sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — Vi ser i stället att möjligheterna att genomföra förhör ändå kan förbättras om den som skall höras får möjlighet att något tänka över sin situation och diskutera olika handlingsalternativ med en juridiskt kunnig person. Av det sagda följer att vi har tolkat CPT:s rekommendation så att den avser per- soner med funktion i en brottsutredning och inte personer som t.ex. är omhändertagna enligt annan lagstiftning. Det saknas skäl att ändra de nuvarande förutsättningarna för att förordna offentlig försvarare. Det skall alltså även i fortsättningen krävas att personen är skäligen misstänkt för brottet för att ett så- dant förordnande skall komma i fråga. Vem skall ha rätt att biträdas under förundersökningen och när skall den rätten inträda? Förundersökningar består regelmässigt till största delen av förhör. Det är en medborgerlig skyldighet att stå till förfogande för förhör under förundersökning (jfr SOU 1992:61 s. 275). Under förunder- sökning får förhör hållas med var och en som antas kunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen (23 kap. 6 § RB). Förhör kan ske t.ex. vid en brottsplats. Den person som skall förhöras kan även komma att tas med eller kallas till förhör hos polisen eller annan brottsutredande myndighet. Det finns också möjlighet att förhöra personen på telefon och att hämta personen för att förhöret skall kunna genomföras (23 kap. 7 och 8 §§ RB). Det finns ingen bestämmelse som anger att den som förhörs också skall upplysas om i vilken egenskap han hörs. Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning det i praktiken ofta klart redan inledningsvis i vilken egenskap det sker, t.ex. som misstänkt, målsägande, vittne eller sakkunnig. Det kan också röra sig om personer där misstanken ännu inte är så stark att det finns möjlighet att delge misstanke om visst brott. Den egenskap man så att säga har börjat att förhöras i kan också snabbt komma att förändras. En person som från början hörs i egenskap av målsägande eller vittne kan själv komma att bli miss- tänkt vid förhöret eller senare under utredningens gång. Enligt vår uppfattning framstår det inte som lämpligt att försöka begränsa rätten att ha tillgång till ett juridiskt biträde till exempel- vis personer som kan misstänkas för brott, alltså fall där misstan- ken ännu inte når upp till det nuvarande kravet på skälig misstanke. En sådan ordning skulle inte uppfylla CPT:s krav och av flera skäl bli mycket svår att tillämpa i praktiken. Även den som uppenbarligen endast är målsägande eller vittne bör ha rätt att låta sig biträdas av en juridiskt kunnig person. Att ha tillgång till ett sådant biträde kan även för dessa kännas som ett bra juridiskt stöd, t.ex. därför att den som förhörs känner sig misstänk- liggjord i något avseende. Mot den bakgrunden föreslår vi att alla som förhörs under en förundersökning skall ha rätt att biträdas av en juridiskt kunnig person. Vi bedömer dock att det kommer att bli mycket ovanligt att andra än de som senare kan komma att bli formellt delgivna misstanke om brott kommer att låta sig biträdas vid förhör. En fråga är om något särskilt begrepp bör användas för att be- teckna det juridiska biträdet. För att undvika praktiska komplika- tioner bör utgångspunkten i sådana fall vara att ha ett enhetligt be- grepp för samtliga de fall som faller utanför de situationer när en försvarare enligt 21 kap. 3 § RB kan komma i fråga. När det är fråga om biträde åt någon som senare riskerar att bli misstänkt för brott torde den använda benämningen försva- rare i och för sig kunna användas. Som framgått föreslår vi emeller- tid att även t.ex. målsägande och vittnen skall ha rätt att biträdas av en juridiskt kunnig person. Det kan starkt ifrågasättas om beteck- ningen försvarare passar så bra i de fallen. Vi har därför stannat för att inte införa något särskilt begrepp i lagstiftningen för dessa fall. I stället bör det i 23 kap. 6 § RB enbart anges att den som förhörs under