sou · GRB3118d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta har troligen medfört att de allmänna samlingslokalernas roll för lokalsamhället och dess invånare är en annan än vad den var . Därför fanns det enligt regeringen behov av att på nytt utreda frågor rörande allmänna samlingslokaler. Utredningen inledde sitt arbete med en hearing i Folkets Hus för att få en uppfattning om vad de närmast berörda hade för uppfattning om utredarens uppdrag och vilka problem och möjligheter man såg. Hearingen har dokumente- rats i rapporten från hearing om allmänna samlings- lokaler daterad . genomförde utredningen tre enkäter till ett urval av samlingslokalföreningar och ideella föreningar samt till alla 289 kommuner i landet. Syftet var att få en aktuell bild av det samlade beståndet av allmänna samlingslokaler och för att få en uppfattning om olika gruppers nyttjande av allmänna samlings- lokaler. Underlaget till enkäterna redovisas i bilaga 3. För att få en djupare bild av kommunerna och föreningslivet genomförde utredningens sekreterare en rundresa till 10 av de 12 kommuner som valts ut för förenings- enkäten. Kommunernas fritids/kulturchef intervjuades. Utredningen uppdrog också till en särskild forskare vid för att belysa vilken betydelse de allmänna samlings- lokalerna och stödet för dessa lokaler har för närsamhället, särskilt när det gäller invånarnas deltagande i samhällslivet och i de politiska processerna. Forskarrapporten redovisas i bilaga 4. genomförde utredningen tillsammans med och , SamSam, ett seminarium för att diskutera uppläggningen av ett projekt om hur en dialog och samarbete skulle kunna utvecklas mellan kommuner och samlingslokal- hållande föreningar. genomförde utredningen en konferens i Folkets Hus i syfte att knyta samman utredningens arbete, forskarstudien och det fortsatta arbetet i form av ett sam- verkansprojekt mellan kommuner och lokala samlingslokal- föreningar. Till konferensen inbjöds samtliga personer som på olika sätt bidragit till utredningens arbete samt kommunala kultur/fritidschefer. Utredaren har vid genomförandet av uppdraget haft samråd med , , (tillgänglighetscentret) och . Utre- daren har också inhämtat synpunkter från till trossamfund, Folkets Hus och Parker, Bygde- gårdarnas , respektive Fritidsforum – . I för folkrörelsernas behov De allmänna samlingslokalernas tillkomst och ställning hänger nära samman med folkrörelsernas framväxt och föreningslivets roll i samhället. I samband med att folkrörelserna växte sig allt starkare och ökade behovet av möteslokaler för dessa rörelser. De lokala föreningarna vägrades ofta tillträde till de lokaler som fanns på orten. En annan anledning var att de tillgängliga lokalerna ofta inte ansågs lämpliga för den verksamhet föreningarna önskade bedriva. Till exempel ville hålla sina möten i lokaler där det inte fick förtäras alkohol. Till följd av de olika svårigheterna skaffade folk- rörelserna sig egna lokaler för såväl föreningsaktiviteter som för andra aktiviteter, t.ex. fester och danskvällar. Det svenska föreningslivet har en lång och unik framgångshistoria, med högre medlemstal och fler som deltar aktivt än i de flesta länder. Det gäller politiska partier, fackliga organisationer och andra intresseorganisationer, solidaritetsrörelser, miljöorganisa- tioner, körer, idrottsklubbar m.fl. Man talar ofta om de svenska folkrörelserna som demokratins plantskola. I sitt slutbetänkande En uthållig demokrati! (SOU 2000:1) betonade att ett starkt och fungerande föreningsliv är en grundbult i ett demokratiskt samhälle. Utred- ningen har förtjänstfullt beskrivit och problematiserat hur med- borgarnas möjlighet till deltagande, inflytande och delaktighet påverkas av föreningslivets förändringar. pekade på att folkrörelserna har varit viktiga aktörer inom svensk politik då det traditionella, paternalistiska svenska samhället föll samman. De klassiska folkrörelserna bildades som frivilliga demokratiska orga- nisationer kring en politisk, religiös eller