sou · GRB3114 · 2004-01-01 00:00:00 — Det gäller även frågan om en ökad samordning av utbildning mellan rättsväsendets sekto- rer. Först sedan resultatet av det reformarbete som pågår avse- ende framför allt domar- och åklagaryrkena kan skönjas, kan det finnas skäl att åter överväga om och hur en ökad samordning av utbildning m.m. för rättsväsendets sektorer mera generellt bör genomföras. Vi har till uppgift att överväga om det finns anledning att ta några initiativ när det gäller att få till stånd en ökad samordning mellan rättsväsendets myndigheter i lokaliseringsfrågor. Vi har kunnat konstatera att någon närmare översyn av denna fråga inte har gjorts. Frågan berör dessutom flera myndigheter och det är därför inte lämpligt att uppdra åt någon särskild myndighet att låta genomföra en sådan översyn. Frågan lämpar sig därför för oss och vi redovisar vår bedömning i denna del i ett särskilt kapitel i detta betänkande. Där föreslår vi en ökad samrådsskyldighet i samband med beslut i lokaliseringsfrågor. I våra tilläggsdirektiv anges att det, när det gäller uppgifts- och ansvarsfördelningen mellan polis och åklagare, skall ingå i vårt arbe- te att överväga om det finns anledning för polis och åklagare att samlokaliseras helt eller delvis. I övrigt kommer vi inte att åter- komma till lokaliseringsfrågan som omfattas av vår plan för det fortsatta arbetet. har det från olika håll framförts en oro för - och även en kritik mot – förhållandena inom polisens brottsutredande verksamhet. Oron har gällt såväl kvaliteten som kvantiteten på denna verksamhet. Även kritiken kan sammanfattningsvis sägas ha gått ut på att denna verksamhet inte klarar sin uppgift på ett till- fredsställande sätt. Med uppgift förstås då i första hand att den som har begått ett brott skall identifieras och att utredning genomförs så att lagföring kan ske. Vidare krävs att detta kan ske inom rimlig tid. En rad olika åtgärder har föreslagits för att komma till rätta med detta. Ett förslag till åtgärd som har lämnats är utbildningsinsatser riktade mot de poliser som arbetar med brottsutredningar. Även vi gör den bedömningen att det behövs kompetenshöjande åtgärder inom polisens brottsutredande verksamhet. Kompetenshöjningen skall enligt vår uppfattning genomföras genom en kombination av utbildning av redan anställda poliser och tillförsel av kompetens utifrån. Tillförsel av kompetens utifrån behandlas under nästa ru- brik. När det gäller utbildning av redan anställda bedömer vi det som särskilt motiverat att rikta kompetenshöjande insatser mot den del av polisverksamheten som är satt att bedriva arbetet mot den mel- langrova och grova brottsligheten. Det innebär att utbildningsin- satser bör riktas in på de polismän som arbetar som brottsutredare vid länskriminalavdelningar och andra liknande kriminalpolisenhe- ter i länen. Det finns inte någon enhetlig vidareutbildning för den som arbetar eller skall arbeta som kriminalpolis. Däremot finns ett ganska stort kursutbud av varierande innehåll med inriktning mot brottsutredningsverksamhet. Kursutbudet finns såväl centralt vid främst som lokalt vid vissa polismyndigheter. En- ligt vår bedömning finns det behov av att införa en ny enhetlig ut- bildning för kvalificerad brottsutredningsverksamhet. För att sä- kerställa att kompetensmålet uppnås bör utbildningens innehåll fastställas centralt, dvs. i detta fall av . Det är en- ligt vår mening en fördel om utbildningen kan ge högskolepoäng. Frånsett att det inte är vår uppgift att fastställa eller besluta om utbildningens innehåll är det inte heller möjligt att i detta skede med bestämdhet och slå fast vilka olika moment som bör ingå i utbildningen. Det beror bl.a. på att omvärlden ständigt förändras och att utbildningen måste anpassa sig till vad dessa för- ändringar kräver. Vi för trots detta ett resonemang om vad den teo- retiska delen av utbildningen skulle kunna innehålla. Det gäller moment som arbetsmetodik, straffrätt, processrätt, förhör, doku- mentation, föredragningsteknik, kriminalteknik