sou · GRB3108d2 · 2004-01-01 00:00:00 — I denna lämnas flera förslag angående situationen på högskolan för studenter med psykiska och neuropsykiatriska funktionsned- sättningar; bland annat att det nationella bidrag som fördelas av bör ökas för att kunna finansiera kostnader som uppstår för att studenter med den typen av problematik skall kunna delta i högskoleutbildning. Ett annat resultat av ovanstående arbete är att Sisus har tagit initiativ till en försöksverksamhet, som godkänts av regeringen, där studenter med psykiska och neuro- psykiatriska funktionshinder skall kunna få assistans för att klara av att genomföra studier på högskola/ universitet. Hitintills har det enbart varit möjligt för studenter med rörelsehinder att få ta del av särskilt utbildningsstöd från Sisus. Förutsättningarna för att fler personer med funktionshinder skall kunna delta i högre utbildning har sålunda förbättrats. I reger- ingens proposition om den öppna högskolan (2001/02:15) lämnas andra förslag som lett till ett omfattande arbete för att främja och bredda rekryteringen till högskolan; dels på nationell nivå genom att inrätta en särskild delegation för att stimulera rekryterings- aktiviteter, dels genom att större krav ställs på lokala handlings- planer för arbetet med att bredda rekryteringen till högskolan. Regeringens målsättning är att studenterna i större utsträckning bör spegla samhället i stort och även om andelen studenter med funktionshinder inte alls motsvaras av andelen med funktionshind- er i samhället, har det skett en markant ökning . 1993 hade 483 studenter med funktionshinder kontakt med en handikappsamordnare och 2002 var antalet som nämnts 2 965. Utvecklingen av studenter på högskola/universitet illustreras i tabell 6:1. Studenter med funktionshinder som har haft kontakt med handikappsamordnare Källa: Studentbyrån, . Vid kontakt med ansvarig för handikappverksamheten vid framgår att det finns etablerade kontakter mellan en del folkhögskolor i regionen och handikappverksamheten vid universi- tetet. Det är inte ovanligt att folkhögskolorna kontaktar handi- kappverksamheten för att få råd och information angående uni- versitetets möjligheter att ge stöd till deltagare med funktionshind- er. Enligt verksamhetsansvarig vid fullföljer gruppen studenter med funktionshinder sina studier i lika hög grad som andra, möjligen kan utbildningen ta i anspråk. har goda möjligheter att ge stöd och anpassa utbild- ningssituationen för varje enskild student med funktionshinder och särskilda planer för stödåtgärder upprättas för dem. har tidigt i projektform börjat utveckla metod- er för att kunna ge stöd till studenter med långvariga psykiska funktionsnedsättningar inklusive studenter med neuropsykiatriska diagnoser. Genom Lagen om likabehandling av studenter i hög- skolan ingår det arbetet numera i ordinarie verksamhet. Exempel på anpassningar och stöd för den gruppen är att varje student kan få en med ämneskunskap till stöd i sina studier. Studenter med neuropsykiatriska diagnoser, som ofta har koncentrations- svårigheter, kan alltid tentera ensamma i en lokal samt få på sig att göra sin tentamen. Enligt verksamhetsansvarig kommer det betydligt färre student- er med funktionshinder från folkhögskolan till än från gymnasieskola/komvux. De särskilda omdömena från folkhögskol- an gör att alla med den typen av betyg konkurrerar om platserna i en egen kvot vars storlek är relaterad till antalet sökande från gruppen. Eftersom sökande från folkhögskolor över huvud taget utgör en begränsad grupp blir kvoten som kan antas liten. Exempel på antagningen till program visar att av 120 studenter som antogs till socionomutbildning, antogs sju från folk- högskolan. Till juris kandidat-programmet antogs 230 studenter varav fem på omdöme från folkhögskolan (: . Genom att kvoten är liten krävs i de allra flesta fall maximal poäng, fyra enligt folkhögskolans system. Att ta sig in på högskole- utbildning med omdöme från folkhögskolan kan, enligt handikapp- verksamheten, vara betydligt svårare än att komma in med betyg från komvux där samma betygssystem som i den vanliga gymnasie- skolan används. Det finns en annan möjlighet att söka till hög- skoleutbildning; genom att anföra särskilda skäl för att antas, men grundregeln är att uppnådda betyg och resultat på högskoleprov skall ligga så nära antagningspoängen som möjligt och det krävs tungt vägande skäl för att bli antagen om de egna betygen skiljer sig avsevärt från gällande antagningspoäng. 