förundersökningen får ha ett biträde vid förhöret. Vi kan i den delen hänvisa till regleringen i 6 § lagen (1999:988) om förhör m.m. hos kommissionen för granskning av de svenska säkerhets- tjänsternas författningsskyddande verksamhet. Det skall påpekas att bestämmelsen blir tillämplig vid förundersökning i allmänhet, Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning alltså även vid , och skattemyndighe- ten. Vi nämnde att vi bedömer att möjligheten att genomföra förhör under förundersökningen kommer att förbättras med för- slaget om rätt till juridiskt biträde. I princip är ingen skyldig att yttra sig till polisen eller annan myndighet under en förundersök- ning (jfr 23 kap. 13 och 15 §§ RB). Om den som skall höras vägrar att yttra sig förrän han har fått ett juridiskt biträde att närvara vid förhöret, har man från de brottsutredande myndigheternas sida egentligen ingenting att vinna på att inte låta personen tillkalla ett sådant biträde. Följden av att rätten till juridiskt biträde införs kan då komma att bli att förhöret kan avslutas tidigare än vad som an- nars skulle ha varit fallet och att personen därmed blir kvarhållen för förhör under jämförelsevis . Det skall framhållas att den föreslagna rätten att ha juridiskt bi- träde skall gälla vid förhör under förundersökningen. Vid sidan om det juridiska biträdet kan det givetvis finnas behov av t.ex. en stöd- person för målsäganden (20 kap. 15 § RB). Det skall med andra ord inte vara så att alla som hörs under en brottmålsrättegång skall ha rätt att biträdas vid förhör. Brottmålsrättegången avser ju inte att utreda vem eller vilka som har begått ett brott utan att fastställa om den tilltalade har begått det brott som han har åtalats för. Den som grips eller anhålls är på sannolika skäl eller i vart fall skäligen misstänkt för brott (se 24 kap. 1-3 §§ RB). Som vi tidigare nämnde finns i 24 kap. 9 § RB och 12 § FuK bestämmelser som an- ger att bl.a. den som grips eller anhålls skall underrättas om brotts- misstanken mot honom och rätten att anlita försvarare. Det innebär att den bestämmelse vi föreslår inte kommer att få någon praktisk betydelse i de fall där dessa tvångsmedel har beslutats och verkställts. I 12 kap. 2 § RB finns kvalifikationskraven för rättegångsombud reglerade. Där anges att en part inte som ombud får använda annan än den som med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verk- samhet är lämplig som ombud. Det lämplighetskravet gäller även för försvarare under förundersökning och vid domstol (21 kap. 3 § tredje stycket RB). För att komma i fråga för uppdrag som offentlig försvarare krävs i första hand att personen är advokat. Om det finns särskilda Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning skäl kan även annan lämplig person utses (21 kap. 5 § första stycket RB). För uppdrag som målsägandebiträde och rättshjälpsbiträde gäller att personen skall vara advokat, biträdande jurist på advokat- byrå eller på annat sätt lämplig för uppdraget, allt enligt 4 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde och 26 § första stycket rätts- hjälpslagen (1996:1619). Det är uppenbart att det behöver sättas upp vissa kvalifikations- krav för den som skall uppträda som juridiskt biträde vid förhör under förundersökning. Det bör ske för att exempelvis inte riskera att förundersökningar saboteras genom att personer som skall hö- ras tar med sig olämpliga personer till förhöret och påstår att det är fråga om deras biträden. Enligt vår mening saknas det skäl att sätta kraven högre än de som gäller för privat försvarare. Skulle det senare bli aktuellt att förordna offentlig försvarare eller målsägandebiträde är det givetvis nödvändigt att personen uppfyller kvalifikationskraven som gäller i de avseendena för att få ett sådant uppdrag. Såväl privata som offentliga försvarare är skyldiga att främja den misstänktes intressen (21 kap. 7 § RB). Under hela ärendets hand- läggning, dvs. även under förundersökningen får försvararen göra