samt viss civilrätt. När det gäller utbildningens form och uppläggning föreslår vi att utbildningen skall organiseras i fem steg som normalt genomförs åtskilda. Det första steget bör vara en preparandutbildning. Den kan lämpligen genomföras enskilt med hjälp av skriftligt studiema- terial och avslutas med ett kunskapstest. Godkänt resultat på detta bör ge tillträde till det andra steget som bör vara i form av schema- bunden utbildning av kurskaraktär. Godkänt resultat på ettvart av de följande stegen bör ge tillträde till nästa steg, i vissa fall dock endast i kombination med praktisk erfarenhet. För steg två t.o.m. steg fem föreslår vi en schemabunden kurstid om sammanlagt . Varje steg i utbildningen skall avslutas med en kunskaps- kontroll i form av examination. skall svara för examinationen. Det bör enligt vår mening överlämnas till att besluta om vilka som skall antas till utbildningen. För att finna den rätta målgruppen för utbildningen bör emellertid vissa antagnings- krav gälla. Vi föreslår att endast den som med godkänt resultat har genomgått preparandutbildningen bör kunna antas till steg 2 i utbildningen. Den nya kriminalpolisutbildningen skall i praktiken (om än inte formellt) i det närmaste vara obligatorisk. Genomgången kriminal- polisutbildning (tre eller flera steg) bör nämligen ges ett sådant me- ritvärde att den som har genomgått utbildningen – i vart fall efter ett övergångsskede - i princip skall ges företräde till tjänster som utannonseras inom den brottsutredande verksamheten. När det gäller genomförandet av den nya kriminalpolisutbild- ningen är vår bedömning att de teoretiska delarna kan genomföras som en uppdragsutbildning. Den delen av utbildningen bör inte spridas på allt för många platser i landet. Det beror bl.a. på att be- hovet av antalet utbildningsplatser – som vi uppskattar till ca 80 – 100 platser – inte motiverar att utbildningen blir mer spridd. Det bör räcka med två eller högst tre platser i landet. Det finns hinder mot att åtminstone vissa delar av kriminalpolisutbildning- en – på motsvarande sätt som i viss utsträckning sker beträf- fande grundutbildningen till polis - bedrivs i form av distansutbild- ning. Kriminalpolisutbildningen bör finansieras med centrala medel inom polisväsendet och således inte betalas av anställningsmyndig- heten. Vi föreslår att regeringen skall uppdra åt att närmare utforma en ny kriminalpolisutbildning med ledning av vad vi nu har anfört. Vidgad rekrytering till den brottsutredande verksamheten Tillförsel av kompetens utifrån Inom den kvalificerade brottsutredande verksamheten inom poli- sen skall det alltjämt finnas ett starkt inslag av utredare med tradi- tionell polisiär bakgrund. Som ett komplement till detta skall det dock i ökad utsträckning rekryteras utredare med annan utbild- nings- och erfarenhetsbakgrund. Det bör inte ställas upp några formella krav när det gäller utbild- nings- och erfarenhetsbakgrund för de personer med annan bak- grund än den polisiära som skall rekryteras till polisens kvalificera- de brottsutredande verksamhet. Behovet i de enskilda fallen får av- göra vad som bör krävas. Det kan dock antas att det framför allt kommer att vara efterfrågan på högskoleutbildade personer (t.ex. ekonomer, jurister, naturvetare, samhällsvetare, beteendevetare samt olika slag av tekniker) som arbetat inom andra verk- samheter än polisen. Dessa personer bör kunna användas på olika sätt inom utredningsenheterna. De bör kunna utreda brott där specialkompetens erfordras. De bör också kunna ingå i utredningsgrupper där deras specialkompetens kan understödja andra utredares verksamhet. Det är i första hand en arbetsledningsfråga att bestämma hur den enskilde utredarens särskilda kompetens skall kunna tas till vara på ett lämpligt och för hela enheten effektivt sätt. Det gäller såväl utredare med specialkompetens som rekryterats utifrån som utredare med den traditionellaDenkategoripolisiäraav