7 Folkbildning och empowerment Den nationella handlingsplanen för en handikappolitik, Från patient till medborgare (prop. 99/00:79), slår fast att fördomar och myter alltid har varit starka inslag i synen på personer med funktions- hinder. Det synsättet resulterar i att när man fördomsfullt betonar själva funktionshindret, försvåras delaktighet och integration av personer med funktionshinder. När samhället försöker underlätta för personer med funktions- hinder att delta på olika centrala samhällsarenor blir särlösningar vanligt förekommande arrangemang. Men särlösningar tenderar snarare att förstärka avståndet än att minska det mellan den som har och den som saknar funktionshinder. Därför behöver marginal- iseringsproblemen lösas genom integration på likvärdiga villkor, vilket kräver ett arbete enligt den så kallade mainstreaminglinjen, dvs. att personer med funktionshinder skall inkluderas på samma sätt som alla andra. En av uppgifterna för att motverka marginalisering av personer med funktionshinder är därför att påverka befintliga grundläggande attityder till och värderingar av funktionshinder. Först då kan de av beslutade handikappolitiska målen om full delaktighet och jämlikhet börja iscensättas i full skala i sam- hället. I bemötandeutredningen (SOU 1999:21) slås fast, att det krävs kraftfulla politiska initiativ för att i grunden förändra attityderna till människor med funktionshinder och att de handikappolitiska målen om full delaktighet och jämlikhet måste förankras i hela samhället. Utredningen, som tar sin utgångspunkt i bemötandet av person- er med funktionshinder hos myndigheter och offentliga organ, presenterar tankegångar och grundläggande synsätt, som kan över- föras till andra arenor såsom föreningsliv, kulturliv, media och inte minst folkbildning. I det offentliga samtalet har handikappolitik ingen framträdande roll. Tvärtom, de frågor som är relaterade till funktionshinder saknar röst i den allmänna debatt som förs utanför de handikappades egna kretsar. Det viktiga samhällsarbetet med att förändra villkoren för personer med funktionshinder går därmed trögt. Utredningen föreslår nio vägar för samhället att utveckla bemöt- andet av personer med funktionshinder i mening att bland annat förändra attityder och göra funktionshindrade mer rustade att delta i samhällslivet på sina egna villkor. De ämnen som tas upp är: Lagfäst rätten till delaktighet, Sätt stopp för domstolstrotset, Skapa klarhet kring Råd och stöd, rätten till tillgänglig samhälls- information, Inför en funktion för hantering av synpunkter och kritik på bemötandet, Utveckla brukarstödcentra, Öka bemötande- kompetensen, Stärk handikappforskningen samt Gissla fördomen. I alla dessa punkter finns det synsätt och värderingar att föra över på flera av samhällets olika områden. Här finns även en uppgift för folkbildningen att granska i hur hög grad bemötandeutredningens slutsatser är förankrade inom dess olika verksamheter. Att medverka till förändrade inställningar till personer med funktionshinder borde vara ett viktigt uppdrag för folkbildningen. Tyvärr har vi inte haft möjlighet att studera innehållet i olika centrala moment inom t.ex. folkhögskolornas kursinnehåll, för att analysera det ur denna dimension. Lokala och nationella perspektiv Vårt material har i många avseenden varit begränsat. Vi har i första hand rört oss i den åttondel av som kallas . Vi har också befunnit oss på ett nationellt plan. som folkbild- ningen är en riksangelägenhet, som genom statsbudget