framställningar och vidta åtgärder som behövs för att ta till vara den misstänktes rätt. Det kan t.ex. handla om att begära komplette- rande utredning. Här är det alltså formellt fråga om en skäligen misstänkt person. En särskild fråga rör försvararens rätt till oövervakad kontakt med en misstänkt som är anhållen eller häktad. En offentlig försva- rare har rätt att tala i enrum med en sådan misstänkt medan en pri- vat försvarare endast får göra det med undersökningsledarens, åkla- garens eller rättens tillstånd (21 kap. 9 § RB). Det är enligt huvudregeln undersökningsledaren som bestämmer vilka som får närvara vid ett förhör (23 kap. 10 § andra stycket RB). Försvararen och den misstänkte har dock en ovillkorlig rätt att när- vara vid ett förhör som hålls på den misstänktes begäran med stöd av 23 kap. 18 § andra stycket RB. Enligt JO förutsätter detta dock att den misstänkte har underrättats om brottsmisstanken och fått ta del av brottsutredningen enligt 23 kap. 18 § första stycket RB (JO 1965 s. 198). Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning När det däremot gäller andra förhör har den misstänkte och för- svararen, enligt 23 kap. 10 § andra stycket RB, rätt att närvara en- bart om det kan ske utan men för utredningen. Detta gäller enligt ordalydelsen för försvararen även vid förhör med den misstänkte själv. JO har dock uttalat att möjligheterna att vägra försvararen att närvara vid förhör med den misstänkte är ytterst begränsade (JO 1956 s. 117). har uttalat att försvararens rätt att närvara nu- mera får anses på det hela taget ovillkorlig (, Rättegång V, 6. upplagan s. 112 och Ds Ju 1979:15 s. 116). Det kan också i vissa fall strida mot artikel 6 i om en rättvis rättegång att den misstänkte/tilltalade och hans försvarare inte vid något till- fälle under en process har möjlighet att ställa frågor till exempelvis ett vittne. I 23 kap. 11 § RB finns en anslutande bestämmelse om försvararens rätt att ställa frågor under ett förhör. Det får ske enligt den ordning som undersökningsledaren bestämmer. Det kan också nämnas att ett målsägandebiträde respektive sär- skild företrädare för barn enligt 23 kap. 10 § tredje stycket och 11 § RB samt 3 § lagen (1999:997) om särskild företrädare för barn har rätt att närvara vid förhör med målsäganden och att ställa frågor till målsäganden enligt den ordning som undersökningsledaren be- stämmer. Om någon annan är närvarande vid förhör får den personen inte utan undersökningsledarens tillstånd vid förhöret meddela sig med den som hörs. Den misstänkte och försvararen har i princip rätt att fortlöpande ta del av vad som har förekommit i brottsutredningen. Utred- ningsmaterialet får bara undanhållas om det är till men för utred- ningen att de ges insyn (23 kap. 18 § RB). Den misstänkte och för- svararen får även begära kompletteringar och komma med andra synpunkter som de anser vara nödvändiga. De skall också ha fått tillfälle att ta del av hela utredningen och en underrättelse om möj- ligheten att lämna kommentarer, s.k. slutdelgivning, innan åtal väcks. Som vi nämnde tidigare innebär vårt förslag att alla som förhörs under förundersökning skall få ha ett juridiskt biträde vid förhöret. Det måste framhållas att avsikten med förslaget inte är att ge biträ- det någon direkt försvararroll. I stället skall biträdet ha i första hand en juridiskt rådgivande funktion för den som hörs. Därmed är det heller inte aktuellt att ge ett sådant biträde en behörighet som kan liknas vid en försvarares eller ett målsägandebiträdes enligt rät- tegångsbalken. Vi föreslår att den behörighet biträdet skall ha är rätten att närvara vid förhöret med den hörde. När det gäller rätten Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning att ställa frågor till den som hörs, skall biträdets behörighet inte vara annan än vad som gäller enligt den huvudregel som angavs ovan, dvs. det får ske med undersökningsledarens tillstånd enligt 23 kap. 11 § RB. Skulle biträdet inte rätta sig efter vad undersök- ningsledaren