brottsutredarebakgrunden.som skall rekryteras externt mås- te – framför allt i författningstext - ha en särskild och enhetlig be- nämning. Vi föreslår att de benämns kriminalutredare. Vad skall kriminalutredarna göra? Det finns av sakliga skäl ingen anledning att inte låta kriminalutre- darna utföra samma arbete som utredare med polisiär bakgrund gör inom den brottsutredande verksamheten. Erfarenheterna från and- ra myndigheter (än polisen) med brottsutredande uppgifter visar att sådana utredare mycket väl kan arbeta över hela fältet. De bör alltså bl.a. kunna hålla förhör och delta i spaningsarbete samt med- verka vid verkställighet av olika tvångsmedelsbeslut. Det före- kommer redan i dagens system att externt rekryterade specialister utan polisiär bakgrund biträder polismän såväl under spaning som vid verkställighet av vissa tvångsmedelsbeslut som t.ex. husrannsa- kan och beslag. Enligt vår mening bör man nu i syfte att uppnå en ökad effekti- vitet i den brottsutredande verksamheten också acceptera att såda- na externt rekryterade utredare själva utför dessa arbetsmoment och således inte enbart medverkar i form av biträde åt polisperso- nal. Vissa författningsbestämmelser ändras därför så att kriminalut- redarna inom ramen för sitt utredningsarbete får polisiära befogen- heter. Det innebär att en kriminalutredare ges motsvarande behö- righet som en polisman att leda förundersökning avseende brott. En kriminalutredare ges även motsvarande befogenhet som en po- lisman att ålägga någon att följa med till förhör, besluta om medta- gande till förhör, hämtning till förhör, gripande samt att besluta att gripandet skall hävas. En kriminalutredare ges dessutom motsva- rande befogenhet som en polisman att ta egendom i förvar, besluta om och genomföra beslag och åtgärder enligt 27 kap. 15 § rätte- gångsbalken, husrannsakan och åtgärder enligt 28 kap. 10 § rätte- gångsbalken samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Därut- över ges en kriminalutredare som med laga stöd berövar någon fri- heten befogenhet att genomföra kroppsvisitation i identifierings- syfte. När det gäller behörighet att hålla förhör m.m. under en brotts- utredning föreslår vi att en kriminalutredare skall ges behörighet att hålla anhållningsförhör enligt 24 kap. 8 § , att genomföra s.k. primärutredning enligt 23 kap. 3 § tredje stycket samt att hålla sådana förhör med anställda inom polisen som avses i 5 kap. 3 § polisförordningen. En kriminalutre- dare ges också behörighet att enligt 23 kap. 6 a § besluta om vitesföreläggande i kallelse till förhör under en förun- dersökning. Det skall dessutom vara möjligt för undersökningsle- daren att delegera en del beslutsbefogenheter i samband med för- hör även till en kriminalutredare. Vissa av de arbetsuppgifter som vi har lagt på kriminalutredarna kan komma att innebära att de hamnar i situationer där viss vålds- användning är nödvändig för att kunna genomföra en tjänsteåtgärd. Det kan t.ex. vara nödvändigt att använda våld i samband med att en person grips eller medtas till förhör. Våld kan emellertid även behöva riktas mot egendom. Våldsanvändning kan således vara nödvändig för att t.ex. genomföra en husrannsakan. Redan enligt gällande rätt har en person som genomför ett laga frihetsberövande, t.ex. griper en annan person, rätt att använda våld för att genomföra gripandet (våldsanvändning vid laga frihetsberö- vande). Samma sak gäller beträffande den som har rätt att genom- föra bl.a. kroppsvisitation, kroppsbesiktning, beslag och husrann- sakan (våldsanvändning vid vissa tvångsåtgärder). Detta är reglerat i polislagen. Även i finns bestämmelser som medger våldsanvändning. Där finns således bestämmelser om bl.a. nödvärn och nöd. En polismans befogenhet att använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd regleras främst i polislagen. Utan särskild författ- ningsändring kommer emellertid en kriminalutredare inte ha rätt att använda våld i en del av de situationer som regleras