sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Det gäller bl.a. om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans upp- gift om detta kan antas vara osann (24 kap. 2 §). Beslut om häkt- ning meddelas av rätten (24 kap. 5 §). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häkt- ning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (24 kap. 6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får dock en po- lisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut (24 kap. 7 § första stycket RB). Var och en får också gripa den som har begått ett brott på vilket fängelse kan följa och som påträffas på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Var och en får också gripa den som är efterlyst för brott (24 kap. 7 § andra stycket RB). I dessa fall skall den grip- ne skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Det primära syf- tet bakom den bestämmelsen är att den polisman, till vilken den gripne överlämnas, skall ha möjlighet att överta gripandet enligt 24 kap. 7 § första stycket RB (se härom t.ex. SOU 2002:44 s. 79). Det finns också särskilda regler i för vilka som får häva ett beslut om gripande. Senast efter det att det s.k. anhåll- ningsförhöret enligt 24 kap. 8 § RB har hållits med den gripne skall frihetsberövandet skyndsamt anmälas till åklagaren. Åklagaren har därefter att besluta om den gripne skall anhållas. An- hålls inte den misstänkte, skall beslutet om gripande hävas (24 kap. 8 § andra stycket RB). Innan åklagaren har underrät- Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten tats om frihetsberövandet, får dock beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till gripandet får emellertid beslutet under samma förutsättningar hävas även av en polisman som har fattat beslutet (24 kap. 8 § tredje stycket RB). Medtagande respektive hämtning till förhör m.m. En polisman har även befogenhet att under vissa förutsättningar ålägga en person som bl.a. befinner sig på en brottsplats att följa med till förhör samt att, om personen vägrar detta, medta denne till förhör (23 kap. 8 § RB). Här ställs det inte upp något krav på att saken skall vara brådskande. I förundersökningskungörelsen finns en bestämmelse enligt vil- ken förhörsledaren under vissa förutsättningar, bl.a. fordras att det är ett brådskande fall, kan besluta om hämtning till förhör av den som skall höras under en förundersökning (6 § FUK). Även om det i förordningstexten inte uttryckligen anges att ett beslut om hämtning skall fattas av lägst en polisman anses det ändå vara så (Fitger, , del 2, s. 23:35). Bestämmelser enligt vilka en enskild polisman kan fatta tvångsme- delsbeslut i brådskande fall finns även när det gäller att ta lös egen- dom i förvar (26 kap. 3 § RB). Ett beslut om att ta lös egendom i förvar utgör ett förstadium till rättens beslut om kvarstad. En polisman har också möjlighet att bl.a. i samband med att en person grips ta egendom i beslag. I 27 kap. 1 § RB anges vilka grundförutsättningar som skall vara uppfyllda för att ett föremål skall få tas i beslag. Ett föremål som skäligen kan antas ha betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott eller kan komma att förverkas på grund av brott får enligt paragrafen tas i beslag. I 27 kap. 4 § RB anges vilka som får besluta om beslag. Enligt paragrafens första stycke får alla som med laglig rätt griper eller anhåller en misstänkt eller verkställer vissa andra tvångsmedelsbe- slut som bl.a. häktning och husrannsakan ta föremål som då påträf- fas i beslag. Något krav på att det skall röra sig om ett brådskande fall uppställs inte i dessa situationer. Bestämmelsen innebär bl.a. att Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten var och en som griper en person med stöd av bestämmelsen i 24 kap. 7 § andra stycket RB (envarsgripande) får ta föremål som då påträffas i beslag. Enligt 27 kap. 4 § andra stycket RB gäller att föremål som i