sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Säkert är, att det skulle vara bra, om unga fröken [Makarova] kunde förmås resa hem till sin far, fastän hon måhända tycker sig ha det mycket bättre i än hemma (HP 1 Er, 19/2-1945). , som inför Dekanozov understrukit att det vore olyckligt, att i det internationella umgänget koppla samman en fråga med en annan, särskilt när det gäller komplicerade spörsmål (P 40 R, 18/5-1945), tycks alltså ha resignerat fullständigt inför utsikterna att hålla fast vid sina principer i kontakterna med . Han höll sin holländske kollegas analys av de sovjetiska bevekelsegrunderna för tillämpbar också på fallet af Sandeberg och flaggade för att Makarova borde sändas hem. rapporterade på nytt från ett samtal med Abramov (till Engzell). Av den svenska och den sovjetiska samtalsrapporten hade tagit upp fallen af Sandeberg, och : begagnade för sin del tillfället att i omedelbar anslut- ning till min fråga efterhöra, huruvida jag fått några underrättelser från rörande flickan [Makarova]. Han erinrade ånyo om faderns besök, []. sammankopplade icke direkt affären af Sandeberg med Komarova [Makarova] (jfr mitt brev till ). Emellertid har jag det intrycket, att vi i realiteten icke kunna hoppas på af Sandebergs hem- sändande med mindre fröken [Makarova] återbördas till sin fader (40 R, 10/3-1945). Av den sovjetiska rapporten framgår följande: I samband med att han utförligt redogjorde för de svenska släktingar- nas intensiva vädjanden om repatriering av dessa tyska medborgare påminde jag honom om den 16-åriga sovjetiska medborgaren öde (AVPRF, f. 0140, op 31 d., 7 p. 133, l. l. 6–7). Återigen signalerade att man nog borde sända hem Makarova om af Sandeberg skall kunna återvända till . I var man väl införstådd med bedömning. I ett svarsbrev till skrev Engzell att han redan på ett tidigt stadium förutsagt sammankopplingen mellan af Sandeberg och Makarova: Det är otrevligt. Men det är ju dock en väsentlig skillnad. Han önskar intet högre än få resa hem, hon intet högre än stanna här (P 40 R, 13/3-1946). meddelade det sovjetiska utrikeskommissariatet att af Sandeberg frigivits. sammanträdde Söder- blom och Abramov, varvid följande ordväxling (enligt den sovje- tiska uppteckningen) ägde rum: Avslutningsvis tackade S. för det positiva beslutet i frågan om Sande- bergs repatriering. Som svar på detta påpekade jag för honom att den sovjetiska regeringen i den här frågan, liksom i en rad andra, gått den till mötes. Härvid uttryckte jag förhoppningar om att Sandeberg vid ankomsten till inte används av den profa- scistiska pressen för allehanda tendentiösa framträdanden. På detta reagerade S. mycket snabbt och sade att han naturligtvis förstod att detta inte var önskvärt och att han skulle vidtaga alla åtgärder som stod i hans makt. Vidare påminde jag S. om , som fortfarande inte har repatrierats till fosterlandet, trots att vår beskickning vid ett flertal tillfällen har vänt sig till den i frågan. S. svarade att han hade fått information i ärendet av den , av vil- ken det framgick att Makarova själv inte önskar resa till . På detta svarade jag att Makarova är minderårig och ännu inte svarar för sina handlingar. Till dess att hon fyller är det hennes föräldrar som bestämmer över hennes öde. Hennes far vill att hon åter- vänder till SSSR och jag ser inga skäl att förhindra detta. S. lovade att informera sin regering om detta (AVPRF, f. 0140, op. 31, p. 7, p. 133, l. 10–11). I den svenska sidans samtalsrapport (ställd till Engzell) skrev att Abramov uttalat förhoppningen att af Sandeberg inte skulle utnyttjas för sovjetfientlig propaganda (HP 80 B, 26/3-1946), och att Makarova-ärendet på nytt anförts. Abramov bragte som vanligt saken på tal, efter det att vi talat om af Sandeberg. Han ansåg, att man från rysk sida gått oss till mötes så långt, att man även från svensk sida borde kunna räkna med tillmötes- gående (P 40 R, 28/3-1946). var nöjd men något konfunderad över det inkonsekventa sovjetiska agerandet. I