i första hand erhåller sin finansiering utöver deltagaravgifterna, är den i allra högsta grad lokal till sin karaktär. Det är i de enskilda orterna som studieförbundens lokala avdelningar arrangerar sina studie- cirklar, ofta på initiativ av någon mindre förening ur den rika flora som Folkrörelsesverige i sin mångfald är sammansatt av. Folkhögskolorna tillhör också i viktiga avseenden lokalsamhället, även om de på grund av viss specialisering har deltagare från hela landet (och ibland även från utlandet). Många av folkhög- skolorna representerar dessutom en tradition av landstingshuvud- mannaskap, där den egna bygden i form av landskapet eller delar av det utgör grunden. Det är möjligt, för att inte säga troligt, att detta inneburit en stark tillväxt av funktionshinderperspektivet inom På de flesta håll i är den kanske viktigaste handikappaktören, även om kommunerna är de som har huvudansvaret för om- sorgen om personer med intellektuella funktionsnedsättningar. Många folkhögskolor, som arbetar med vissa typer av funktions- hinder har därför ett mer eller mindre utvecklat samarbete kring personer med funktionshinder med såväl den egna landstings- kommunen som med de större kommunerna i folkhögskolornas naturliga upptagningsområde. Folkhögskolan brukar beskrivas som en nordisk skolform för vuxna, som tillkom för att väcka national- medvetande och för att stärka den medborgliga bildningen i breda folklager. Idén väcktes av . I flera olika skrifter argumenterade han för någon form av folklig högskola för vuxen ungdom. Han hade också vissa pedagogiska tankar om att lärarnas fria muntliga framställning och samtal med eleverna var särskilt viktiga, vad han kallade för det levande ordet. Några av de basala pedagogiska principerna, som länge levt kvar i den nordiska folkhögskoletanken, är att eleverna skall leva i inter- nat och umgås med varandra och lärarna. har det som bekant skett viktiga uppbrott från denna princip genom inrättandet av s.k. dagfolkhögskolor, som alltså inte har internat. I en mening är det kanske lättare för personer med funk- tionshinder att delta i dagfolkhögskolornas verksamhet, eftersom en del av de olika handikapp som lätt uppstår i relation till boende då elimineras. Emellertid har – som framgår av vårt material – många av de intervjuade handikappade som deltagit vid folkhög- skolorna tvärtom just tryckt på vikten av att få den närhet till lärare och andra deltagare, som internatet möjliggör både i fråga om djup och frekvens. I en mening kan man säga att distansutbildning är motsatsen till folkbildning. Denna har ofta lanserats som en möj- lig väg för personer med funktionshinder att tillgodogöra sig undervisning, när man har problem exempelvis med tillgänglighet- en. Riskerna för att isolering och utanförskap stärks är därvid stor. Det betyder emellertid inte att man med olika typer av modern kan förenas med de ursprungliga folkbildnings- tankarna i nya spännande försök – också för personer med funk- tionshinder. I kapitel 2 redogjorde vi begreppsligt för empowerment och också för hur denna process beskrivits i olika sammanhang. Bl.a. kunde vi konstatera att och (1997) utvecklat den psyk- ologiska empowermentmodellen. Som vi framhöll ansåg vi att den kan vara av väsentligt analytiskt värde för att beskriva den roll som folkbildningen kan – och kanske bör – spela för personer med funktionshinder. Dess första steg betecknades som upplevd maktlöshet. Detta bör självklart inte tas alltför bokstavligt. Makt är ett relativt begrepp och kan relateras till många olika plan. Det gäller kanske i synnerhet för personer med funktionshinder, för vilka samspelet mellan faktorer som tillgänglighet, bemötande, till- gång till resurser och stöd samverkar med den enskildes fysiska och psykiska förutsättningar tillsammans med skilda samhälleliga och rumsliga miljöfaktorer i en sammansatt kontext. nya försök att inringa handikapp- begreppet (WHO, 2001) antyder det komplexa i att beskriva en enskild människas