sou · GRB318d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Vilka är då de främsta skillnaderna vad gäller handläggningen av fallen Feller och i jämförelse med handläggningen av fallet ? För det första förfogade över någon form av information som entydigt pekade i riktning mot att Feller och vistades i sovjetisk fångenskap. I fallet fanns visserligen informa- tion som pekade på att förts bort av sovjetiska myndig- heter, men det fanns egentligen ingen entydig information som pekade på att han vistades i . Kollontajs besked till och att befann sig i tycks aldrig riktigt ha nått fram till utrikesdeparte- mentets tjänstemannaledning, och även om så skett tycks man inte ha satt någon riktig tilltro till det. Däremot fanns information som på olika kanaler hade nått fram till , som gjorde gällande att var död. För det andra träffades överenskommelsen om utväxling av Feller och av schweiziska myndigheter med en sovjetisk delegation i . Fallet drevs däremot, i den mån det överhuvudtaget drevs , konsekvent av svenska legationen i inför, till en början (), en jämförelsevis hög sov- jetisk ämbetsman (vice utrikesminister ), till att () framföras inför den lägre tjänstemannen , till att föras upp på den högsta möjliga nivån (samtal med ), till därefter att på nytt drivas inför tjänstemän på låg- och mellannivå (Sysojev, Lozovskij, ) . I togs Wallenberg-ärendet överhuvudtaget inte upp med möjligt undantag av replik inför Tjernysjev . För det tredje tycks den schweiziske förhandlaren, att döma av den visserligen begränsade dokumentation som stått till denna ut- rednings förfogande, ha presenterat ett förslag till hur fallen Feller och skulle få sin lösning. Man föreslog helt enkelt en ut- växling av vissa sovjetmedborgare mot de schweiziska diploma- terna. och framställde däremot konsekvent förfrågningar om upplysningar rörande öde, eller begäran om svar på av sovjetmyndigheterna utlovade under- Avsåg att utväxla ? Med möjligt undantag för framförs från svensk sida inga förslag till hur man skall få till stånd en lösning på fallet , och det är natur- ligtvis begripligt mot bakgrund av att man inte med säkerhet visste var befann sig. 15Utrikesledningens brist på handling 15.1Hur signalerade utrikesförvaltningen sin syn på ärendet till utrikesledningen? problemformuleringar och förslag till lös- ningar 1945-1947 Om vi kort återknyter till det inledande resonemanget kring ut- rikesförvaltningen, kan vi konstatera att tjänstemännen aktivt sökte klassificera och definiera Wallenberg-ärendet som en viss typ av ärende, som krävde en visst typ av agerande från organi- sationen. , och i synnerhet hade härvid nyckelroller. hade i samband med mottagandet av Dekanozovs note presenterat en första klassificering: befann sig i sovjetiskt beskydd (bild I). Eftersom han var angelägen om att inte behöva handlägga ärendet i försökte han först få anmäld som chargé d'affaires vid den ungerska regeringen för att därefter (när detta förslag avvisats av UD) aktivt söka efter information som skulle möjliggöra en hänskjutande av ärendet till annan myndighet. kunde han presentera en andra klassificering av Wallenberg-ärendet inför ledningen i . var försvunnen , då han sade sig ämna avresa i bil (bild II) (P 2 Eu, 12/3-1945). Ärendet hade alltså blivit ett fall av typen försvunnen svensk. Med denna typ av klassificering av ärendet följde, helt logiskt, att förslag till åtgärd bestod i att man skulle bedriva efterforskningar. , som därtill av kända skäl, var angelägen om att slippa handlägga ärendet levererade som förslag till åtgärd att efterforskningarna borde be- drivas av legationen i (P 2 Eu, 12/3-1945) och/eller en ny svensk legation i (P 2 EuI, 19/4, 14/8, 25/9-1945). kunde emellertid på basis av ny information presentera en ny klassificering av Utrikesledningens brist på handling befaras ha omkommit [genom en bilolycka (mycket sannolikt), rånmord, bakhåll av pilkorsare etc.] under resa till (bild III). Av detta följde rent logiskt att det blev