en officiell skrivelse till utri- kesministern av konstaterade att ansträngningarna att få de svenskar, som i samband med sammanbrott förts till , frigivna och hem- sända, har härmed krönts med slutgiltig framgång (HP 80 Ct, 4/4- 1946). Resultatet ter sig så mycket mer glädjande med tanke på den samman- koppling, som från rysk sida upprätthölls mellan fallen af Sandeberg och Makarova. Med tanke på de 27 000 balterna och de enstaka ryssar i , som önskar få hemsända, och ej minst med tanke på af Sandebergs deltagande i andra krig, anställningen i den tyska pressbyrån STB och svårförklarliga kvarstan- nande i (HP 80 Ct, 4/4-1946). reflekterade alltså över att tycktes ha frångått sin egen förhandlingsstrategi i fallen af Sandeberg och . Ingen Makarova eller någon annan sovjetisk medborgare i hade måst lämnas ut för att få hem Krasnogorsk- svenskarna. Det bör i detta sammanhang erinras om att är det enda land, som mig veterligen i förevarande hänseende befinner sig i en så pass gynnsam belägenhet. Norrmän kvarhållas ännu här. Den framstående danske är alltjämt internerad, och danska beskickningen har ej erhållit något meddelande om honom (HP 80 Ct, 4/4-1945). realpolitiska bild av var egentligen oförändrad. Han kunde dock med tillfredsställelse konstatera att befann sig i en gynnsam belägenhet och fick en bättre behandling än exempelvis . kommenterade på nytt den (i hans ögon) inkonsekventa sovjetiska förhandlingsstaktiken: Av intresse är också att notera, att såväl af Sandebergs som hemsändande troligen var en avgjord sak för repatrieringsmyndigheternas vidkommande. Emellertid ansåg sig tydligen regeringen böra temporisera med af Sandebergs repatrie- ring, så länge fallet Makarova ej uppklarats till belåtenhet. Slutligen beslöts, efter allt att döma omkring , att trots allt sända hem den siste svensken (80 B, 11/4-1945). Åter framgår att egentligen var ganska förvånad över att den i hans ögon olyckliga sovjetiska förhandlingstaktiken att koppla samman olika frågor hade frångåtts. Han föreföll dock vara nöjd och såg detta som en indikation på att hans ansträngningar att åstadkomma en förbättring i förhållandet mellan och Sov- jetunionen äntligen började visa tecken på resultat. Att skulle sitta internerad i tycks inte ha föresvävat . af Sandeberg beskrivs som den siste svensken som sänts hem från Sovjet- unionen. ha frigivits i utbyte mot de ingermanländska flyktingarna? Det sovjetiska inkonsekventa agerandet förefaller förvisso märk- ligt. , skriver af Sandeberg i sin bok kan det sägas: Sanningen om min fångenskap i och fall (1946), hade en av medfångarna, en dansk vid namn , frågat de sovjetiska förhörsledarna varför fångarna, trots löften, inte fick åka hem. I vanliga fall brukade ryssarna aldrig svara öppet på dylika frågor, men för en gångs skull hade kommissarien givit klart besked. , och hade vägrat utlämna personer, som ryssarna hade intresse av, hade han förklarat, och först när den saken reglerats på ett för tillfredsställande sätt, kunde det bli tal om någon hemresa för oss (af Sandeberg, 1946: 261). Beskedet till var således otvetydigt från sovjetisk sida. Finns det då verkligen skäl att anta att man från sovjetisk sida gav upp vad gäller af Sandeberg och skickade hem honom utan någon kompensation från . Det är härvid av visst intresse att notera att dels återsänt 146 av de 167 militärbalterna (21 balter fick stanna p.g.a. sjukdom) (något som möjligtvis kan sättas i samband med frigivning samma månad), dels beslutat återsända runt 500 sovjetiska medbor- gare från Ingermanland, till (P 40 J, 1/2, 3/2, 8/2-1945). Som framkommit ovan hade sovjetiska företrädare vid flera tillfäl- len krävt att ingermanlänningarna, som flytt från till under kriget, och därefter sökt sig till , skulle åter- sändas till (bland annat den 13/1, 16/1, 21/4, 23/4- 1946). hade det totala antalet ingermanlänningar i beräknats till 1293 individer (P 40 J, 2/11-1945). Flykting- strömmen tycks dock ha fortsatt. uppgavs gruppen ingermanlänningar