sou · GRB3127d9 · 2004-01-01 00:00:00 — Efteråt tänkte hon att morfar kanske skulle ha klarat sig bättre om hon lyckats stoppa ambulansen med en gång. Vid en traumatisk situation som varar kan i stället tidsupp- fattningen förändras så att barnen upplever att det gått än vad klockan visar. Den försvarsreaktion som kanske är allra viktigast är förmågan att tillfälligt skjuta undan alla känslor så att tankeapparaten kan inrikta sig helt på att hantera den yttre hotsituationen. Det kändes som om jag drömde. Allt kändes så overkligt. Jag kunde inte förstå att det var någon fara. Allting kändes så tomt, känslorna bara försvann. Jag kunde inte känna rädsla, ilska eller någonting. Alla känslor var blockerade. Jag ville att allt ont som hade hänt skulle försvinna. Att det livet som jag levde skulle ta slut och ett annat kunde börja. Ett mycket bättre liv. (Flicka som var med om branden på i ) (30) Vissa bitar av minnet kan försvinna, allt verkar som en mardröm: Jag gick ut på övergångsstället och sen minns jag ingenting förrän jag låg i ambulansen. Men jag trodde det var en hemsk dröm. Jag såg mamma och en man [en av ambulansmännen]. Drömmen tog aldrig slut. Jag frös och kunde inte röra mig. Det gjorde ont och drömmen bara fortsatte. Så minns jag att vi körde in i ett garage [ambulansintaget på sjukhuset]. Sen minns jag ingenting förrän de började röntga mig. Då först började jag förstå att det hänt något. Att allting var på riktigt. Känsloreaktionerna kommer sedan när den omedelbara chocken avtar, som rädsla och protester. Om personer som barnen tycker om också är drabbade, kan barnen uppleva en stark oro för dem. Vanligtvis kommer denna oro när barnen själva har kommit i säkerhet. Farfar klarade sig utan skador. Men farmor fick en spricka i bröst- benet. Då trodde jag att hon var så skadad att hon skulle dö. Jag var hemskt rädd. Andra barn kan bli som förlamade, när hjärnans förmåga att hantera all information bryter samman. Precis som vuxna kan barn ta sin tillflykt till välkända handlings- mönster. Efter en dramatisk händelse eller efter att ha fått ett sorgligt besked kanske barnen frågar om de får gå ut och leka. Det är ett sätt för dem att finna en form av trygghet och stabilitet i en situation som blivit osäker och skrämmande. efter en traumatisk händelse är det normalt att barn har vissa efterreaktioner. Det är barnens medvetande som bearbetar det som har hänt, och det behöver inte betyda att de har allvarliga problem. Först om reaktionerna dröjer sig kvar brukar man tala om posttraumatiskt stressyndrom. (Se avsnitt 3.1.3). Barn och ungdomar som överlever ett livshotande trauma har många av de symptom som vuxna har i samma situation. En karakteristisk följd av ett trauma är någon form av åter- upplevande av händelsen. Det kan komma i form av starkt påträngande och återkommande tankar om olyckan eller som flashbacks, starka och ofrivilliga visuella minnesbilder. Minnesbilderna kan framkallas när individen möts av ett ljud, en lukt eller ett synintryck som påminner om olyckan, men kan också komma utan yttre stimulans. (23, 24, 26, 29) En pojke som varit med om en trafikolycka reagerade starkt varje gång han kunde höra bromsljud från gatan utanför klassrummet. Hans tankar gick direkt till olyckan som han överlevt, bilder och minnen från hän- delsen passerade revy. I klassrummet gick han in i sin egen inre värld och fick svårigheter med att följa den röda tråden i undervisningen. Eftersom skolan låg i ett mycket trafikerat område blev detta ofta aktuellt. Följande exempel visar att minnesbilderna också kan uppträda som ljud: Skriken är ett av de svåraste minnena. Jag hör dem i sömnen, jag hör dem när jag vaknar och jag vet att någonstans där ute låg mina kompisar, och det kunde ha varit de som bad om hjälp. (Pojke som var med om branden på i ) (30) Dessa tankar och minnen kommer ofta när barnen gått och lagt sig, det är tyst och de och inte har något annat att tänka på. Många barn får sömnstörningar, mardrömmar och mörkrädsla. (24, 29, 33) Efter olyckan drömde jag mardrömmar. Det kändes som om allt skulle hända igen. En gång ringde en kompis och skojade och förställde rösten i telefon. Då fick jag för mig att det var mamma som försökte ringa och att det hade hänt henne något. Jag drog ur telefonjacken för att slippa höra. Så rädd blev jag. () (32) Eftersom minnesbilderna ofta är väldigt obehagliga är det svårt att prata om