bestämmer i det avseendet, kan biträdet komma att anses som icke lämplig för uppgiften. Det juridiska biträdet kom- mer också att omfattas av ett eventuellt beslut av undersökningsle- daren om tystnadsplikt enligt 23 kap. 10 § sista stycket RB rörande det som har förekommit vid förhöret. Bestämmelser om information till den som skäligen misstänks för brott finns i 12 § FuK. Informationen skall bl.a. avse rätten för den misstänkte att låta sig biträdas av försvarare under förundersök- ningen. Informationen skall lämnas i samband med underrättelse om brottsmisstanken enligt 23 kap. 18 § första stycket RB och en- ligt 24 kap. 9 § RB i samband med gripande och anhållande. Den formella informationsplikten om rätten att anlita försvarare inträder med andra ord först i samband med delgivningen av miss- tanke eller vid frihetsberövandet. Det skulle enligt vår mening föra för långt att föreslå att alla per- soner som skall höras av t.ex. polis formellt skall in- formeras om sin möjlighet att ha juridiskt biträde vid förhöret. Det skulle då skapas en ordning där varje polisman i början av varje för- hör, alltså även sådana förhör som hålls i ett mer akut skede i an- slutning till ett brott eller en brottsplats, skulle behöva inleda detta med att erinra t.ex. ett vittne till ett rån eller en målsägande vid en grov misshandel om möjligheten att anlita biträde innan polisen börjar att tala med dem för att exempelvis få signalement på gär- ningsmän eller liknande. Enligt vår bedömning skulle det komma att medföra klart negativa verkningar för effektiviteten i det brottsbekämpande arbetet och i värsta fall även för tilltron till poli- sen och de andra myndigheterna utan att det uppstod några klara fördelar från rättssäkerhetssynpunkt. Det framstår för oss som fullt tillräckligt att den formella infor- mationsskyldigheten gäller just personer som har underrättats om att de är skäligen misstänkta för brott. Att den lagliga möjligheten att anlita juridiskt biträde vid förhör finns även förut- sätter vi att polisen eller annan brottsutredande myndighet, i de fall det finns skäl för det, på olika sätt informerar om ändå. Rätten att ha juridiskt biträde vid förhör under förundersökning exempelvis ske i kallelsen till förhöret, muntligt vid förhörets bör- jan eller genom informationsbroschyrer eller annat material som hålls tillgängligt på polisstationer och andra lämpliga platser. Vi föreslår alltså inte någon ändring i den formella underrättelseskyl- digheten enligt 12 § FuK. I 20 § FuK finns närmare bestämmelser om vad ett förundersök- ningsprotokoll skall innehålla. I paragrafens andra stycke anges ex- empelvis att uppgift om namn på förhörsvittne och andra som har varit närvarande vid förhör skall antecknas i protokollet. Den be- stämmelsen kommer att omfatta även vårt förslag om juridiskt bi- träde. Kostnaderna för ett sådant juridiskt biträde vid förhör som vi före- slår kommer den som hörs att få stå för själv. Vi föreslår alltså utvidgning av rätten enligt 31 kap. 2 § RB att vid exempelvis fri- kännande dom få ersättning av allmänna medel för försvararkost- naden. Skulle det juridiska biträdet senare komma att förordnas som offentlig försvarare eller målsägandebiträde, skall det på sam- ma sätt som vara möjligt att få viss ersättning retroaktivt för arbete som har utförts före förordnandet. 9Förande av fordon i spaningsverksamhet Förslag: Föraren av fordon som används i spaningsverksamhet inom polisen, tullen och skall ha större möjlighet än som gäller att underlåta att följa trafikföreskrifter. I vissa situationer är det nödvändigt för polis-, tull- och kustbevak- ningspersonal att bryta mot trafikregler. I trafikförordningen (1998:1276) och förordningen (1991:102) om poliseskort finns be- stämmelser som ger en sådan rätt i vissa fall. Att poliser och andra i nödsituationer kan bryta mot trafikregler följer av och behöver inte tas upp mer i detta sammanhang. Inte heller förord- ningen om poliseskort kommer att behandlas