handikapp. Det blir inte enklare om man dess- utom – vilket är rimligt att göra – beaktar bildningen (eller utbild- ning) som en viktig faktor, som kan verka frigörande för den enskilde i en tvingande handikappande verklighet. Upplevelser av maktlöshet kan ske på olika plan. Inom stress- forskningen har exempelvis arbetssituationer, som inte kan kont- rolleras av den som berörs, visat sig vara de mest destruktiva (Karasek & , 1990). Att kunna kontrollera sin situation hänger också i hög grad samman med hur man kunskapsmässigt är förberedd som insikten att man saknar kontroll och måste tilltvinga sig denna är av avgörande betydelse. Inom handikapp- och rehabiliteringsforskningen har olika perspektiv på hur människor klarar av att leva med sina funktionshinder (ibland benämnda copingstrategier) beskrivits och analyserats. Ett viktigt bidrag stod Seligman (1974) för genom att identifiera den inlärda hjälplösheten. Denna beskriver processen när den enskilde personen med funk- tionshinder socialiseras till maktlöshet genom andras överbeskydd och överdrivna omsorger. Den inlärda hjälplösheten kan bli ett svårforcerat hinder för den enskilde i sin kamp för ett självständigt liv.3 När man därför talar om en upplevd maktlöshet, som är ett viktigt första steg i en empowermentprocess, är det inte i första hand fokus på hur enskilda människor kan uppleva en maktlöshet i relation till olika uppgifter, allt från den dagliga livsföringen till kvalificerade arbeten, utan i stället upplevelsen av brist på makt på grund av social marginalisering. Insikten om maktlösheten har främst analyserats ur ett kollektivt perspektiv med anknytning till empowerment. Det kan ha gällt en grupp av arbetare (t.ex. socker- rörsarbetarna i nordöstra , som utvecklade sitt arbete om frigörande pedagogik kring), kvinnor i relation till män i olika organisationer och institutioner, vissa minoritetsgrupp- er (afroamerikaner och andra etniska minoritetsgrupper i till- hör dem som mest behandlats) eller personer med funktionshinder. Upplevelsen av maktlöshet är en annan dimension av insikten att makt är möjlig. Därför är det första steget i den psykologiska empowermentprocessen nära förknippat med det andra, dvs. till- förskaffande av medvetande, vilket kanske är folkbildningens själva själ i sitt närmande till alla som deltar i dess verksamhet. Sett med empowermentögon är medvetandegörandet att genom utbyte av erfarenheter och kunskaper med andra tillvinna sig insikter om möjligheter att gemensamt förändra och förbättra sina levnadsvillkor. Medlen är inte att i första hand försöka tilltvinna sig mera materiella resurser, utan istället kunskaper för gemensam makt. Vägen från periferin till centrum är inte den ensammes resa, utan en kollektiv färd präglad av flera byten. Vid detta tillförskaff- ande av medvetande kan folkbildningen spela en mycket central roll. För unga människor med funktionshinder har folkhögskolor- na varit särskilt betydelsefulla. Vi har dessvärre inte haft tillgång till någon större studie som direkt fokuserar på hur personer med funktionshinder upplever sina studier på folkhögskolor. Vi har emellertid, när vi befunnit oss i miljöer för att söka information om hur olika deltagare med funktionshinder upplevt folkhögskole- 3 Begreppet självständig används här för att beteckna vilja till ett autonomt liv i meningen av att inte vara ständigt beroende av andra för sin dagliga livsföring. Vi inser självklart att människan är en social varelse och därigenom i grunden ömsesidigt beroende av andra. tiden, inte träffat på en enda person som haft en övervägande neg- ativ upplevelse av de studierna. Det betyder naturligtvis inte att sådana personer i realiteten inte finns. Det torde dock stå utom varje tvivel att för många har folkhögskolorna varit en väg som ibland lett direkt bort från utanförskap, och till och med mobb- ning. Att tillföra medvetande är i centrala avseenden synonymt med att tillföra bildning. Denna representerar inte snäva färdighets- eller