ut- rikesförvaltningens sak (i praktiken uppgift) att få ett klart besked från sovjetiska myndigheter att det verkligen förhöll sig på detta vis, samt att försöka övertyga an- höriga att han hade omkommit. lade härefter, i synner- het efter då han ansåg sig inte längre behöva behandla ärenden rörande , ned stor möda på att få de sovjetiska myndigheterna att lämna besked i den andan att omkommit, samt att försöka få modern att inte hänge sig åt grubblerier. Även kabinettssekreterare engagerades för den senare uppgiften (P 2 EuI, 4/3-1947). presenterade emellertid , på basis av erfarenheter från förhandlingar med den sovjetiska sidan, en revidering av den etablerade bilden av . kanske trots allt fanns i livet i något fångläger i Sovjet- unionen (bild IV). Något förslag till lösning levererade han dock inte såvitt vi vet. Han kan ha föreslagit åtgärder inför vid mötet , men dessa har inte dokumenterats. Klart är dock att mötet med utrikesministern kan ha varit kritiskt för inställning till ärendet. När han lite mer än en månad senare, , tog upp det med sade han sig vara personligen övertygad om att var död. presenterade charge d'affaires på nytt samma reviderade klassificering av Wallenberg-ärendet. Barck- tycks ha kommit fram till samma slutsats som , också genom egna erfarenheter av sovjetisk förhandlings- taktik. Han hade troligtvis inte fått denna insikt efter kontakt med . Han föreslog, om än i indirekta ordalag, att man i borde tillämpa samma metod som ryssarna (samman- koppling av ärenden), och ta upp Wallenberg-ärendet inför Sovjet- unionens minister. Möjligtvis kunde friges genom utväxling. ställde sig , om än i indirekta ordalag, bakom den nya klassificeringen av (i livet i sov- jetisk fångenskap), och föreslog som åtgärd dels att den sovjetiske ministern i utsätts för en verkligt kylig behandling, dels att man skulle överväga åtgärder på de ekonomiska och kul- turella förbindelsernas område. Utrikesledningens brist på handling Sammanfattningsvis kan vi alltså konstatera att den svenska utrikesförvaltningen successivt, på basis av direkta erfarenheter från kontakter med sovjetiska företrädare, svängde i sin uppfattning hur borde förstås, och vilka åtgärder som borde vidtas. berg skall få instruktioner d'affaires vid Debrecen- övrigt ingen åtgärd. 7/3-1945: 9/3 och 12/3-1945: 29/3-1945: Hela svenska med bil mot okänd 14/4-1945: Wallen- 14/4, 19/4, 14/8, 25/9- 21/4-1945: 1945: Klarhet kommer aldrig vinnas". tion att söka upp Debrecen till följd av bör bedrivas av en ny 3/11-1945: instruktion om démarche. sannolikt, rånmord, I övrigt inga kända bakhåll av pilkorsare. om sonens öde. den sovjetiske ministern i 25/4, Abramov 26/12- 1945, 9/3-1946 samt 15/6-1946 att 30/4-1946: Wallen- 5/5-1946: Ingen känd reaktion eller berg kanske trots allt föreslår någon åtgärd. 25/7, 12/12, 1946: 30/12-1946: Wallen- Ingen känd reaktion eller från sovjetisk sida som 30/1-1947: Rapport 30/1-1947: Man bör Ingen känd reaktion eller överväga en "verkligt att "det finnes säker- åtgärder inom ekonomi, Utrikesledningens brist på handling Denna matris syftar enbart till att åskådliggöra UD:s förvaltnings rapportering till utrikesledningen och dess förslag till åtgärder. Så- som framkommit ovan förekom också att utrikesledningen tog initiativ till handling som t.ex. underlät att utföra. Det gäller bl.a. instruktionen av från UD som Söder- blom vidarebefordrade till Bukarest-beskickningen. Det matrisen dock visar är att flera tjänstemän efter var öppna för möjligheten att kunde finnas i livet i sovjetisk fångenskap, att man från sovjetisk sida agerade på ett sätt som kunde tolkas som att öde var förhandlingsbart men att ledningen inte vidtog någon som helst åtgärd med anledning av dessa rapporter. Fem särskilt viktiga dokument Hur signalerade då utrikesförvaltningen sin ändrade uppfattning i ärendet till den svenska utrikesledningen? Om vi förenklar något kan vi postulera att det i de ovan presenterade officiella skrivelserna finns i synnerhet fem dokument