annat fall påträffas får tas i beslag efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren. En polisman kan dock i brådskande fall besluta om beslag i den situationen. Genom hänvisningen i 27 kap. 14 a § RB till reglerna om beslag kan en polisman även ta sådan egendom som avses i 36 kap. 3 § BrB i beslag. Det gäller bl.a. sådana föremål som på grund av sin särskil- da beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Enligt bestämmelsen i 27 kap. 14 a § RB kan således egendom tas i beslag utan at något brott har förövats. Även bestämmelsen i 27 kap. 15 § RB innehåller en hänvisning till beslagsreglerna i 27 kap. RB. Det innebär att en polisman, för att säkerställa en brottsutredning kan företa de åtgärder som be- skrivs i bestämmelsen. För att en polisman skall kunna besluta om en åtgärd enligt 27 kap. 15 § RB fordras i vissa situationer – men inte alltid - att saken är brådskande (jfr 27 kap. 4 § RB). Åtgärderna kan enligt 27 kap. 15 § RB bestå i att stänga byggnad eller rum, för- bjuda tillträde till visst område eller meddela förbud mot att flytta föremål m.m. I 28 kap. RB finns bestämmelser om husrannsakan. Med husrann- sakan avses ett eftersökande i hus, rum eller slutet förvaringsställe. Det som eftersöks kan vara ett föremål eller en person. Åtgärden kan emellertid också syfta till att möjliggöra att omständigheter av betydelse för en brottsutredning kan utrönas. Syftet eller ändamå- let med eftersökandet anges i respektive paragraf i kapitlet. Ett syf- te kan bl.a. vara att eftersöka föremål som är underkastat beslag (28 kap. 1 och 3 §§ RB) eller att eftersöka en person som skall gripas, anhållas eller häktas m.m. (28 kap. 2, 2 a och 3 §§ RB). Enligt 28 kap. 4 § RB gäller som huvudregel att förordnande om husrannsakan meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. En polisman får emellertid enligt 28 kap. 5 § RB i vissa fall företa husrannsakan utan ett sådant förordnande om det är fara i dröjsmål. En polisman kan vidare enligt 28 kap. 10 § RB utan särskilt förordnande – och trots att det inte är ett brådskande fall - genomföra en undersökning av andra platser än sådana som Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten en undersökning av andra platser än sådana som beskrivs i bestäm- melserna om husrannsakan i 28 kap. 1 och 2 §§ RB. Det rör sig så- ledes om andra platser än hus, rum och slutna förvaringsställen. Det gäller även om dessa platser inte är tillgängliga för allmänheten. Med stöd av bestämmelsen kan således en polisman genomföra en undersökning av gårdsplaner, fabriksområden, brädgårdar, bygg- nadsplatser m.m. En sådan undersökning är inte att betrakta som en husrannsakan (Fitger, , del 2, s. 28:22 b f.). Bestämmelser om kroppsvisitation och kroppsbesiktning finns också i 28 kap. RB. Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § tredje stycket RB). Medan en kroppsbesiktning utgörs av en undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från männi- skokroppen och undersökning av sådana prov (28 kap. 12 § andra stycket RB). De närmare förutsättningar som måste vara uppfyllda för att åtgärderna skall kunna beslutas framgår av respektive be- stämmelse, bl.a. fordras i regel att den som utsätts för åtgärden är skäligen misstänkt för brott av viss svårighetsgrad. Beslut om kroppsvisitation och kroppsbesiktning meddelas som huvudregel av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. En po- lisman har emellertid befogenhet att i brådskande fall genomföra kroppsvisitation eller kroppsbesiktning (28 kap. 13 § RB). Vid sidan av finns även en bestämmelse i polisla- gen som handlar om kroppsvisitation. I 19 § första stycket 1 Pl re- gleras något som brukar benämnas provisorisk skyddsvisitation. En sådan visitation får genomföras av en polisman som med laga stöd griper eller annars omhändertar någon eller avlägsnar någon om den bedöms som nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen eller andra farliga föremål skall kunna tas om hand. Bestämmelsen kan även åberopas av var och en som med laga stöd berövar någon fri- heten (se 29 § andra stycket Pl). Var och en som griper en miss- tänkt med stöd av bestämmelsen om envarsgripande i 24 kap. 7 § Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten andra stycket RB kan således, under vissa förutsättningar, genom- föra en skyddsvisitation i samband gripandet. Enligt 19 § första stycket 2 Pl får en polisman under vissa förut- sättningar även genomföra en kroppsvisitation för att kunna fast- ställa identiteten på den som har gripits, omhändertagits eller av- lägsnats. Befogenheten att genomföra en kroppsvisitation i identi- fieringssyfte tillkommer dock endast en polisman och är inte ut- sträckt till att gälla även för andra. Behovet av att ge kriminalutredare behörighet att besluta om vissa tvångsmedel Vi har tidigare beskrivit vilka olika arbetsuppgifter som förekom- mer för en polisman vid en central brottsutredningsenhet inom po- lisen (avsnitt 7.7.3). Som framgår där har en polisman att bl.a. på egen hand fatta tvångsmedelsbeslut samt även att verkställa sådana beslut som har fattats av antingen den polisiäre undersökningsleda- ren eller av åklagaren. När det gäller utredningar av grova brott – dvs. sådana brott som företrädesvis handläggs vid centrala utredningsenheter inom poli- sen - ankommer det i regel på åklagaren i egenskap av förundersök- ningsledare att fatta tvångsmedelsbeslut. Det är dock vanligt att en polisman i samband med att han verkställer en husrannsakan som beslutats av åklagare på egen hand beslutar t.ex. att föremål skall tas i beslag. Under spaningsstadiet av en brottsutredning är det också tämli- gen vanligt att polismän hamnar i situationer där de har att fatta egna tvångsmedelsbeslut. Det kan här gälla allt ifrån att gripa en person, företa en husrannsakan eller att besluta om kroppsvisita- tion eller kroppsbesiktning. Här skall på nytt framhållas att även andra tjänstemän än polis- män har getts befogenhet att besluta om tvångsmedel (se avsnitt 7.4). Det har varit motiverat för att dessa tjänstemän på ett effek- tivt sätt skall ha förmåga att lösa sådana arbetsuppgifter som sam- hället har lagt på dem. Tulltjänstemän får besluta om tvångsmedel som bl.a. gripande, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning (se 21, 22, 26 och 27 §§ lagen om straff för smuggling). För detta ford- ras dock bl.a. att vederbörande tjänsteman har genomgått erforder- lig utbildning. Samma behörighetsvillkor uppställs för övrigt även Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten för att en tulltjänsteman skall få verkställa av beslut om användning av tvångsmedel (30 § lagen om straff för smuggling). Även tjänstemän vid kan under vissa förutsätt- ningar bl.a. gripa misstänkta samt företa husrannsakan (2 § LKP). Dessa befogenheter får dock utövas endast i omedelbar anslutning till den gärning som föranleder åtgärden (5 § LKP). Vidare gäller att befogenheterna får utövas endast av sådana kustbevaknings- tjänstemän som uppfyller vissa krav bl.a. när det gäller utbildning. har bemyndigats att bestämma om denna utbild- ning (6 § LKP och 2 § förordningen om med- verkan vid polisiär övervakning). Med hänsyn till vad vi har angett tidigare (avsnitt 7.7.3) om att en kriminalutredare skall kunna utföra samma arbete som en polis- utbildad brottsutredare fordras att kriminalutredare ges motsva- rande befogenheter som en polisman att besluta om tvångsåtgärder i brottsutredande syfte. De bestämmelser i som vi har gått igenom ovan och som behandlar polismans befogenhet att besluta om tvångsmedel ändras därför så att även en kriminalutre- dare ges motsvarande befogenheter. Dessutom görs bestämmelsen i 19 § första stycket 2 Pl som reglerar polismans befogenhet att be- sluta om kroppsvisitation i identifieringssyfte tillämplig även på