kompetensområden. Bildning innebär kanske möjligheten att se sig själv som andra, oavsett tid och rum, inte som en del av ovidkom- mande delar, utan som tillhörig en helhet. Folkbildningen svarar inte ensamt för denna process. I fallet med personer med funk- tionshinder finns det många medaktörer. Sålunda är, som vi visar bl.a. med data från enkätstudien till handikapporganisa- tioner, dessa viktiga medspelare i de lokala sammanhangen. Studie- förbunden är genom cirkelverksamheten centrala som det ofta är andra aktörer, som ansvarar för rekryteringen av cirkel- deltagarna. Det är ofta handikapporganisationer eller anhörigfören- ingar, kommunala eller kooperativa handikappverksamheter. Det här kallas ofta målgruppsverksamhet (mot gruppen personer med funktionshinder). Ifall denna inte tankemässigt och metodologiskt sätts in i ett integrerat perspektiv, vilket det naturligtvis ofta görs, särskilt när de olika föreningarna är medarrangörer, är risken stor att särlösningar blir isolerande och befäster och förstärker utanför- skapet, i stället för att bidra till inklusion och medvetandegörande. Många folkhögskolor har en särskild handikapprofil, dvs. de har markerat att man speciellt vänder sig till någon eller några handikappgrupper. Detta innebär troligen att man samlar på sig en fond av erfarenheter genom att arbeta tillsammans med deltagare med en viss typ av funktionshinder. Man har kanske dessutom gjort särskilda anpassningar ifråga om rumslig och pedagogisk tillgänglighet. Flera olika verksamheter vid dessa folkhögskolor drivs i kurser, där de berörda handikapporganisationerna i vari- erande form är medaktörer, allt från att ha det direkta huvud- mannaskapet för folkhögskolan till enkla överenskommelser om medverkan vid rekrytering eller utformning av visst kursinnehåll. Också folkhögskolorna kan riskera att genom riktade kurser, som nästan uteslutande innehåller personer med funktionshinder av en viss kategori, att man medverkar i en kontraproduktiv pro- cess i relation till integrationssträvanden. Det gäller dock endast om inte verksamhetens uppläggning är ett led i en medvetande- Det förekommer t.ex. mycket tydligt uttalat vid dövrörelsens folkhögskola, där deltagarna direkt kan tillägna sig den teckenspråkiga kulturen med vad det innebär av empower- mentprocesser både för den enskilde och för gruppen. Det finns särskilda nätverk inom folkbildningen som försöker medverka till att belysa både organisatoriska och pedagogiska perspektiv kring personer med funktionshinder och folkbildning. Dessa kan behöva förstärkas och man behöver kanske därvid öka sina kontaktytor med handikapp- och rehabiliteringsforskningen. Den tredje processen i den psykologiska empowermentmodellen är att erhålla stöd från andra. Från ett deltagarperspektiv borde detta stöd också vara något av folkbildningens . Det stöd vi här talar om är av psykosocial karaktär, inriktat på att förstärka med- vetandet och utveckla det. Till skillnad från traditionell pedagogik har folkbildningen betonat inte bara lärarnas ledning, hjälp och råd i bildningsprocessen, utan också de andra deltagarnas. Det peda- gogiska stödet har inte, som i allt väsentlig traditionell utbildning, varit reducerat till lärosalen och lektionstimmen, utan – i synnerhet inom folkhögskolorna – medvetet byggts upp kring den kollektiva samvaron, i dess ideala form under ett helt läsårs gemensamma boende och folkrörelseaktiviteter. Stöd har – i synnerhet för personer med funktionshinder – också andra sidor än de pedagogiska. För den enskilde deltagaren med funktionshinder gäller det att få hjälpmedel att öppna de dörrar som är stängda i både bildlig och bokstavlig bemärkelse. Som vi tidigare redovisat skulle man kanske kunna tala om en kedja av olika stödåtgärder, som bl.a. fokuserar på tillgänglighet i fråga om lokaler och studiematerial, pedagogik som tar hänsyn till den funk- tionshindrades särskilda behov, personlig assistans eller ledsagare- service i de fall detta behövs, särskilda