omfatta runt 1500 personer. Av dessa gavs 1 000 personer politisk asyl i . beslutades att resterande 500 ingermanlänningar skulle avvisas till (ett beslut som emellertid sedermera reviderades). noterade i sin dagbok att han redo- gjorde för reg:s ställning till de ingermanlänska flyktingarna – med anledning av felaktiga rykten i nazisttidningarna. uppmanade också att tidn. ej skulle skriva om saken, i flyktingar- nas intresse. Han underströk för övrigt olikheten [mellan] ingermanlänningarna o balterna, i det de förra varit ryssar. noterade han att Svensk Morgontid- ning begått en indiskretion [] ang. ingermanlänningarna. Beslutet att avvisa de 500 ingermanlänningarna till (som hade betydligt svårare än att stå emot sovje- tiska krav på utlämning) omgärdades av hög sekretess och tycks av allt att döma överhuvudtaget inte ha dokumenterats i . I dossiern över flyktingar från finns egentligen inga uppgifter om själva beslutet att utlämna ingermanlänningarna. I stället återfinns där endast två brev från nya tidning till UD rörande utlämningsbeslutet, samt en fotostatkopia av en arti- kel ur . Mot bakgrund av den sovjetiska förhandlingstaktiken att alltid koppla samman olika frågor finns det skäl att åtminstone ställa frågan om inte det svenska utlämnandet av ingermanlänningarna, från sovjetiskt håll faktiskt tolkades som en politisk signal (snarare än ett juridiskt motiverat beslut) för att få till stånd ett frigivande av af Sandeberg. kan således möjligtvis i prakti- ken ha deltagit i sammankopplings-politiken eller människo- handel utan att ha förstått vilken betydelse och mening man från sovjetisk sida gav åt det svenska agerandet. Vi får anledning att återkomma till bevekelsegrunderna för det sovjetiska beslutet att frige af Sandeberg utförligare nedan. Det finns nämligen skäl att hålla för möjligt att den ingermanländska aspekten inte var avgörande. 12.5Söderblom ifrågasätter bilden av som död Den oväntade sammankopplingen av med Makarova Vi har kommit fram till det ovan nämnda mötet mellan Abramov och (), då Abramov efter att tagit upp försvinnande påminde Söder- blom om öde. , som veckan innan förnöjsamt konstaterat att den sovjetiska sidan frångått sin tidigare princip att koppla samman olika frågor, konfronterades nu plötsligt åter med denna förhandlingstaktik i fallet . gjorde tolkningen att Abramovs ord kunde fattas som en antydan om att trots allt är i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt (P 2 Eu, 30/4-1946). Det förefaller rimligt, som framgått av den ovan genomförda analysen, att tilltagande realpolitiska bild av Sovjet- unionen, i kombination med en successiv läroprocess 1945–46, under vilken han lärt sig att tolka den sovjetiska förhandlingstakti- ken, var bidragande faktorer till att han plötsligt höll för möjligt att kunde vara vid liv. Det faktum att denna taktik tilläm- pades på fallet torde emellertid endast vara en bland flera bidragande faktorer. För det första hade det sovjetiska utrikeskommissariatet, trots att den svenska legationen vid minst femton tillfällen framfört noter och skriftliga respektive muntliga förfrågningar och påminnelser om af Sandeberg, mer eller mindre konsekvent hänvisat till att man inte erhållit svar från vederbörande kompetenta sovjetiska myn- digheter. Detta var det standardsvar som och erhöll från det sovjetiska utrikeskommissariatet också i fallet . Det bör ha legat nära till hands att omvärdera de undvikande sovjetiska svaren i fallet med erfaren- heterna från det sovjetiska förfarandet i fallet af Sandeberg. För det andra hade de svenskar som släpptes (m.fl.) uppgivit att den sovjetiska lägerledningen sagt dem, att svenska Moskva-beskickningen saknade intresse för dem och icke kunde ordna hemresa (HP 80 B, 26/10-1945). För och , som vid nio tillfällen gjort framställningar om af Sandeberg, bör denna uppgift ha fram- stått som indikation på att de sovjetiska myndigheterna inte var främmande för att inför de svenska diplomaterna förefalla helt ovetande om