som är av särskild vikt. Dessa ut- görs av skrivelse av , rapport från av , Barck-Holsts rapport av , Barck-Holsts skrivelse av , samt skrivelse av . Vi vet dock inte hur utrikesministern såg på innehållet i dessa rapporter. Det har inte återfunnits några svarsbrev från , eller från någon underordnad, som ger en bild av hur man reagerade i . I fallet med officiella skrivelse av vet vi att träffade senare samma vecka. Vi vet dock inte huruvida Wallenberg-ärendet diskuterades i samband härmed. Vi kan dock konstatera att efter detta möte, från att ha ifrågasatt om inte trots allt var i livet, återgick till sin tidigare inställning i ärendet, nämligen att hade om- kommit i . I promemoria (1952) konstaterades att Barck- Holsts officiella skrivelse av lades ad acta. förekommer att mottagaren av officiella skrivelser och handbrev har skrivit ned tankar och funderingar kring eventuella åtgärder. Eventuella randanmärkningar med förslag till åtgärder av utrikesministern hade således kunnat vara en källa till klarhet kring varför han valde att inte agera. Några sådana anteckningar har Utrikesledningens brist på handling emellertid inte återfunnits på de dokument som finns på dossier i arkivet. Emellertid har originalet av rapport till samt rapport försvunnit. Detta skulle möjligtvis kunna tyda på att eller någon annan på UD har gjort anteckningar som vid närmare eftertanke har ansetts vara olämpliga för vidare spridning. 15.2Vad visste utrikesministern om ärendets handläggning? Vi kommer härvid in på Undéns roll i Wallenberg-ärendet. Det kan inte råda någon tvekan om att var väl förtrogen med Söder- bloms inställning i fallet . sände, från Undéns tillträde som utrikesminister under som- maren 1945 fram till avfärd från , inalles fyra officiella skrivelser rörande Wallenberg-ärendet till utrikesministern. Det gäller skrivelsen från av (vari kort redogjordes för samtalet med Abramov ), (vari rap- porterade att han överlämnat en note till Abramov med uppgifter om att setts i ett sovjetiskt militärfordon tillsammans med tre namngivna sovjetiska soldater), (vari Söder- blom rapporterade att Abramov gjort en antydan som kunde tolkas som att alltjämt var vid liv i sovjetisk fångenskap), samt den officiella skrivelsen av , vari rap- porterade från mötet med och uppgav att han var person- ligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller rövare (HP 1 Er, 18/6-1946). Utöver dessa officiella skrivelser skickade fyra hand- brev. På tre av de fyra handbreven (två till kabinettssekreterare ; 6 /7-1945 och 14/8-1945, ett till ; 25/9-1945, samt ett till ; 18/12-1945), återfinns utrikes- ministerns paraff. Sju officiella skrivelser och handbrev i ärendet kan möjligtvis tyckas vara ett ganska litet antal. Då skall man ha i åtanke att , som ovan nämnts, kallades hem för rapportering (sannolikt inför utarbetandet av Undéns tal i rörande förhållande till Sovjet- Utrikesledningens brist på handling unionen) (P 9, 24/9-1945) och därefter befann sig fram till (P 9, 14/12-1945). Wallenberg-ärendet var föremål för viss aktivitet under Söder- bloms vistelse i . upprättades en utförlig kronologisk promemoria över ärendets handläggning, och överlämnade chargé d'affaires vid Moskva-be- skickningen , enligt instruktion från , en démarche i Wallenberg-ärendet hos Abramov (P 2 Eu, 3/11- 1945). Det förefaller rimligt att frågat rörande dessa angelägenheter som onekligen föll inom juris- diktion. hade därtill hemma på middag. Den 3 till befann sig ånyo i (P 9, 27/5-1946). Det kan inte tas för givet att var helt införstådd med och den övriga Moskva-legationens personals erfaren- heter av den sovjetiska förhandlingstaktiken ifråga om parallell- fallen af Sandeberg/Makarova. En genomgång av dokumenten ger dock vid handen att utrikesministern mottog ett tämligen stort antal skriftliga underrättelser i dessa frågor och ärenden. Av de inalles tolv officiella skrivelser, handbrev, telegram och prome- morior, som Moskva-legationen sände till i ärendet –46, var åtta