i främst polislagen. De gäller de situationer som beskrivs i 10 § första styck- et 1,3, 5 och 6 polislagen. Där regleras bl.a. situationer av nödvärns- eller nödkaraktär (punkt 3), våldsanvändning för att bl.a. stoppa ett fordon (punkt 5) samt våldsanvändning vid vissa tvångsåtgärder som t.ex. en sådan åtgärd som beskrivs i 27 kap. 15 § rättegångsbal- ken (punkt 6). De nu beskrivna situationerna är dock sådana som en kriminalutredare kan komma att hamna i under utförandet av ett tjänsteuppdrag. Det gör att vi bedömer det som nödvändigt att de ges rätt att – på samma sätt som gäller beträffande polismän som har att utföra motsvarande uppgifter - använda våld i dessa fall. Sammantaget innebär det således att en kriminalutredare kommer att ha rätt att använda våld i de fall som avses i 10 § första stycket 1-6 polislagen. Vi har också övervägt vilken typ av hjälpmedel som en kriminalut- redare skall ges rätt att använda när rätt till våldsanvändning före- ligger. Handfängsel och andra fängsel är precis som skjutvapen, tårgas, batong och spikmattor exempel på hjälpmedel som en po- lisman kan använda sig av för att med våld genomföra en tjänsteåt- gärd. Enligt vår bedömning är det en säkerhetsfråga för den som har till uppgift att inneha ett arbete av det slag som en kriminalutredare enligt vårt förslag kommer att ha att han också ges befogenhet att använda skjutvapen i vissa situationer när våldsanvändning är tillå- ten. Att en kriminalutredare – på motsvarande sätt som gäller be- träffande t.ex. polismän - utrustas med skjutvapen kan, i en del si- tuationer, t.o.m. medverka till att våldsanvändning inte är nödvän- dig. Möjligheten att använda skjutvapen som hjälpmedel vid våldsan- vändning skall således – i vissa situationer - utsträckas till att om- fatta även kriminalutredare. En kriminalutredare skall även kunna belägga en person som har medföljt, medtagits eller hämtats till förhör med fängsel i samtliga situationer där rätt till våldsanvänd- ning föreligger för kriminalutredaren. Andra bestämmelser i bl.a. polislagen som skall gälla för kriminalutre- dare Vissa andra bestämmelser i polislagen utvidgas till att gälla även kriminalutredare. Behovs- och proportionalitetsprinciperna i 8 § polislagen utvidgas således till att gälla även då en kriminalutredare verkställer en tjänsteuppgift. Kriminalutredarna åläggs även en rap- porteringsskyldighet samt ges behörighet att meddela rapportefter- gift. Dessutom ändras vissa bestämmelser i polisförordningen som en följd av att även andra än polismän fullt ut skall kunna utföra uppgifter inom den kvalificerade brottsutredande verksamheten. Behörighetskrav i samband med anställningen Särskilda behörighetskrav när det gäller svenskt medborgarskap och laglydnad m.m. skall gälla för en kriminalutredare. När det gäller övriga behörighetsvillkor – som t.ex. krav på förstudier och hälsotillstånd - får behovet i det enskilda fallet avgöra vad som bör krävas i detta avseende. Kriminalutredarna skall ges särskild utbildning som behövs för ar- betsuppgifterna. Genomgången utbildning skall utgöra ett behö- righetskrav för att de skall få motsvarande befogenheter som en polisman under en brottsutredning. Det är varken lämpligt eller ens möjligt för oss att i detalj ta ställning till hur denna utbildning bör utformas. Utbildningens in- nehåll bör i stället fastställas centralt. Vi för emellertid ett resone- mang som får betraktas som allmänna riktlinjer rörande utbildning- ens innehåll. Vi nämner där moment som bl.a. straffrätt, straffpro- cessrätt och polisiära arbetsmetoder. Den teoretiska delen av utbildningen bör omfatta ca tre måna- ders heltidsstudier. Därefter bör följa en lika lång praktikperiod vid en central utredningsenhet. Därutöver bör även vidareutbildning som syftar till att upprätthålla var och ens yrkesspecifika kunskaper kontinuerligt genomföras. Vi anser att huvuddelen av den teoretiska delen av utbildningen för kriminalutredare skall genomföras som en