här. Polis-, tull- och kustbevakningspersonal kan som sagt i olika situationer utnyttja undantagsregler i trafikförordningen. Den medger att det görs undantag efter tre angelägenhetsgrader; yrkes- utövning eller tjänsteutövning, brådskande yrkesutövning och trängande fall. De bestämmelser som ger vissa befogenheter under yrkesutöv- ning eller tjänsteutövning finns i 11 kap. 1-3 och 5 §§ trafikförord- ningen. Enligt de bestämmelserna finns rätt att bryta mot vissa reg- ler som i huvudsak rör var fordon får framföras och stannas eller parkeras. Det är i dessa fall inte nödvändigt att föraren kör ett ut- ryckningsfordon för att få tillämpa bestämmelserna. Brådskande yrkesutövning regleras i 11 kap. 4 och 6 §§ trafikför- ordningen. Bestämmelserna ger förtur vid färjning och möjlighet att bryta mot ytterligare regler, framför allt föreskrifter om färd- hastighet. Inte heller i detta fall är det nödvändigt att föraren kör ett utryckningsfordon. Givetvis är det tillåtet att vid brådskande yrkesutövning tillämpa även de befogenheter som gäller vid yrkes- utövning eller tjänsteutövning. Till skillnad från de nu nämnda fallen är det endast förare av ut- ryckningsfordon som kan använda sig av bestämmelserna i 11 kap. Förande av fordon i spaningsverksamhet 7 och 8 §§ trafikförordningen om trängande fall. En förare av ut- ryckningsfordon får dels underlåta att följa föreskrifter som inte särskilt gäller honom eller henne, dels kräva fri väg för fordonet genom att ge signal med larmanordningar, dvs. ljudanordning och/eller lykta. Några föreskrifter om vad som karaktäriserar varje angelägen- hetsgrad, t.ex. hur farlig eller akut situationen måste vara för att ett trängande fall skall anses föreligga, finns inte. Enligt RPS är det inte ovanligt att reglerna om yrkesutövning, tjänsteutövning och brådskande yrkesutövning tillämpas av spa- ningspersonal under s.k. skuggningsoperationer. Motsvarande gäll- er inom tullen och blir också aktuellt för personal vid Kustbevak- ningen i vissa fall. Däremot är det vid spaning ytterst sällan fråga om trängande fall enligt 11 kap. 7 § trafikförordningen. Dessutom är det vanligt att de fordon som används inte är registrerade som utryckningsfordon. Sammantaget begränsar det utrymmet att bryta mot trafikföreskrifter i spaningsarbetet, vilket RPS har framhållit i skrivelse till regeringen (N2000/10645/TP). Exempelvis förhindras körning mot rött ljus, något som upplevs som det största hindret. Den principen att personal vid polisen, tullen och Kustbevak- ningen aldrig får begå en kriminaliserad handling för att kunna ef- terforska eller avslöja brott är givetvis tillämplig även i trafiksitua- tioner. Enligt vad vi har erfarit upplever spaningspersonalen dagli- gen det som ett i många fall stort problem att inte kunna bryta mot vissa trafikföreskrifter. Det gäller inte minst vid spaning mot per- soner misstänkta för grov kriminalitet. Dessa personer har ofta på olika sätt satt i system att bete sig på ett sådant sätt att spanings- personalen har svårt att under uppdrag med bil undgå upptäckt. Intresset av att trafikföreskrifter följs tar alltså i praktiken över in- tresset av att mycket grövre brott förhindras eller avslöjas. Vi skulle kunna redovisa ett flertal exempel på sådana vanliga beteenden i kriminella kretsar men avstår från att redogöra för de uppgifterna. Vi vill inte heller här närmare redogöra för hur poli- sen, tullen och arbetar i samband med spa- ningsuppdrag och inte heller hur det arbetet i praktiken skulle se ut om en författningsändring kom till stånd. Däremot kan vi konsta- tera att det är djupt otillfredsställande att personalen är nödsakad att släppa kontakten med de personer de är satta att spa- na på, vilket uppenbarligen kan leda till att ett förestående brott inte kan förhindras eller avslöjas eller att utredningen blir fördröjd eller eventuellt helt spolierad. Förande av fordon i spaningsverksamhet Vi instämmer därför med RPS (se ärendet N2000/10645/TP), att det finns starka skäl för