dem, både för barnen och för föräldrar och andra i barnens omgivning. Då får barnen inte bearbeta dem ordentligt, utan går med problemet ensamma och skräms av sin maktlöshet över sina egna tankar. (23, 24, 26, 29) Barnen känner ångest och sårbarhet eftersom deras grundläggande trygghet har krossats. Precis som vuxna har barn generellt en känsla av att obehagliga och skrämmande saker inte händer mig, bara andra. Det är inte en logisk känsla men ganska nödvändig för att man ska våga leva. Men vid en traumatisk händelse motbevisas denna tros- sats, och det betyder ju att hemska saker kan hända igen. Barnen kan därför bli väldigt fixerade vid säkerhet och vill ogärna vara åtskilda från föräldrarna. Detta gäller i högsta grad de minsta barnen men även tonåringar får ett ökat beroende av föräldrarna. Både yngre barn och tonåringar kan återgå till att sova i föräldrarnas säng den . Barnen regredierar, återgår till ett tidigare stadium i sin utveckling. De uppför sig barnsligare än vad man kan förvänta sig av dem i den åldern. man framför allt se hos småbarn men även i viss utsträckning hos äldre barn, och det brukar gå över när barnen känner sig tryggare. (23, 29) Ångesten kan också ge kroppsliga symptom: svimningsanfall, trötthet, svettningar, muskelspänningar och smärtor, orolig mage och huvudvärk, eftersom barnet använder mycket kraft på att ständigt vara beredd inför nya hemska saker. Barn som utsatts för stressande livshändelser drabbas i större utsträckning av infektioner och kronisk trötthet. (23, 27) En typisk efterverkan är så kallade trauma-specifika rädslor – barnen utvecklar en kraftig rädsla mot den eller de företeelser som traumat bestod av. För att undvika att bli påminda om olyckan kan barnen få rent tvångsmässig motvilja mot saker som påminner dem om den. De kan vägra att resa med bil, tåg, flyg och båt för att fruktan blir för stark. (23, 24, 26) Efter jordbävningen i var många barn rädda för skolbyggnaderna och vägrade gå till skolan, eftersom det var i skolan de hade drabbats av jordbävningen. (18) Skillnaden mot barn med fobier är att traumatiserade barns rädslor ofta är mycket specifika: ett barn med hundfobi är rädd för alla hundar, men det hundbitna barnet är rädd för till exempel schäfrar, beroende på vilken sorts hund det var som bet barnet. Fruktan, liksom de påträngande minnesbilderna, utlöses ofta av saker som kan påminna om händelsen, framför allt sinnesintryck. (23, 24, 26) var med då hans kamrat blev överkörd. efter den händelsen reagerade han starkt på åsynen av bilar av samma märke som körde över hans kamrat, han blev rädd då han hörde ambulans- sirener, han klarade inte av att se sjukhusscener på TV och han blev livrädd om någon var ute och sprang längs vägkanten då han åkte bil med sina föräldrar. , , var med om en bilolycka tillsammans med sina farföräldrar. Efter olyckan tycker hon att det är obehagligt att åka bil. Jag vill inte att de ska köra fort, jag känner mig så rädd då. I början saktade de farten när jag sa det. Efter olyckan börjar äta åksjukepiller, även för kortare åkturer. Det kändes så konstigt i magen. Den gick liksom upp och ner och jag mådde illa. Andra barn kan i stället vara helt fixerade vid händelsen och nästan tvångsmässigt återberätta den. Mindre barn kan på ett maniskt sätt repetera lekar som direkt eller indirekt handlar om det som hänt. Men att leka om det som hänt kan också, framför allt hos förskole- barn, vara ett sätt att bearbeta det som skett. (23, 26) Efter en flygolycka där en förskollärare och några daghemsbarn omkom, kunde föräldrarna på ett möte på daghemmet berätta att deras barn i sina lekar bearbetade händelsen. Flygkrascher och begravningar var vanliga teman i deras lekar. Lustigt nog uppvisade barnen inte dessa lekar på daghemmet innan personalen fått tillfälle att bearbeta hän- delsen och på så sätt blivit i stånd att ta emot barnens lekar. Ungdomar som upplevt något traumatiskt kan söka upp farliga situationer. Det finns olika förklaringar till det: en förklaring är att de gör det för att bevisa för sig själva att de nu är i säkerhet (23), en annan förklaring är att det handlar om att återuppleva eller återkalla den traumatiska händelsen, på samma sätt som mindre barn gör i sina lekar. En vanlig reaktion på många traumatiska händelser är förnekande. Barn kan ihärdigt förneka att deras föräldrar och syskon är döda eller att deras hus är förstört. Två bröder