kriminalutredare som med laga stöd berövar någon friheten. En kriminalutredare som griper en misstänkt skall således kunna genomföra en kroppsvisitation för att fastställa den gripnes identi- tet. Givetvis skall befogenheten när det gäller att fatta tvångsmedels- beslut – på motsvarande sätt som beträffande t.ex. en tulltjänste- mans och kustbevakningstjänstemans befogenheter att fatta tvångsmedelsbeslut - vara förenad med vissa behörighetsvillkor. Vi återkommer till behörighetsvillkor – dels i samband med an- ställningen, dels efter anställningen i form av krav på utbildning - för de externt rekryterade specialisterna nedan (avsnitten 7.7.13 och 7.7.14). 7.7.7Behörighet att biträda åklagare vid förundersökningens verkställande Förslag: En åklagare skall kunna uppdra åt en kriminalutredare att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen. Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten När förundersökningen leds av åklagaren, får han vid undersök- ningens verkställande anlita biträde av polismyndigheten. Han får också uppdra åt polisman att vidta en viss åtgärd som hör till för- undersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens be- skaffenhet (23 kap. 3 § andra stycket RB). En åklagare som leder en förundersökning kan således med stöd av sista meningen i den nu nämnda bestämmelsen uppdra åt en enskild polisman att verkställa t.ex. en husrannsakan (se t.ex. Fitger, , del 2, s. 28:17). En motsvarande bestämmelse inom område finns i lagen om straff för smuggling (19 §). När en förundersökning för bl.a. brott mot lagen om straff för smuggling leds av åklagare får denne således anlita biträde av . Åklagaren får också uppdra åt tjänstemän vid verket att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. För att en tulltjänsteman skall få verkställa beslut om användning av tvångsmedel gäller dock särskilda behörighetskrav. Bl.a. fordras att tjänstemannen har genomgått erforderlig utbild- ning för ändamålet (30 § lagen om straff för smuggling). En liknande bestämmelse finns även inom område. Vid förundersökning rörande brott mot de föreskrifter som avses i 1 § LKP får åklagaren eller, om polismyndighet bedri- ver undersökningen, denne anlita biträde av samt uppdra åt kustbevakningstjänsteman att vidta de särskilda åtgärder som behövs för undersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna (7 § LKP). Några särskilda behörighetskrav gäller inte enligt LKP beträffande kustbevakningstjänstemäns upp- gifter i denna del. Enligt ordalydelsen i 23 kap. 3 § andra stycket RB kan således en åklagare formellt inte uppdra åt någon annan än en polisman att företa utredningsåtgärder som hör till förundersökningen. Det an- ses i praktiken emellertid ändå att det är möjligt för en åklagare att uppdra utredningsåtgärder åt tjänstemän inom polisväsendet som inte är poliser, t.ex. en ekonom (prop. 1969:114 s. 36 och Karnov, del 3, s. 2773 not. Den i föregående stycke nämnda bestämmelsen i rättegångsbal- ken anses således i den praktiska tillämpningen inte utgöra något hinder mot att andra än polismän företar utredningsåtgärder på uppdrag av åklagare. Vi bedömer ändå att bestämmelsen bör ändras så att det uttryckligen framgår att även kriminalutredare kan företa utredningsåtgärder på uppdrag av åklagare. Vi återkommer i avsnitt Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten 7.7.14 till behörighetskrav i form av krav på genomgången utbild- ning för kriminalutredarna. 