ställda till utrikesministern personligen (eller är försedda med utrikesministerns paraff). Fem av de sju dokumenten innehöll uppgifter som dels pekade på vissa in- tressanta likheter med fallet , dels indikerade att man från sovjetisk sida gjorde en sammankoppling mellan af Sandeberg och Makarova. Det är rimligt att hävda att dessa uppgifter borde ha fått utrikesministern att dra paralleller mellan fallen af Sande- berg/Makarova och fallet . Det gäller den officiella skrivelsen av vari rapporterade att ett antal frigivna danskar uppgivit att af Sandeberg befann sig i lägret utanför (HP 80 B, 15/8-1945), skrivelsen av , då rapporterade att Abramov uppgivit sig inte ha fått något besked (rörande af Sandeberg) från vederbörande kompetenta sovjet- myndigheter (HP 80 Ct, 15/10-1945) (ett svar som var standard i fallet ), telegrammet av , vari vittnade om sovjetisk misstänksamhet mot utfärdandet av pass i (HP 80 Ct, 26/10-1945), skrivelsen av då rapporterade att fyra frigivna svenskar vittnat om att af Sandeberg och fanns i sovjetisk fångenskap (HP 80 Utrikesledningens brist på handling Ct, 1/11-1945) (trots att man från sovjetisk sida ännu inte svarat på den svenska démarchen om af Sandeberg), promemorian av över samtal med Tjernysjev, vari höll för troligt att Tjernysjev fört fram tanken på en sammankoppling av [ärendet Makarova] och liknande ärenden med frågan om de internerade Krasnogorsk-svenskarnas frigivande (af Sandeberg m.fl.) (HP 1 Er, 17/12-1945), samt skrivelsen av , vari , som ovan nämnts, rapporterade att Abramovs an- märkning rörande af Sandebergs hemkomst kunde fattas som en antydan om att trots allt är i livet (P 2 EuI, 30/4- 1946). Två av breven innehöll emellertid information som pekade i rakt motsatt riktning, dvs. att man från sovjetisk sida övergivit strategin att kräva Makarova i kompensation för af Sandebergs hemsändande (och i konsekvensens namn att samma förfarande inte längre skulle kunna vara tillämpbart på fallet ). Det gäller den officiella skrivelsen av , vari konsta- terade att man från sovjetisk sida upprätthållit en samman- koppling mellan fallen af Sandeberg och Makarova, men att an- strängningarna att få hem svenskarna nu krönts med slutgiltig framgång (HP 80 Ct, 4/4-1946), samt handbrevet till Engzell av , vari fastslog att den sovjetiska regeringen ansett sig böra temporisera med hemsändandet av af Sandeberg, så länge fallet Makarova inte fått sin lösning, men att man sedermera trots allt beslutat skicka hem den siste svensken (80 B, 11/4-1946). Fyra av de inalles elva breven i fallet af Sandeberg (av , , och ) var ställda till rättschefen och polchefen . I dessa handbrev redogjorde utförligt för sina erfarenheter av den sovjetiska förhandlingstaktiken och konstaterade härvid bland annat att vi i realiteten inte kunna hoppas på af Sandebergs hem- sändande med mindre fröken [Makarova] återbördas till sin fader (80 B, 10/3-1946). Dessa brev är inte försedda med paraffer av utrikesministern. Även om det är rimligt att anta att Engzell och höll informerad om ärendenas läge, kan det inte tas för givet att hade kännedom om det mer exakta inne- hållet i dessa fyra brev. hade, Arfwedsson i rapporterat till att han under hemlighetsfulla former uppsökts av en anonym person som uppgav sig ha sett på Benczur- Utrikesledningens brist på handling gatan i Pest sittande i en bil tillsammans med tre sovjetiska militärer, vars namn Arfwedsson översände. Denna uppgift vidare- befordrades av till , som i sin tur överlämnade uppgiften till Abramov . I ett chiffertelegram till från UD (troligtvis polchefen ) konstaterades att uppgiften om ryska bilsällskap viktigaste ledtråden (P 2 Eu, 26/4-1946). Arfwedssons telegram om att setts tillsammans med sovjetiska militärer i en bil, ställdes till och på telegrammet återfinns endast dennes paraff. skickade Arfwedsson en officiell skrivelse till vari han rapporterade om läget i efterforskningarna efter Wallen- berg. Enligt Arfwedsson hade senast varit sedd i Pest. Därefter