fångarnas belägenhet, som man inför fångarna spelade helt okunniga om de svenska diplomaternas ansträngningar att framföra meddelanden till fångarna, och försöka få dem fria. (Det är dock oklart om denna uppgift kom till del. Han befann sig i , men hans paraff återfinns inte på telegrammet. Däremot finns Undéns paraff). Det förefaller dock troligt att eller orienterade sin chef om omständigheterna kring frigivning. Det bör härvid ha legat nära till hands att resonera i liknande termer i fallet Wallen- berg. För det tredje uppgav vid sin frigivning från att han under sina i Butyrka-fängelset förhörts bland annat angående den svenska Berlin-beskick- ningens utfärdande av pass. De ryska förhörsledarna hade, enligt , gjort gällande att pass utfärdats till icke-svenskar i vederlag mot juveler o. dyl (HP 80 Ct, 26/10-1945). var insatt i Budapest-beskickningens utfärdande av svenska skydds- dokument. hade han efterlyst en utredning rörande hur många [som] fått mottaga svenska skyddsdokument av ett eller annat slag från legationen i , och bett om regeringens uppfattning rörande lämpligheten av det tillväga- gångssätt, som tillämpats i (HP 80 a, 6/7-1945). underströk den obehagliga situation han skulle hamna i, om det visade sig att flytt från det ryska kvarteret, eftersom ryssarna misstänkte 'Röda Korset' [för att ha] tagit tusentals 'fascister' under sitt beskydd (P 2 Eu, 14/8- 1945). Det borde ha legat nära till hands att dra vissa slutsatser rörande den sovjetiska synen på verksamhet, utifrån det faktum att genomgick upprepade förhör angående Berlin-legationens påstådda utfärdande av pass till icke-svenskar. För det fjärde rapporterade det nytillträdda svenska sändebudet i till polchefen att han under hemlighetsfulla former uppsökts av en anonym person som uppgav sig ha sett på i Pest sittande i en bil tillsammans den sovjetiske majoren och soldaterna Rauscha och Abolubraman Juldaschoff (P 2 Eu 26/1-1946). Denna uppgift vidarebefordrades av till . konstaterade härvid i brevet till att de i Din officiella skrivelse nr 55 den 3.2.45 [till vari Söder- blom redogjorde för Dekanozovs note] lämnade uppgifterna, att påträffats [1945] vid ha därigenom bekräftats och dessutom kompletterade genom att vederbörandes namn uppgivits. Kanske det med hjälp av dessa vore möjligt att erhålla några upplysningar om vad som hänt efter ? (P 2 Eu, 12/2-1946). såg denna uppgift som en bekräftelse på att Dekanozovs note av var riktig. Han drog dock inte slut- satsen (åtminstone inte explicit) att den kunde utgöra en bekräftelse på att hade omhändertagits av sovjetiska myndigheter och alltjämt befann sig i livet i sovjetisk fångenskap. I stället pekade han på att man härigenom möjligtvis kunde erhålla några upplysningar om vad som hänt efter , en slutsats som onekligen tycks vara präglad av den då rådande okontroversiella uppfattningen att omkommit efter . Denna uppgift tycks inte heller, just , ha för- ändrat uppfattning att var död. Vid över- lämnadet av en note med anledning av Arfwedssons vittnesuppgift till Abramov , sade sig åter ha blivit övertygad om att inte fanns bland de levandes antal (AVPRF, f. 0140, op 31 d., 7 p. 133, l. l. 6–7). insände emellertid svåger, , nya vittnesuppgifter till UD, bland annat från kanslisekreteraren (som arbetat för i ). Enligt skulle ha ställts under sovje- tisk uppsikt . hade sökt komma i kontakt med den sovjetiska kommendanten , och hade beviljats tillstånd att avlägga besök hos honom. Enligt var beledsagad av en sovjetrysk kapten eller major samt två sovjetryska soldater, som samtliga färdades i en motorcykel efter som färdades i egen bil tillsammans med sin chaufför. Enligt hade med sig en större summa pengar. Efter hade inte återsett (P 2 Eu, 10/4-1946). Detta brev, som onekligen gav tämligen entydigt stöd åt uppgifterna från Arfwedssons anonyma källa om sovjetiska bilsällskap, har paraffer av och . Det uppges också ha sänts för kännedom till . Att kombinationen med den anonyma källans och respektive vittnesmål