uppdragsutbildning. Vi föreslår slutligen att regeringen skall uppdra åt Rikspolisstyrel- sen att närmare utforma en ny kriminalutredarutbildning med led- ning av vad vi har anfört om utbildningen och dess uppläggning, form m.m. I vårt uppdrag ingår att överväga frågan om en specialisering av ut- redningsverksamheten inom närpolisen och att jämföra detta med andra tänkbara alternativ. En tanke bakom närpolisreformen är att man eftersträvar en generalistkompetens hos de polismän som arbetar inom närpolisen. har granskat närpolisen. Denna granskning visar emellertid att det förekommer en viss funktionsuppdelning eller specialisering inom närpolisen. Enligt vad kom fram till arbetade var fjärde närpolis uteslutande inom utryckningsverksamheten medan en femtedel av närpoliserna i huvudsak arbetade med brottsutred- ningar. har gjort bedömningen att en så- dan specialisering inom närpolisorganisationen är nödvändig för att man där skall kunna arbeta effektivt. Även vi gör den bedömningen att ett visst mått av specialisering är nödvändig inom närpolisorganisationen. En sådan specialisering bör nämligen – tillsammans med andra åtgärder – förutom att minska genomströmningstiderna också kunna bidra till att höja kvaliteten i de utredningar som görs. Vi anser oss emellertid inte kunna lägga fast några generella rikt- linjer för hur långt denna specialisering skall drivas inom ramen för nuvarande organisation. Det beror på att förutsättningarna för lan- dets polismyndigheter är så olika. Det bör därför överlämnas åt re- spektive polismyndighet att avgöra hur långt denna specialisering skall gå. Utvecklingen visar enligt vår mening att polismyndighe- terna mycket väl klarar av den uppgiften. En av våra huvuduppgifter är att uppmärksamma frågor om lokali- sering av rättsväsendets myndigheter, såtillvida att myndigheternas planering av var viss verksamhet skall lokaliseras måste samordnas. Vårt uppdrag består i att överväga om det finns anledning att ta några initiativ när det gäller att få till stånd en ökad samordning mellan rättsväsendets myndigheter i lokaliseringsfrågor. polisen och åklagarväsendet, domstolarna och kriminalvårdens pla- cering av häkten. Från bl.a. och revisorers sida har det framförts att det av många skäl är viktigt med en sådan samordning. Vi instämmer i den bedömningen och ser bl.a. att effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete ökar och att kostnaderna minskar i takt med en ökad samordning. Vi har övervägt den idé som nämns i våra direktiv om att inrätta ett särskilt samordningsforum där myndigheterna skulle ha att pre- sentera sina planer såväl långsiktigt som kortsiktigt i frågorna men kommit fram till att behovet av ett sådant forum inte är så starkt att det motiverar den administration och de kostnader som ett så- dant för med sig. Vi vill i stället betona det ansvar myndigheterna själva har att i sitt planeringsarbete uppmärksamma lokaliseringsfrågornas bety- delse för övriga myndigheter i den s.k. rättskedjan och att ta initia- tiv till kontakter med de andra myndigheterna, såväl på central som på lokal nivå. Även om den samordning som måste ske främst måste bygga på goda kontakter och frivillighet mellan myndigheterna, bör det ock- så finnas en rättslig reglering som ger uttryck för vilket grundläg- gande krav på samrådsskyldighet som respektive myndighet måste uppfylla innan besluten fattas. Vi föreslår därför en bestämmelse som innebär att polismyndig- heterna skall samråda med , och samt med berörda tingsrätter, åklagarmyn- digheter och kriminalvårdsmyndigheter innan beslut om större för- ändringar beträffande lokalisering av verksamheten fattas. har Riksåklagaren en skyldighet att samråda med och innan beslut om åklagar- kamrarnas lokalisering fattas. Vi föreslår att kretsen av samråds- myndigheter utökas till att även omfatta samt berörda tingsrätter, polismyndigheter och kriminalvårdsmyn- digheter. För domstolarnas del gäller att beslut i de lokaliseringsfrågor som är aktuella