på fem och är närvarande när deras mamma dör i den armeniska jordbävningen 1988. i chock får de också se moderns kista omgiven av gråtande släktingar. Trots detta envisas barnen med att mamman har åkt till på en affärsresa. De undviker att titta på foton av henne och ville inte röra vid hennes kläder och tillhörigheter. Deras mormor stöder denna fantasi eftersom hon tror det är bäst för dem. efter jordbävningen lider pojkarna fortfarande av posttraumatisk stress. När de vuxna inte pratar med barnen om vad som hänt skapar de sig sin egen bild av händelsen, vilket kan leda till missförstånd. Förskolebarn har lättare för att missförstå vad det är som händer eller har hänt. Typiskt nog är det också dem som man normalt pratar minst med, de får sällan den konkreta information och de förklaringar som de behöver. Barn tar lätt på sig skuld – antingen för att de inte kunnat förhindra en olycka eller rädda någon, eller också för att de anklagar sig själva för att med någon handling ha orsakat olyckan. Även i situationer där barnet omöjligt skulle ha kunnat förändra händelseförloppet, kan barnet förebrå sig själv. (23, 29) En tioårig pojke överlever jordbävningen i . av efter jordbävningen tar han på sig ständigt ökad skuldbörda: först för att han inte kunnat rädda sina döda släktingar, sen för att han inte kunnat rädda alla armenier som lidit och dött av jordbävningen och slutligen tar han på sig skuld för alla tragedier som drabbat i historien. Barn i skolåldern har en större kapacitet att agera i till exempel en olycka och kan därför lättare känna att de borde ha gjort något. Å andra sidan har småbarn mer av ett magiskt tänkande och missupp- fattar lättare situationer, vilken skulle kunna innebära att de har lättare att tro att något de tänkt eller gjort på något sätt orsakat en olycka. (23) känner barn verklig skuld, om de på något sätt orsakat olyckan, till exempel genom att leka med tändstickor. De kan också känna skuld över saker som inte har att göra med orsaken till olyckan, som hur deras relation varit till någon som dött, vad de sagt eller inte sagt, om de varit osams med en förälder innan den dog. De kan känna skuld över något de tänkt eller gjort eller över att de själva överlevt medan andra har dött. (18, 23, 29) var i sina tidiga tonår då hon överlevde i en olycka, där flera i familjen dog. Hon kunde inte förstå varför hon skulle få leva när de andra var döda, vilket blev en tung börda för henne att bära. Det var svårt för henne att glädjas över att hon levde, all hennes energi gick åt till att tänka på hur orättvist det var att hon undkommit döden. När barn utsätts för våld är skuldkänslorna ännu mer komplicerade, barnet kan ta på sig skulden för att det blir utsatt för övergrepp, till exempel för att förklara och ursäkta övergreppen. Barn kan utveckla en stark vrede som reaktion på traumatiska händelser. Vreden kan riktas mot barnets omgivning men även mot barnet självt. (23) De kan anklaga föräldrar och lärare för att inte ha skyddat dem eller hindrat den traumatiska händelsen från att inträffa. Azarian och Skriptchenko-Gregorian påpekar att barnen ofta verkar arga på dem som har vården om dem. Efter en olycka eller katastrof kan barnen känna sorg och saknad över någon närstående som de har förlorat, eller över personliga ägodelar, bostad eller husdjur. Förlust av självkänsla och trygghet kan också leda till nedstämdhet. Barn är sällan ledsna längre stunder i taget men de kan reagera med starka känslor i stunder när de blir påminda om sin förlust. (23) Tonåringar rapporterar påfallande ofta depression. Det är oklart om tonåringar är mest lika barn eller vuxna i sina posttraumatiska reaktioner. Viss forskning pekar ut att det kan finnas reaktioner som är typiska just för tonåringar. Bland dessa reaktioner skulle man i så fall kunna urskilja ett utagerande be- teende, för tidigt intåg i vuxenvärlden och en skadad utveckling av den egna identiteten. Med det sistnämnda menas att tonåringarna inte genomgår vissa för åldern viktiga utvecklingssteg, som att planera vilka framtida yrken de är intresserade av, eller att bilda sig egna åsikter och personliga livsfilosofier. Tonåringar kan bli å ena sidan väldigt medgörliga och tillbakadragna eller å andra sidan aggressiva, sexuellt utagerande och missbruka alkohol och droger. Det tycks också som om det är vanligare att tonåringar känner skuldkänslor och sluter sig inom sig