7.7.8Behörighet att hålla förhör m.m. under en brottsutredning Förslag: En kriminalutredare ges behörighet att hålla anhållnings- förhör enligt 24 kap. 8 § RB, att genomföra s.k. primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB samt att hålla sådana förhör med anställda inom polisen som avses i 5 kap. 3 § Pf. En kriminal- utredare ges också behörighet att enligt 23 kap. 6 a § RB besluta om vitesföreläggande i kallelse till förhör under en förundersökning. Det skall dessutom vara möjligt för undersökningsledaren att dele- gera en del beslutsbefogenheter i samband med förhör även till en kriminalutredare. Uppgiften att leda förhör Som framgått i de föregående avsnitten finns det en del begräns- ningar när det gäller befogenheten för någon som inte är under- sökningsledare eller polisman att vidta åtgärder under en brottsut- redning. När det gäller möjligheten att hålla förhör finns det emel- lertid inte särskilt många begränsningar i beträf- fande vilka som får hålla sådana. Någon annan än en polisman eller åklagare får dock inte hålla anhållningsförhör (se 24 kap. 8 § RB). Någon annan än en polisman får inte heller genomföra utredningsåtgärder enligt 23 kap. 3 § tredje stycket RB. Det rör sig om förhör och andra brottsutredande åtgärder som är av betydelse för utredningen och som får företas innan förundersökning hunnit inledas. Sådana utredningsåtgärder brukar benämnas primärutred- ning. Den polisman som har företagit en primärutredning skall så snart det kan ske anmäla det till den som har rätt att leda förunder- sökningen rörande brottet (3 a § FUK). Det finns även en särskild reglering i polisförordningen som gäller förhör med anställda inom polisen (5 kap. 3 § Pf). Reglering- en där tycks utgå från att ett sådant förhör skall hållas av en polis- man och – ibland – av en polisman som har högre tjänsteställning än den som hörs. infördes en bestämmelse i 23 kap. 6 a § RB som gör det möjligt att kalla den som skall höras under en förundersökning till Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten förhör vid äventyr av vite. Enligt bestämmelsen ankommer det på undersökningsledaren eller den polisman som får leda förhöret att besluta att en kallelse till ett sådant förhör skall förenas med vite. Enligt vår uppfattning behöver även de bestämmelser vi nu har gått igenom ändras i syfte att göra det möjligt för de externt rekry- terade personerna att fullt ut arbeta som brottsutredare inom poli- sens kvalificerade brottsutredande verksamhet. Åtgärder i samband med förhör Det finns även en del åtgärder som kan företas i samband med för- hör som en brottsutredare som inte är polisman inte är behörig att besluta om i dagens system. I regel tillkommer beslutsbefogenhe- ten då undersökningsledaren. Det ankommer t.ex. på undersök- ningsledaren att besluta om vilka som får närvara vid förhör eller att vad som har förekommit vid ett förhör inte får uppenbaras (23 kap. 10 § RB). Undersökningsledaren har också att bestämma om bl.a. i vilken ordning den misstänkte eller hans försvarare, i den mån de är närvarande vid förhöret, skall få ställa frågor till den som hörs (23 kap. 11 § RB). Sådana uppgifter som har nämnts anses dock undersöknings- ledaren kunna delegera till den som skall hålla det aktuella förhöret (Fitger, , del 2, s. 23:43 ff.). Enligt vår bedömning förutsätter det emellertid i dagens system att en sådan delegation sker till en polisman (se vårt delbetänkande SOU 2002:44 s. 179 och Fitger, , del 2, s. 23:43). Det följer enligt vad vi kan se av regleringen i 3 kap. 6 a § Pf enligt vilken det inte får överlämnas åt någon annan än en polisman att avgöra eller leda handläggningen av ärenden som enligt skall skö- tas av en polismyndighet. Uppgiften att för polisens del vara under- sökningsledare ankommer enligt på polismyndigheten. Även frågan om vilket brott en person skall delges misstanke om vid ett förhör under en förundersökning samt när och hur slutdelgivning enligt bestämmelsen i 23 kap. 18 § RB skall ske beslutas av undersökningsledaren. Det innebär att det enligt dagens regelsystem i varje fall är en polisman som skall besluta om dessa åtgärder (se JO:s beslut , dnr 2698-1992). Vårt förslag i avsnitt 7.7.5 om att även kriminalutredare skall kunna förordnas att vara undersökningsledare för polisens del in- nebär emellertid också att samtliga de uppgifter som