hade ingen sett honom och det enda man kan prestera är rena gissningar utan praktiskt värde. Dessa gissningar fördelar sig enligt tre huvudteorier 1) att bortförts av ryssarna respektive eventuellt skjutits vid flyktförsök, 2) att skjutits av pilkorsare, 3) att Wallen- berg omkommit under bilresan antingen genom överfall i plund- ringssyfte, genom en flygbomb eller genom en bilolycka. avslutade sin skrivelse med att man nog ej [bör] fästa några större förhoppningar vid att de fortsatta utredningarna skola bringa positiva resultat. Vad som kan göras kommer emellertid att göras (P 2 EuI, 26/1-1946). Som framgår nämnde Arfwedsson intet i skrivelsen till om att skulle ha setts i en bil till- sammans med sovjetiska militärer. Betyder detta att inte blev informerad om den viktigaste ledtråden ? Detta är möjligt, men det förefaller märkligt att polchefen skulle ha underlåtit att rapportera inte endast om Arfwedssons skrivelse av utan också om det faktum att han (och ) instruerade att vidarebefordra denna vittnesuppgift till sovjetiska företrädare. Utrikesledningens brist på handling Vad visste utrikesministern om de schweiziska diplomaterna ? Vad gäller parallellfallen med de två schweiziska diplomaterna , tillställdes utrikesministern inalles två handbrev från envoyén Przybyszewski Westrup i . I den officiella skrivelsen av rapporterade Przybyszewski Westrup att det schweiziska politiska departementet ansåg sig med bestämdhet veta, att Feller och alltjämt äro i livet men befinna sig i rysk fångenskap (HP 1 Cs, 24/9-1945), och i skrivelsen av kunde Przybyszewski Westrup meddela att och överenskommit en utväxling av åtta sovjetiska medborgare i utbyte mot fem schweiziska diplomatiska och konsulära tjänstemän, däribland Feller och . skrivelser är av stor vikt eftersom han gav en utförlig skildring av omständigheterna kring utväxlingen. Han konstaterade också att man från schweizisk sida var medveten om att utlämnandet av den sovjetiske medborgaren innebar ett brott mot det egna landets asylrättsprinciper. ej hava utlämnats, därest det icke gällt att köpa liv för liv (HP 1 Cs, 15/1-1946). De schweiziska myndigheterna hade även hemlighållit uppgörelsen eftersom man ville förebygga en schweizisk presskampanj, som ej hade kunnat undgå att skada förhållandet till (HP 1 Cs, 15/1-1946). Undéns paraff återfinns på detta dokument som kanske utgör den viktigaste dokumentationen på att utrikesministern var väl underkunnig om det schweiziska agerandet i dessa parallellfall till Wallenberg-ärendet. Utöver skrivelserna skickade (minst) två telegram till UD i ärendet. I enlighet med ovan nämnda instruktion av (rörande information kring den sovjetisk- schweiziska utväxlingen av sovjetmedborgare i utbyte mot Feller och ), översände Bern-legationen ett telegram , vari rapporterades att Feller och anlänt till . rapporterade attachén i , , att Feller ansåg det finnas gott hopp [] att är i livet. Vidare uppgavs i telegrammet att ryssarna [] i Utrikesledningens brist på handling månader vid förfrågan vidhöllo att de alls intet hade sig bekant om hans – Fellers – öde (P 2 EuI, 15/3-1946). Denna anmärkning borde onekligen ha fått utrikesministern att dra vissa paralleller till ärendet. I fallen med de schweiziska diplo- materna, liksom i fallet af Sandeberg, hade de sovjetiska myndig- heterna svarat undvikande med hänvisning till att undersökningar alltjämt pågick. De sovjetiska svaren i bägge dessa fall var således i det närmaste identiska med de svar de svenska diplomaterna fick på sina démarcher rörande . I samma telegram angavs emellertid också att Feller med be- stämdhet sade sig veta att pilkorsarna avsågo att undanröja (P 2 EuI, 15/3-1946). Huruvida var bekant med brev och de två telegrammen är inte känt. Det förefaller dock rimligt att utrikesministern hölls underrättad åt- minstone om telegrammet av . På telegrammet anges att det delgivits statsråden , och . Reuterswärds rapport om läget i efter den sovjetiska ockupationen av förtjänar härvid att