tillmättes viss betydelse från UD-ledningens sida framgår av den instruktion UD sände till (alltså inför besök hos Abramov ): Uppgiften ryska bilsällskap viktigaste ledtråden . Om några personer med dessa namn ifråga tillhörde ryska besättningstrupperna bör väl inte vara omöjligt kon- takta dem eller erhålla uppgift deras vidare öden. Påminn Abramov (P 2 Eu, 26/4-1946). Kombinationen av det onekligen mycket detaljerade vittnesmålet från , det faktum att UD ansåg detta vara den viktigaste ledtråden och erfarenheterna från det sovjetiska agerandet i fallen af Sandeberg och kan ha varit bidragande faktorer till att tolkade Abramovs ord som en antydan om att trots allt levde. För det femte frigavs de bägge schweiziska diplomaterna . underrättades om att Feller och anlänt till (Hp 1 Cs, 1/2- 1946). rapporterade därtill attachén vid legatio- nen i , , till , att Feller ansåg det finnas gott hopp [] att är i livet. Vidare uppgav att Feller endast behandlats väl av ryssarna, som dock i månader vid förfrågan vidhöllo att de alls intet hade sig bekant om hans – Fellers – öde (P 2 EuI, 15/3-1946). Det sovjetiska agerandet i fallet med de schweiziska diplomaterna – att vid förfrågan konsekvent hålla sig till linjen att man inte förfo- gade över några uppgifter – uppvisade stor likhet med agerandet i fallen af Sandeberg, och , men också med fallet . I samma telegram angavs emellertid också att Feller med bestämdhet sade sig veta att pilkorsarna avsågo att undanröja . Det finns dock ingen dokumentation som styrker att detta telegram vidarebefordrades till . Det var sannolikt en rad samverkande faktorer som bidrog till att , om än med tvekan, höll för möjligt att trots allt fanns i livet. Dessa bidragande faktorer till trots, är det alltjämt märkligt att en antydan från Abramov inte bara fick att börja tveka rörande öde – han rapporterade till och med denna kryptiska episod till UD. Kan Abramov ha givit ytterligare antyd- ningar ? Det finns ingen dokumentation som tyder på detta. Detta kan tolkas som att , innerst inne, aldrig verkligen var djupt övertygad om att var död. Möjligtvis skall begäran inför Abramov om ett sovjetiskt svar i den andan [] att har omkommit (AVPRF, f. 06, op. 7, p. 52, d. 858, l. 89–194) snarare ses utifrån ett organisatoriskt perspektiv. För- valtningsorganisationer är generellt angelägna att snabbt komma till lösningar på problem. Frågor som av olika skäl inte låter sig klassificeras i enlighet med de rutiner och standardförfaranden som gäller inom organisationen riskerar att bli bortdefinierade. hade i praktiken, efter Vetrovs avvisande hållning , beslutat sig för att definiera frågor rörande svenska angelägenheter i såsom liggande bortom tionens jurisdiktion. försvinnande hade skett i och följaktligen borde det handläggas av en därvarande nyöppnad svensk beskickning. Det faktum att Dekanozov överlämnat en note i ärendet till var uppenbarligen, utifrån per- spektiv, inte skäl nog att framgent bedriva ärendet i . Wallenberg-ärendet ville dock inte låta sig avlägsnas så lätt. UD återkom med begäran om démarcher i ärendet (visserligen inte sär- skilt ofta, 1945). Så länge ett klart besked rörande öde inte inkommit från sovjetiska myndigheter räckte det inte med att efter att minutiöst ha studerat varje känd detalj i ärendet kommit till slutsatsen att var död. Osäkerheten kring hans öde gjorde att ärendet helt enkelt inte kunde avskrivas från legationens agenda. Det är intressant att i handbrevet till kabinettssekre- terare konstaterade att han, efter chargé d'affaires Arfwedssons ankomst till , ansåg sig i stort sett skild från vidare bekymmer för de svensk- ungerska förbindelserna (HP 1 Eu, 17/12-1945). Det är först här- efter som han uttryckligen bad de sovjetiska myndigheterna om bekräftelse på att hans teori om död var riktig. Hans förfrågan om ett dödsbesked var följaktligen möjligtvis mer betingad av ambitionen att en gång för alla få till stånd en lösning på Wallenberg-ärendet, snarare än en djup personlig