social idé. Fram till sekel- skiftet etablerades en rad nationella och lokala organisationer för frikyrko-, nykterhets-, och arbetarrörelse liksom för kooperation och folkbildning. De växte upp som proteströrelser och utmanade det politiska etablissemanget, vilket i sin tur aktivt motarbetade dessa rörelsers idéer och handlingar. Några av rörelsernas viktigaste frågor var införande av allmän rösträtt och alkoholförbud samt frågan om rätten till arbets- konflikt. Politiska strejker var ett av de kritiserade medel som användes. Rörelserna agerade emellertid inte enbart som protest- rörelser. Genom folkbildande verksamhet framodlades vid tiden före och under demokratins genombrott även kunskaper om demokratiskt beslutsfattande, mötesförhandlingar etc., som seder- mera låg till grund för en slags demokratisk kultur. Folkrörelserna utgjorde därmed en rekryteringsbas för det framväxande folkstyret. 2.1.2Från röst till service Det framväxande föreningslivets förhållande till staten förändrades i och med den allmänna rösträttens införande och dess effekter på det politiska systemet. Den folkbildande verksamheten fortsatte visserligen. Men organisationerna kom allt mindre att kännetecknas som proteströrelser. De blev legitima politiska aktörer och inledde ett institutionaliserat samarbete med statsmakten. Detta blev mest märkbart och framåt, i genom- förandet av den s.k. svenska modellen med dess samverkan mellan olika parter på arbetsmarknaden, i ekonomin och politiken. Sam- arbetet mellan stat och organisationsliv rönte stor framgång och sågs av många som ett föregångsland när det gällde demo- krati och välfärd. Men samarbetets korporativa strukturer, där vissa organiserade intressen inbjöds av staten att delta i den offentliga besluts- processen, hade sina kostnader för de inblandade parterna. I en utvidgad välfärdsstat flyttas den sociala servicen över från organisationer till lokala myndigheter. Det offentliga tog över i relation till det civila samhället. Organisationerna såg måhända inte detta som något problem i sig, eftersom de hade bidragit till att placera frågor om sociala väl- färdsproblem på den politiska dagordningen. Följden blev emeller- tid att folkrörelserna i praktiken förvandlades till en del av den offentliga förvaltningen. Det blev därmed svårare för rörelserna att förmedla någon känsla av angelägenhet för frågorna och målen. Det innebar att medlemsantalet sjönk och organisa- tionerna tvingades söka alternativa finansieringskällor. Bland annat kom statsbidragen att bli allt viktigare för organisationernas över- levnad. 2.1.3Kritik mot samarbetet med staten Det tycktes som om hade det fria organisationslivets för- delar men inte dess nackdelar. som organisationerna utgjorde en skola i demokrati, tack vare den folkbildande verksam- heten och de interndemokratiska processerna, blev de också en integrerad del av den politiska beslutsprocessen. började dock kritiska röster höjas mot organisa- tionernas samarbete med staten. Denna politik av samförstånd mellan representativ demokrati och folkrörelser började ifråga- sättas, inte minst inom partierna och folkrörelserna själva. Men det var först som man kan tala om en mer urskiljbar proteströrelse av mestadels ungdomar som samlades nationellt och internationellt kring frågor om atomvapen, de afrikanska staternas koloniala frigörelse, krigföring i , miljön och kärnkraften. Men det växte även fram ett ökat engagemang i närsamhällets miljö och utveckling, liksom för kvinnornas frigörelser, som sam- lade medborgargrupper utanför systemet. De utmärktes av en samhällskritik med alternativa idéer och dagordningar liksom annorlunda arbetssätt som nätverk och aktionsgrupper, som med tiden har kompletterats med en transnationell organisation via Internet. drog paralleller mellan de nya rörelsernas framväxt och folkrörelsernas framväxt under andra halvan av 1800- talet och . Inte heller då accepterades till en början i de nya rörelserna av det politiska etablissemanget. ökade dock