktintensiven: Jag känner nu att jag på riktigt tillhör SRF. Det är väl inte bara det att vi håller på här i lokalerna, utan också det att man fått tillfälle att under kursen resonera med andra i samma sits som man själv har. Det har känts att man har kunnat stötta varandra. Jag har haft det jobbigt med att försöka få upp en fart på läsandet. har jag varit helt trött och tänkt att nu ger jag fasen i det hela. Men då har jag förstått att här gäller det att lyfta sig själv i håret, om man skall kunna läsa. Då har det blivit så att man liksom känt att som man måste mobilisera en massa jäkla anamma inom sig själv, så blir man ändå pushad av de andra. Det är väl det som kallas för pep-talk. Men för oss gäller det inte bara att elda upp oss inför en match, utan i varje fall för de kursen varar. Den här typen av erfarenheter har vi genom intervjuerna kunnat konstatera är mycket vanliga. Man kan här tala om att i processen i att acceptera sitt funktionshinder ligger också att man måste acceptera att beträda de vägar som eventuellt kan leda till ökad självständighet och möjlighet till aktiv delaktighet. I förlängningen innebär detta också att man känner en ökad grad av tillhörighet. Det kan också innebära vägar till kollektiv självhjälp. Om själv- hjälpsorganisationer och självhjälpsgrupper har det skrivits en hel del, varav arbete (1999) är ett utmärkt bra ex- empel med tillämpning inom ett helt annat område, nämligen för- äldrar som drabbas av plötslig spädbarnsdöd. Organiserad självhjälp är definitivt ett led i en empowermentprocess. Ett annat begrepp som också förekommer både i rehabiliterings- och exempelvis folkhälsodiskursen är peer-education. Det innebär att personer som tillhör samma grupp försöker undervisa varandra. Det ligger i sakens natur att i en undervisningsgrupp som en studiecirkel arrangerad av t.ex. en handikappförening, kan deltag- arna diskutera med varandra och ge varandra råd och stöd. Det finns en lång rad olika vetenskapliga studier som knyter an till peer-grupper, både ifrån undervisande, behandlande och förebygg- ande perspektiv. Ett av de senaste bidragen i står (2002) för som framförallt behandlar peer-education som en metod i folkhälsoarbetet inom . Även om punktskriftsutbildning, för att ta detta som exempel, definitivt har inslag av både peer-education och självhjälp, är det i första hand som en vanlig utbildning eller träning, som den skall ses. I den psykologiska empowermentprocessen innebär denna trän- ing inte bara ett tillförskaffande av ett medvetande, utan också att man erhåller stöd från andra. Steget ut till de två andra baserna i och Lords modell, dvs. delaktighet och tillförande, är kanske inte så långt. De demokratiska idealen är folkbildningens explicita utgångs- punkter. Att vara delaktig i folkstyret är inte bara en formalistisk klyscha utan en realitet som på olika sätt man strävar efter att omsätta i samhällets olika institutioner och verksamheter. I folk- tyret ligger också tron på att varje medborgare har någonting att tillföra folkgemenskapen. I en mening kanske man kan säga att studiecirklar är något av demokratins minsta institutionaliserade beståndsdelar. I organiserad form ges uttryckligen möjligheter att vara delaktiga i kunskapsprocessen, där det inte bara gäller att delta utan också att tillföra. Gapet mellan ideal och realiteter kan ibland verka mycket stort.