övertygelse. Därtill kom säkert de rent mänskliga hänsyn till moder, som han anförde, dels inför Abramov, dels i ett brev av 1951: Jag har särskilt kritiserats, för att jag dödförklarat . Här- med förhåller det sig så, att hans mor under ett av våra långvariga samtal i berättade för mig, att hon i sin djupa sorg konsul- terat en fjärrskådare, som sagt sig ha sett sonen föras långt bort, från en plats till en annan. Då ansåg jag det vara min mänskliga plikt att bedja henne ej hänge sig åt grubblerier och att säga henne, att jag efter att minutiöst ha studerat varje känd detalj i ärendet kommit till den personliga övertygelsen, att sonen förolyckats (P 2 EuI, 22/1-1951). Det skall understrykas att agerande visserligen kan förklaras i termer av den generellt förekommande strävan inom förvaltningar att åstadkomma snara lösningar av problem på agen- dan. Det kan dock svårligen försvaras. Att uttryckligen be en annan stats myndigheter, som agerat på ett synnerligen cyniskt och god- tyckligt sätt, inte bara i fallen med de tillfångatagna svenskarna af Sandeberg, m.fl. utan också i en rad andra frågor (t.ex. utlämningen av balter, fallet Makarova etc.), om ett svar som läggs i munnen på dem är naturligtvis ytterst anmärkningsvärt. Denna utredning kan emellertid konstatera att fallet faktiskt inte var det enda fallet där bad sovjetiska myn- digheter om en att få bekräftelse på en svensk medborgares död. I samband med det ovan nämnda mötet med Vetrov den 18 decem- ber 1944 tog upp fallet med den svenska medborgaren . Enligt Vetrov uppgav följande: S. överlämnade beskickningens note och sade att beskickningen [1944] hade vänt sig till NKID för att få information om orsakerna till den svenska medborgaren död. Witt hade levt i staden , . S. anhöll om att utfärdandet av intyg och dödsattest för Witt påskyndades (AVPRF, f. 0140, op. 29, p. 8, p. 127, l. öde har endast delvis gått att rekonstruera. Av Witt-Lundvalls pass framgår att hon hade rest in i , alltså strax före den sovjetiska invasionen , och att hennes uppehållstillstånd i förlängts till . Därefter saknas vidare uppgifter i passet, vars gil- tighet löpte ut , alltså strax efter hennes före- givna död. Av uppgifter ur dossiern Ersättning på grund av under- stöd (diverse personer) (R 20 A) framgår att hon ingick äktenskap med en lettisk medborgare och att hon vid den tyska inmarschen i skulle ha flytt österut. Hur hon kom att hamna just i Urzjum i det inre av är dock höljt i dunkel. Klart är att kontaktade svenska legationen i och bad om penning- understöd samt hjälp med att få återvända till där hon hade en dotter. I brevet från framgår att hon tydligtvis berövats sitt pass men återfått detta, och att hon försökt få kontakt med legationen (R 20 A, 12/8-1944). Dåvarande sändebudet i meddelade i en officiell skrivelse till utrikesministern av att hem- resa [för ] under nuvarande förhållanden svårligen kan ordnas (R 20 A, 15/9-1944). Först avsände legationen ett svar på Witt-Lundvalls brev av vari man meddelade att det ännu inte fanns någon praktisk möjlighet att ordna hemresa till (R 20 A, 18/4-1944). De närmare orsa- kerna till varför hemresa inte kunde ordnas framgår inte av doku- menten. De pågående krigshandlingarna mellan sovjetiska och tyska förband i västra och kan ha varit en förklaring. När for till var han t.ex. tvungen att fara med lejdbåt till , därefter vidare med flyg till , och och därifrån med tåg till . telegraferade till UD att det pen- ningunderstöd som åtnjöt från returnerats till beskickningen och att , enligt uppgift, intagits på sjukhus och därefter avlidit. meddelade också att legationen riktat en förfrågan rörande till NKID. Därefter påminde UD rörande fallet , varvid Söder- blom, svarade att NKID lovat delge upplysning från vederbörande inre myndigheter [] så snart de ingå (R 20 F/155, 9/5, 3/10-1944). Något svar inkom dock ej och påminde UD på nytt om ärendet hos , som tog upp frågan med Vetrov (som ovan redovisats) . telegraferade till att avlidit i