i detta sammanhang fattas av regeringen. Vi föreslår därför ingen samrådsskyldighet för domstolarnas del. Inför beslut om större förändringar i häktesorganisationen gäller att kriminalvården måste samråda med , Riksåkla- garen och samt med de tingsrätter, åklagarmyn- digheter, länsstyrelser och polismyndigheter som berörs av verk- samheten. Den samrådsskyldighet som alltså finns föreskriven i det avseendet är enligt vår mening så vid att vi inte föreslår någon ut- vidgning av den. Förslag till lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 23 kap. 3, 6 a och 8 §§, 24 kap. 7 och 8 §§, 26 kap. 3 §, 27 kap. 4 § samt 28 kap. 5, 10 och 13 §§ rättegångs- balken skall ha följande lydelse. Beslut att inleda en förundersökning skall fattas av polismyndig- het eller åklagaren. Har förundersökningen inletts av polismyndig- het och är saken inte av enkel beskaffenhet, skall ledningen av för- undersökningen avseende brottet övertas av åklagaren, så snart nå- gon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren skall också i annat fall överta ledningen när det är påkallat av särskilda skäl. av åklagaren, får han vid under- av åklagaren, får han vid under- Han får också uppdra åt polis- Han får också uppdra åt polis- man att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om vidta en viss åtgärd som hör till det är lämpligt med hänsyn till lämpligt med hänsyn till åtgär- nit inledas, får polisman hålla nit inledas, får polisman eller ningsåtgärder som är av betydel- se för utredningen. och vidta andra utredningsåt- gärder som är av betydelse för utredningen. Den som skall höras under förundersökningen får vid vite kallas att infinna sig vid förhöret, om det är lämpligt med hänsyn till om- ständigheterna i det enskilda fallet. Vite får inte föreläggas, om för- höret avses ske per telefon eller om väglängden till den plats där förhöret skall hållas överstiger från den plats där den kallade har sin bostad eller stadigvarande uppehåller sig och det inte är av synnerlig vikt för utredningen att förhöret äger rum. enligt första stycket meddelas av enligt första stycket meddelas av en polisman som får leda förhö- en polisman eller en kriminalut- redare som får leda förhöret. Uteblir den som har kallats vid vite, får nytt vite föreläggas i samband med kallelse till förhör en senare dag. På tillsägelse av en polisman På tillsägelse av en polisman är den som befinner sig på den eller en kriminalutredare är den plats, där ett brott förövas, som befinner sig på den plats, skyldig att medfölja till ett för- där ett brott förövas, skyldig att hör som hålls däref- medfölja till ett förhör som hålls Vägrar han utan giltig orsak, får polismannen ta med honom utan giltig orsak, får polisman- nen eller kriminalutredaren ta med honom till förhöret. Vad som sägs i första stycket gäller också den som befinner sig inom ett område i anslutning till den plats där ett brott för- övats, om det för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Detta gäller också vid försök till ett sådant brott. Bestämmelserna i första och andra styckena gäller även innan förundersökning hunnit inledas. Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i bråds- Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman eller en kande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, på- träffas på bar gärning eller fly- ende fot, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman. kriminalutredare i brådskande fall gripa honom även utan an- hållningsbeslut. Om den som har begått brott, på vilket fängelse kan följa, på- träffas på bar gärning eller fly- ende fot, får han gripas av envar. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas till närmaste polisman eller krimi- nalutredare. Har beslut att anhålla någon meddelats i hans frånvaro, skall han, så snart beslutet har verk- ställts, förhöras av polisman el- ler åklagare. Har åklagaren inte redan underrättats om frihetsbe- rövandet, skall det skyndsamt anmälas till honom.