nämnts Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten kommer att kunna delegeras av undersökningsledaren till såväl po- lismän som kriminalutredare. Någon särskild författningsändring som möjliggör för undersökningsledaren att delegera sådana upp- gifter som enligt ankommer på honom i samband med förhör, även till kriminalutredare, behövs således inte. En så- dan delegation kommer att kunna ske redan till följd av den av oss tidigare föreslagna ändringen i 3 kap. 6 a § Pf (se avsnitt 7.7.5). Förslag: En kriminalutredare skall ges befogenhet att bruka våld i de situationer som avses i 10 § första stycket 1-6 Pl. Vi har ovan föreslagit att kriminalutredarna skall utföra samma ar- bete som utredare med traditionell polisiär bakgrund. Kriminalut- redarna skall således sammanfattningsvis kunna bl.a. leda förunder- sökningar, biträda åklagare vid förundersökningens verkställande, besluta om tvångsmedel samt hålla alla typer av förhör. Vi har ock- så gått igenom vilka författningsändringar som är nödvändiga för att detta skall vara möjligt. Vissa av de arbetsuppgifter som vi har lagt på de icke polisutbil- dade brottsutredarna kan komma att innebära att de hamnar i situa- tioner där viss våldsanvändning är nödvändig för att kunna genom- föra en tjänsteåtgärd. Det kan t.ex. vara nödvändigt att använda våld i samband med att en person grips eller medtas till förhör. Våld kan emellertid även behöva riktas mot egendom. Våldsan- vändning kan således vara nödvändig för att t.ex. genomföra en husrannsakan. Vi har därför övervägt om kriminalutredarna behöver ges befogenhet att bruka våld för att genomföra de arbetsuppgifter som vi nu har lagt på dem. Vi kommer inledningsvis att gå igenom vilka befogenheter att bruka våld som tillkommer polismän, men även andra, enligt dagens regelsystem. Därefter redovisas vår slutsats i fråga om behovet att ge även de externt rekryterade brottsutredarna befogenhet att bruka våld. Vi anser oss inte, inom ramen för våra överväganden i denna del, annat än översiktligt kunna gå igenom de bestämmelser som gäller ifråga om polismans och andra medborgares befogenhet att bruka våld i olika situationer. För en mer detaljerad redogörelse i ämnet hänvisar vi till bl.a. , Laga befogenhet, Polisens rätt att använda våld, , m.fl., . Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten Kap. 13-24 samt och , Polislagen. En kommentar, fjärde uppl. I samband med ikraftträdande återfanns ett allmänt lagstöd för polisen att använda våld i 24 kap. 2 § BrB. En motsvarande bestämmelse som den som då togs in i hade dock funnits redan i 5 kap. 10 § strafflagen. Poli- sens befogenhet att använda våld var emellertid inte uttömmande reglerat i i samband med dess tillkomst. Förutom att denna befogenhet byggde på sedvanerättslig grund fanns även vissa bestämmelser i ämnet – bl.a. en generalklausul - polisin- struktion. Efter tillkomsten av regeringsform underkändes emellertid såväl sedvanerätt som generalklausuler som rättsgrunder för inskränkningar i grundlagsskyddet för den kroppsliga integrite- ten. Eftersom polisen var i behov av att kunna använda våld vid si- dan av de situationer som då reglerades i var en lag- stiftning nödvändig (, a.a. s. 43 ff.). En polismans befogenhet att använda våld finns numera reglerad i främst polislagen. Det finns dock en viss överlappning i systemet eftersom de allmänna ansvarsfrihetsgrunderna i 24 kap. BrB allt- jämt är tillämpliga även på polismän (10 § tredje stycket Pl, prop. 1996/97:175 s. 71 f. och , m.fl., a.a. s. 24:22). Bestämmelserna i 24 kap. BrB har det gemensamt att de inskrän- ker det straffbara området i förhållande till vad som framgår av de olika brottsbeskrivningar – såväl i som inom special- straffrätten - som finns. Dessa ansvarsfrihetsgrunder är således all- männa, men de är dessutom obligatoriska. Det sistnämnda innebär att de skall tillämpas om förutsättningar för det finns.