lyhördheten från staten, i synnerhet i de fall då rörelserna agerade enligt de traditionella folkrörelsernas principer. För det traditionella organisationslivets del fortsatte samarbetet med staten , även om det började minska i omfatt- ning. Men som det etablerade organisationslivet växte i respekt, ansvar och inflytande i statens ögon, växte problemen med en minskande medlemstillströmning, stagnation av mötesformerna och sjunkande förtroende bland allmänheten. Dessutom stod stor- städernas lågutbildade låginkomsttagare i hög grad utanför organi- sationslivet. Denna problematik uppmärksammades av (SOU 1990:44) . Enligt utredningen hade organisationerna tappat mycket av sin ideologiska renhet genom ett flitigt kompromissande. Det omfattande deltagandet i den offent- liga beslutsprocessen hade hämmat organisationslivets obundenhet och möjlighet till fritt agerande. Ett annat problem var svårig- heterna att engagera nya aktiva. Det gällde både de traditionella organisationerna och de nyare rörelserna. Trots att bara en liten minoritet av medborgarna helt saknade anknytning till någon form av organisation eller förening var andelen verkligt högaktiva få. 2.2.1Sjunkande medlemsaktivitet i föreningarna Den utveckling som pekade på i början av 1990- talet har till stor del fortsatt. I rapporten i (Rapport 98, 2003) har , , redovisat att sjönk den andel av hela befolkningen i åldern som är medlem i någon förening från . Andelen aktiva föreningsmedlemmar sjönk från . Det motsvarar en halv miljon medlemmar. Den sjunkande föreningsaktiviteten gäller för i stort sett alla föreningstyper, såsom fackliga organisationer, kulturföreningar, motororganisationer, aktiespararorganisationer, konsument- kooperationen, frivilliga försvarsföreningar samt kvinnorörelsen och fredsrörelsen. De politiska partierna tappade i genomsnitt en tredjedel av med- lemmarna . Andelen som uppger att de är partimedlemmar har minskat från . Det innebär en minskning med en kvarts miljon medlemmar . Miljö- organisationerna har halverats från . Föräldra- föreningarna och kvinnorörelsen har tappat av sitt medlemsantal . SCB:s undersökning visar att organisationsgraden har stigit inom några få områden. Minst drabbade är lokala aktionsgrupper. Pensionärsorganisationerna har fått något fler medlemmar, liksom patient- och handikappföreningar. Men undantagen förändrar inte den allmänna bilden. Det sammanlagda antalet förenings- medlemskap minskar. som både det relativa och absoluta antalet medlemmar generellt har minskat, har allt fler som är föreningsmedlemmar minskat sin aktivitetsgrad. Passiva medlemmar har ökat med mer än en tiondel. För allt fler handlar medlemskapet om ideellt ekonomiskt stöd och information, utan fysisk närvaro. Det blir fler postgiromedlemmar och färre eldsjälar och mötesdeltagare. 2.2.2Ökad jämställdhet men könsuppdelningen kvarstår SCB:s undersökning visar att medlemsminskningen finns i alla befolkningsgrupper. Den viktigaste förändringen är den svaga åter- växten i ungdomsgenerationen. Tillbakagången är särskilt tydlig i åldersgruppen , där andelen helt föreningslösa har ökat från . Föreningslivet bärs i större utsträckning upp av medelålders och äldre, som är relativt sett aktiva och innehar förtroendeuppdrag. Färre förtroendevalda tvingas dra ett allt tyngre lass, medan kvarvarande medlemmar visar ett allt mindre engagemang för ideellt arbete. SCB konstaterar att könsskillnaderna har minskat men att köns- uppdelningen kvarstår. Visserligen är männen oftare aktivare än kvinnorna. De har oftare förtroendeuppdrag och talar oftare på möten, särskilt män mellan . Men männens deltagande har minskat mer än kvinnornas, vilket i praktiken har lett till ökad jämställdhet. Däremot kvarstår könsskillnaderna i olika typer av föreningar. Kvinnors engagemang vetter mot omsorg, solidaritet, kultur och religion. De är överrepresenterade i humanitära organisationer, patientorganisationer, föräldraföreningar, religiösa organisationer och kulturföreningar. Männen