nämnas. Rapporten är ställd till utrikesministern och är försedd med bland annat Undéns och paraffer. Häri redogör Reuterswärd bland mycket annat för den sovjetiska deportationen av tusentals människor ur den tyska befolkningsgruppen i till slav- arbete i (HP 1 Eru, 29/8-1945: 4). Reuterswärd infogade häri följande skildring: Om det i sista stund fattades några i en anbefalld kontingent, gingo de ryska soldaterna ut på gatorna och togo första bästa personer de anträffade oberoende av deras nationalitet. [] Bland de bortförda befann sig en av beskickningens chaufförer. Jag sökte genast hjälp hos ministerpresidenten och denne utverkade, att han – och vissa andra personer – skulle släppas. Men gåvo ryssarna order, att deras tåg skulle avgå, och skyllde sedan på att man ej kunde få tag i dem (HP 1 Eru, 29/8-1945). I ljuset av bl.a. uppgifterna i rapporten av av att Budapest-beskickningens personal, trots sin diplomatiska immunitet, tvingats till arbetstjänst av den sovjetiska militären (P 2 EuI. 2/5-1945 []), förefaller det inre orimligt att Reuterswärds Utrikesledningens brist på handling uppgifter borde ha satts i samband med försvinnande. Det finns dock inga anteckningar på dokumentet som tyder på att man drog några som helst paralleller mellan Reuterswärds rapport och fallet . I anslutning till denna rapport översändes en promemoria från Reuterswärd, vari denne konstaterade att sovjetiska militära myn- digheter även försökt få till stånd en deportation av tyska diplomater som internerats i . Reuterswärd konstaterade att ryssarna ha visat speciellt intresse för diplo- materna (HP 1 Eru, 11/10-1945). Barck-Holsts och rapportering till Efter tillträde som sändebud i sändes sex officiella skrivelser i Wallenberg-ärendet till utrikes- ministern och ett handbrev till polchefen . I brevet av (till ) skrev att det , efter att bragt Wallenberg-ärendet inför , inte fanns mycket att göra utom att avvakta den högstes besked, eftersom de lägre tjänstemännen inte vågade 'påminna' sekretariat om saken (P 2 EuI, 7/10-1946). skickade ett telegram, (rapport från samtal med Abramov), samt fyra officiella skrivelser i Wallenberg-ärendet till utrikesministern; (rapport från samtal med Sysojev), (rapport från samtal med Lozovskij), (rapport från samtal med Kotjetkov) och , (resonemang om den sovjetiska förhandlingstaktiken i fallet m.m.). I telegrammet av skrev att han till- frågat huruvida något nytt erfarits om . Han upplyste, att ännu intet nytt framkommit samt frågade om hur fallet Makarova utvecklats (P 2 EuI, 25/7-1945). I skrivelsen av uppgav att han frågat huruvida [han] finge fatta hans i detta sammanhang framställda spörsmål [angående Makarova och Granovskij], som en bekräftelse på att vore i livet och att det numera ifrågasattes en utväxling, och att Sysojev kategoriskt bestridit att något samband förefunnes mellan fallet och de [] ovannämnda fallen (P 2 EuI, 12/12-1946). Utrikesledningens brist på handling I skrivelsen av rapporterade att man från sovjetisk sida sökt begagna [Wallenberg-fallet] såsom ett slags förhandlingsbasis, samt att det var obekant för honom huruvida ett motsvarande tillvägagångssätt förekommit i Utrikes- departementet när minister eller hans medarbetare gjort framställning i de tre nyssnämnda fallen (P 2 EuI, 30/12- 1946). avgick två officiella skrivelser från legationen i . rapporterade från samtal med , varvid denne skulle ha uppgivit att det ju vore uppenbart, att omhändertagits av sovjet- trupper och att redogörelse för efterforskningarna skulle lämnas beskickningen (P 2 EuI, 14/1-1947). rapporterade (från samtal med samme ), att denne uppgivit att det säkerligen [fanns] läger inom som ännu icke kunnat slutföra ordern om efterforskning (P 2 Eu I, 30/1-1947). föreslog avslutningsvis i sin rapport att den , vid en eventuell ny interpellation i , borde deklarera att fortsatt dröjsmål med besked i Wallenberg-fallet från sovjetisk sida, kunde vara av natur att kunna störa det eljest goda grannskapsförhållandet.