insatser (och det gäller kanske i första hand folkhögskolorna) för att möjliggöra inackord- eringen genom anpassat boende eller specialinsatser av psykologer, kuratorer, arbetsterapeuter eller sjukgymnaster med särskilda professionella insatser länkade till folkbildningen (kanske i första hand under längre internatformer). Det är emellertid också viktigt att folkbildningen i sitt riktade stöd till personer med funktionshinder knyter an till folkrörelse- arbetet, eftersom detta kan fungera som ett viktigt stöd i empower- mentprocessen. Genom att bli aktiva i föreningslivet – handikapp- rörelsen är en viktig del av det – kan många människor med funk- tionshinder, som många andra, beträda en arena som möjliggör att man intar andra roller än ett individualiserat utanförskap, som man kanske har varit hänvisad till. Handikapporganisationerna har, som vi tidigare framhållit, varit mycket betydelsefulla inte bara i det intressepolitiska arbetet för att stärka ställningen för personer med funktionshinder i samhället, utan också i att bereda vägen för del- aktighet, som är den psykologiska empowermentprocessens fjärde process. för att tillförsäkra människor med funktions- nedsättning delaktighet och jämlikhet har varit ett av de centrala handikappolitiska dokumenten både internationellt och nationellt sedan de antogs . Att delaktigheten fokuseras hänger naturligtvis samman med att utanförskapet har varit (och kanske till stor del är) regel för hur människor med funktionshinder behandlas på olika områden. Detta har inte minst gällt utbildning. började personer med funktionshinder att i ökande takt (och den var inte särskilt snabb) också nå universitet och högskolor. I många fall hade dessa pionjär- studenter förberett sig genom folkhögskolestudier. Folkbildning- ens roll för att öka delaktigheten för personer med funktionshinder i samhället har emellertid inte varit begränsat till utbildnings- området, även om dess betydelse här sannolikt är ganska omfatt- ande. Den allra viktigaste funktionen som vägröjare för personer med funktionshinder till ökad delaktighet har folkbildningen kanske haft i det nära samarbetet med Folkrörelsesverige i allmänhet och handikapprörelsen i synnerhet. Genom ett aktivt engagemang inom den egna handikappsorganisationen har många människor med allvarliga funktionshinder fått möjlighet att känna delaktighet till- sammans med andra med likartade problem. Handikapprörelsen har i många avseenden också bildat bas för det så kallade brukar- inflytandet i kommuner och landsting. Genom de kommunala handikappråden har de föreningsaktiva valt sina representanter att föra deras talan i relation till tjänstemän och politiska företrädare. Det aktiva föreningsengagemanget har ofta beledsagats av idogt folkbildningsarbete på folkhögskolor och i studiecirklar. Det står emellertid tämligen klart, att personer med funktions- hinder saknar delaktighet i centrala politiska sammanhang, som inte angår specifika handikappfrågor. Trots att kanske väsentligt mer än en tredjedel av den vuxna befolkningen upplever sig ha någon form av funktionsnedsättning, är de knappast alls företrädda i . Detta är ännu mera anmärkningsvärt med hänsyn till att allvarliga funktionshinder på ett helt annat sätt än exempelvis kön eller etnisk bakgrund permanent tvingar människor till utanförskap. Att tala om mångfald på samhälleliga arenor utan att aktivt verka för delaktighet av personer med funktionshinder är inte bara omedvetet utan också otillständigt. Det är möjligt, kanske t.o.m. troligt, att olika samverkansorgan som kommunala handi- kappråd, i vissa avseenden var kontraproduktiva i relationer till ökad delaktighet på politikens område, eftersom det för många personer med funktionshinder upplevts som ett tillräckligt polit- iskt engagemang. Det är också möjligt att många handikapporganisationer snarare värnat om egna aktiva medlemmar än att stimulera dem att ta stegen ut i de politiska partierna eller i andra mera integrerade sam- hällsengagemang.