dominerar i stället i motorklubbar, idrottsföreningar, hobbyföreningar, frivilliga försvarsorganisationer men också inom politiska partier, ordenssällskap, och aktieägarföreningar, med koppling till ekonomiskt och politiskt inflytande. SCB har också funnit intressanta skillnader mellan könen när det gäller aktivitetsmönster. Det är framför allt de unga kvinnorna som bryr sig om att reagera när de blivit orättvist behandlade av någon myndighet. Oftare än de unga männen försöker de göra något när de har behandlats illa av , sjukvården, taxerings- myndigheten etc. De tar saken i egna händer och utnyttjar sin kompetens, men gör det oberoende av några representanter. SCB har också noterat att kvinnor i alla åldrar har det lägsta för- troendet för de kommunalt förtroendevalda. SCB:s tolkning är att nittiotalets politiska ekonomi var framför allt kännbar för kvinnor, både som offentliganställda och som brukare av offentliga tjänster. SCB:s undersökning visar att föreningslivets klasskaraktär består. Högutbildade, höginkomsttagare och högre tjänstemän är över- representerade nästan överallt, särskilt i fråga om förtroendeposter. Det gäller särskilt i miljörörelsen, kvinnoorganisationer, humani- tära organisationer, kulturföreningar, ordenssällskap och aktie- föreningar. SCB menar dock att det har skett en viss klassmässig utjämning , eftersom tjänstemännens andel av de aktiva medlemmarna har minskat mer än arbetarnas. SCB ser också tendenser till att föreningslivets politiska fokuse- ring har försvagats. De politiska partierna har förlorat äldre med- lemmar utan att kunna rekrytera nya i motsvarande grad. Visser- ligen har de aktiva inom de politiska partiorganisationerna bara blivit något färre . Men de politiska partiernas medlemsantal har sjunkit kraftigt. 1968 var av befolk- ningen medlemmar i något politiskt parti. hade siffran stigit till . var denna andel halverad till . förlorade partierna en kvarts miljon medlemmar. Enligt SCB är det till stor del de passiva medlemmarna som har lämnat partierna. Vanliga aktiva medlemmar, dvs. medlemmar som inte har förtroendeuppdrag men som kommer på mötena, blir allt- mer sällsynta. I alternativrörelser, såsom lokala aktionsgrupper och miljörörelser, är däremot denna typ av medlemmar fortfarande vanlig. En annan tendensen som SCB pekar på är att föreningslivet överlag har blivit allt mindre politiskt skolande till sin karaktär. Det gäller både för den andel som har förtroendeuppdrag och för den andel som deltar aktivt i verksamheten och som är med och disku- terar inriktningen av föreningens verksamhet. 2.2.4Orsaker till svårigheterna att rekrytera ungdomar SCB har försökt att finna orsaker till varför föreningslivet har svårigheter att rekrytera nya medlemmar, framför allt yngre. Man har funnit att i åldersgruppen ökade andelen helt före- ningslösa från . En för- till den minskade aktiviteten kan enligt SCB vara att konkurrensen om de ungas fritid har hårdnat. Detta gäller särskilt i miljöer, där möjligheter till sociala möten och fritids- alternativ utanför det organiserade föreningslivet är större. I gles- bygden har däremot andelen aktiva ökat liksom andelen som är med i många föreningar. Svårigheterna att rekrytera nya medlemmar kan enligt SCB också bero på konkurrensen från medieutvecklingen. Det gäller särskilt det enormt vidgade utbudet av TV-kanaler respektive Internet. SCB ställer frågan om det kan vara så att föreningslivet inte längre känns attraktivt och att medborgarna väljer andra sätt att agera och att organisera sig. Andra orsaker till den minskade rekrytering som SCB pekar på är föreningarnas arbetsformer. Det finns en tendens mot att det lokala föreningslivet kommer i skymundan för mer centrala utspel. Lokala aktiviteter pågår på ett håll, men det lokala föreningslivet saknar alltmer inflytande över och kontakt med det mediefixerade, nationella ledarskapet. SCB ser också en tendens mot ökad professionalisering inom föreningslivet. Verksamheten sköts allt mer av anställd