att öka den brottsbekämpande persona- lens möjlighet att underlåta att följa trafikföreskrifter i spanings- verksamheten på samma sätt som om det förelåg ett trängande fall. Vi föreslår därför en sådan bestämmelse. Förare av fordon i spa- ningsverksamhet skulle därigenom få större möjlighet att fullgöra sina arbetsuppgifter, något som gagnar intresset av att bekämpa grov och annan allvarlig brottslighet. Vid sidan om bättre resultat i de enskilda spaningsuppdragen kan det även förutses att de spa- ningsresurser som står till förfogande kommer att utnyttjas på ett effektivare sätt. Den föreslagna bestämmelsen är inte avsedd att användas annat än i kvalificerade fall där intresset av att spaningsinsatsen fullföljs är stort. Vi har diskuterat att föreslå ett kvalificerande rekvisit, t.ex. så att den aktuella spaningen skall vara av särskild vikt, men kommit fram till att ett sådant inte bör införas. Det är tillräckligt att till- lämpningen styrs av behovs- och proportionalitetsprinciperna som finns uttryckta i t.ex. 8 § polislagen. Från polisen har vi fått klart för oss att det inte finns något behov av att tillämpa regeln vid bil- jakter eller liknande. Behovet finns i stället i helt andra fall där det krävs av föraren att han kör på ett mycket diskret sätt med iaktta- gande av särskild försiktighet för att inte väcka uppmärksamhet, inte minst från de kriminellas sida. Genom vårt förslag kommer föraren också att vara skyldig att enligt bestämmelsen iaktta sär- skild försiktighet vid körningen för att undvika trafikolyckor. En- ligt vår mening bör trots detta de förare som kommer i fråga för att tillämpa regeln ha särskild kompetens för uppgiften. Det bör an- komma på RPS, och att närmare över- väga utformningen av en sådan utbildning. Vi bedömer därför sammantaget att risken för olyckor i stort sett inte kommer att öka genom vårt förslag. Däremot kommer förslaget att leda till ett förbättrat arbetssätt när det gäller bekämp- ningen av särskilt grövre kriminalitet. 10Underrättelse till närstående om frihetsberövande Enligt 24 kap. 9 § RB skall en anhållen persons närmaste anhöriga och andra personer som står den anhållne särskilt nära underrättas om anhållandet. Detsamma gäller när ett beslut om anhållande som har meddelats i personens frånvaro har verkställts. Underrättelse- skyldigheten är inte ovillkorlig. Underrättelse skall enligt bestäm- melsen lämnas så snart det kan ske utan men för utredningen. Mo- tivet för det undantaget är risken för att bevis undanröjs eller ut- redningen försvåras på annat sätt, s.k. kollusionsfara. Vidare får underrättelse inte lämnas mot den anhållnes önskan, om inte synnerliga skäl föreligger. Möjligheten att i undantagsfall lämna underrättelse mot den anhållnes önskan infördes på Lagrå- dets inrådan vid tillkomst med tanke på t.ex. un- deråriga och personer som efterlysts som saknade. har JO (1993/94 s. 111) uttalat att regeln också har bärkraft när det gäller en anhållen som lider av en allvarlig psykisk störning (Fitger, Rät- tegångsbalken 2 s. 24:38 b). bestämmelser om underrättelse till närståen- de har i huvudsak haft samma innehåll sedan balken kom till. En språklig förändring gjordes och departementschefen uttala- de då att bl.a. arbetskamrater och grannar inte bör underrättas, så- vida den anhållne inte uttryckligen begär det (SFS 1981:1294, prop. 1980/81:201 s. 43). Språkliga och redaktionella ändringar gjordes även (SFS 1987:1211, prop. 1986/87:112 s. 74). Därefter förändrades bestämmelsen redaktionellt då det i propositionen bl.a. konstaterades att anhöriga till den som har gri- pits inte behöver underrättas (SFS 1998:24, prop. 1996/97:175 s. 77). Underrättelse till närstående om frihetsberövande Underrättelsen skall avse endast själva anhållandet och den an- hållne behöver inte uttryckligen begära att underrättelse skall läm- nas. JO har betonat vikten av att underrättelsen lämnas , sär- skilt när det gäller underåriga (1985/86 s. 152 och Fitger, Rätte- gångsbalken 2 s. 24:38 b).