personal och allt mindre genom frivilliga medlemsinsatser. som den samhällskritiska funktionen har tystnat, sysslar föreningslivet alltmer med serviceproduktion. Det finns också tecken på en ökad marknadsutsättning. Offentliga budgetnedskärningar och privatisering inom framför allt skola, omsorg och kultur har ibland medfört att det offentliga åtagandet har tagits över av religiösa föreningar, nykterhetsföre- ningar, kooperativ och andra. har organisationsbidrag i allt större utsträckning kommit att ersättas av prestations- ersättningar. går åt för att skaffa intäkter till verksam- heten. Detta har inneburit kostnadsökningar för medlemmarna, vilket säkerligen har fått konsekvenser för medlemmarnas vilja att engagera sig. SCB pekar på att vissa föreningar har tagit intryck av det mark- nadstänkande som fick fäste och framåt. Bolags- bildningar och omstruktureringar, som radikalt har förändrat för- utsättningarna för enskilt medlemsinflytande, har bland annat präglat konsumentkooperationen . Medlems- boken har devalverats till ett rabattkort. försöker flera enskilda företag starta ett slags kvasi- föreningar i form av medlemsklubbar med förmånliga rabatt- erbjudanden för att därigenom skapa en köptrohet och få en mot- svarande legitimitet som den ideella sektorn. organisationer har i särskilda satsningar valt ut ett antal föreningar för att ge dem ekonomiskt och professionellt stöd i utbyte mot bland annat goodwill och framflyttade marknadspositioner. SCB reser den viktiga frågan om ungdomens tvekan att göra entré i svenskt föreningsliv kan vara en periodeffekt av 1990- talskrisen eller om det är en mer djupgående förändring som har att göra med utbud och organisationsformer. SCB antar att etableringen i föreningslivet förmodligen utvecklas parallellt med etableringen på andra arenor. Mycket tyder på att det handlar om en uppskjuten etablering i vuxenvärlden , som kan förklaras av den snabbt ökande ungdomsarbetslösheten, längre ungdomsutbildning, senare egen bosättning, senare utträde på arbetsmarknaden och senare barnafödande. I så fall skulle den svaga återväxten vara en periodeffekt , som skulle innebära att de unga tillfälligt har senarelagt sin entré i förenings- livet. Skulle det vi ser däremot vara en mer långsiktig trend mot minskat föreningsengagemang skulle det enligt SCB få allvarliga konsekvenser för välfärden. Minskat frivilligarbete i föreningarna skulle innebära verksamhetsminskningar, kostnadsökningar och att vissa aktiviteter inte längre kommer att kunna utövas. Verksam- heter skulle ersättas av tjänster på marknaden. Föreningslivet som mötesplatser för sociala kontakter skulle krympa och infrastruk- turen för individuellt stöd, liksom för alternativa politiska dagord- ningar, skulle försvagas. 2.3De kallar oss unga 2.3.1Ungdomars fritid i och utanför föreningslivet har på uppdrag av regeringen genomfört tre attityd- och värderingsundersökningar bland unga. Dessa undersökningar har redovisats i rapporterna Ungdomars välfärd och värderingar (1994), Ny tid – nya tankar (1998) samt De kallar oss unga (2003). I detta sammanhang refereras resultatet från dessa undersökningar vad gäller ungdomarnas kultur- och fritids- aktiviteter. undersökning visar att sex av tio unga i åldrarna 16– är aktiva i minst en organisation eller förening. 16–19 åringarna är relativt sett de mest föreningsaktiva. Idrottsföreningar är den vanligaste föreningstillhörigheten bland unga. Totalt är en andel på aktiva i idrotts- föreningar. En något större andel manliga än kvinnliga unga är aktiva i föreningar, men skillnaden är marginell. Unga med avslutad högskoleutbildning är mer aktiva i före- ningar än unga med endast gymnasieutbildning. Unga födda utomlands är i något lägre grad aktiva än unga födda i , en andel på respektive . Två tredjedelar av de aktiva är med i 1–2 föreningar och var tionde är aktiv i minst fem organisationer. Att vara aktiv i politiska partier är vanligare bland ungdomar i åldern 16–jämfört med övriga ungdomar. Samma aktivitetsmönster finns för kyrka eller samfund. Andelen unga är i högre grad aktiva i kulturföreningar än vad vuxna är. Andelen vuxna aktiva i lokala aktionsgrupper är högre än andelen unga. Mer än hälften, , av de unga i undersökningen är aktiva i olika föreningar. Generellt är det ingen skillnad i vad som är viktigt för dem i det de gör , jämfört med unga som inte är aktiva i föreningar. För unga som är aktiva i idrottsföreningar är det dock en större andel som anger att det är viktigt att träffa lika- sinnade . Andelen är jämfört bland unga som inte är med i en idrottsförening. Detsamma gäller för dem som är med i scouterna och i hobbyföreningar. För aktiva i föreningar kring åsiktsfrågor, till exempel politiska partier och djurrättsorganisationer, human/hjälporganisationer och liknande, är det viktigt att uttrycka sin personlighet. Det gäller jämfört bland unga som inte är aktiva i dessa föreningar. Många uttrycker att det är viktigt att förbättra villkoren för andra. Även för unga i invandrarföreningar, kvinnogrupper, kyrkor/samfund samt lokala aktions- och miljögrupper är det viktigt att vilja förbättra och förändra. Det gäller 50–jämfört bland dem som inte är aktiva i dessa före- ningar. För unga i invandrar- och hobbyföreningar är det viktigt att ha nytta av det man gör . Att lära sig nya saker är viktigt för unga i kulturföreningar och i hobbyföreningar, men mindre viktigt för unga i invandrarföreningar. Det gäller jämfört i gruppen som inte är aktiva och bland unga som är aktiva i invandrarföreningar. Det mesta av vad unga gör sker dock inte inom organisationer och föreningar. De unga i åldrarna 16–tillfrågades hur ofta de träffar sina vänner utanför hemmet utan att delta i någon föreningsaktivitet. Det vanligaste svaret blev en till . Men det varierar mycket mellan de olika åldersgrupperna. Unga kvinnor träffar vänner utanför hemmet , medan unga män gör det . Män i åldern 16–träffar i högre grad än andra köns- och ålderskate- gorier sina vänner . 2.3.2Vad gör ungdomarna på sin fritid? Forskaren redovisar i kallar oss unga vad ungdomarna gör på sin fritid. De svars- alternativ som vann starkast genklang var sådant som handlar om att det man gör ska vara roligt, att man lär sig nya saker om något som är intressant, att man ges möjlighet att uttrycka sig själv och sin personlighet samt att man får tillfälle att umgås med andra med samma intressen. Vikten att få möjlighet att uttrycka sig själv och sin personlighet är också något som i högre grad värderas av ungdomarna än de äldre åldersgrupperna. Detsamma gäller också betydelsen av att det man gör genererar status och prestige, som framför allt framhålls av ungdomar i 16–. Enligt Per kan man utifrån tidigare forskning generellt sett säga att ungdomars fritid kretsar kring kompisar, musik, idrott, flickvänner/pojkvänner, nöjen, familj samt kring olika massmedier och datorer. Att vissa fritidssysslor utförs ofta, kanske , behöver dock inte innebära att det är dessa aktiviteter som ungdomarna värderar mest, eller att det är dessa sysslor som är det viktigaste i ungdomarnas fritid. Exempel på aktiviteter som betyder mycket för ungdomar, men som av förklarliga skäl förekommer mer oregelbundet, är olika slags nöjen och att vara tillsammans med flickvänner/pojkvänner. En aktivitet som att titta på TV eller video innebär inte samma sak för alla ungdomar. Det växande medieutbudet gör det möjligt att variera såväl programvalen som utsträckningen och valet av tid för tittandet på ett mycket personligt sätt. Per menar att ett likartat resonemang kan föras för fler- talet aktiviteter; t.ex. att lyssna på musik, gå på bio eller utöva idrott. Det är inte heller bara valen av program, filmer och aktivi- teter som skiljer sig åt. Samtalen kring de enskilda sysselsätt- ningarna, programvalen, t.ex. det som sägs före, under och efter programmen och musikgenrerna, ser också olika ut för olika ungdomar. Enligt Per bekräftas denna bild även attityd- och värderingsstudie (De kallar oss unga).