själva än vad som gäller yngre barn. (27, 34) Koncentrationssvårigheter kan göra det svårt för barnen i skolan. Det säger sig självt att om man är upptagen av att kämpa mot obehagliga minnen, gräva ner sig i skuldkänslor, vara beredd på nya olyckor eller sörja över en avliden familjemedlem, så är det svårt att ägna sig åt studierna. (23, 24) Barn kan också uppleva en rad kognitiva förändringar. De kan upptäcka att deras minne har försämrats, så att de både har svårt att lära sig nya saker och att komma ihåg gamla förmågor, som notläsning. En del barn har efter en traumatisk händelse fått en ny syn på tillvaron, och ägnar mer tid åt funderingar över meningen med livet. Dyregrov skriver att det gäller främst barn i skolålder, särskilt i slutet av mellanstadiet. Men också yngre barn kan säga saker som tycks ovanligt eftertänksamma för deras ålder. var och pratade med sin lekkamrat efter det att hennes pappa omkommit i en tragisk bilolycka. Det är så orättvist att pappa dog före farmor, sade hon. Det är ett exempel på ett för åldern avancerat språkbruk och moget tänkande hos ett förskolebarn. Någon dag efter dödsfallet fick hög feber, utan att uppvisa några andra sjukdomssymptom. Hon gjorde då sin mamma så bestört att hon ringde till psykologen. Det hade sagt var: Mamma, vet du varför jag är sjuk? Mamman svarade nej på frågan. Det är för att pappa är död. Barn vill också gärna hitta en förklaring på själva olyckan, eller försöka minnas om de fått en varning eller varsel innan det skedde. Det återger dem en del av den förlorade tryggheten om de kan känna att de kan lära sig att känna igen varslen till nästa gång, och på så sätt vara förvarnade inför hemska händelser. (23, 26) När vi drabbas av svåra upplevelser gör det ofta att vi mognar och utvecklas. Det gäller också barn, kanske främst i ungdomsåren. De omvärderar vad som är viktigt, kan vinna en ny styrka och självsäkerhet och ett medlidande för andra som har det svårt. De har övat sig i att prata om svåra saker och kan uppskatta kärleken från föräldrar och vänner på ett nytt sätt. En del känner att de vill fånga dagen och inte planera för mycket framåt; andra inser att de har ägnat sig för mycket åt materialistiska och oviktiga saker och förändrar sina värderingar. Men allt detta leder också till att de kan känna att kompisarna är väldigt omogna eller ytliga. (23, 29) En sak har olyckan i alla fall lärt mig. Och det är att uppskatta livet så länge man lever. 3.1.3Posttraumatiskt stressyndrom och andra långsiktiga efterverkningar Barn som utsätts för traumatiska händelser, även enstaka sådana, kan på lång sikt få en mer negativ livssyn. De kan ha känslor av nedstämdhet, pessimism, skuld och hjälplöshet. De kan ha färre personliga mål med livet och lägre självförtroende, de väntar sig att hemska saker ska hända och tror sig få ett kort liv. Just känslan av att man kommer att dö ung anser vissa vara ett framträdande drag i det som kallas posttraumatiskt stressyndrom. (18, 23, 26, 29) Det är först under de senaste 15–20 åren som man har börjat förstå att barn kan plågas av posttraumatisk stress precis som vuxna. Posttraumatisk stress eller posttraumatiskt stressyndrom (PTSD) är en psykiatrisk diagnos som innebär att personer med dessa problem behöver professionell hjälp. Posttraumatisk stress kan kort beskrivas som ett tillstånd där de vanliga efterreaktionerna på ett trauma fortgår (mer än en månad) och med en sådan intensitet att det är handikappande för barnet i dess vardag. , den yngre av två syskon, går med sin mamma på en fotbolls- match i . Alltför många åskådare släpps in, och när publiken rusar framåt efter ett mål kläms flera personer till döds, däribland mamma. Efter olyckan får han hjälp att hantera sin sorg efter mamman, men efteråt blir han remitterad till terapi för posttraumatisk stress. Han har svårt att acceptera att hans mamma är död, och han pratar fortfarande med henne. Han drömmer mardrömmar om att bli krossad, och har påträngande tankar om olyckan. Han är mer lättretad, aggressiv och har svårare att koncentrera sig i skolan än förut. Han blir upprörd varje gång han hör meningar som innehåller orden hill eller borough. Ett problem med posttraumatisk stress när det gäller små barn är svårigheten att ställa en säker diagnos eftersom barnet själv kanske inte kan förklara eller beskriva hur det känner. När ett barn undviker att tala om det hemska det varit med om, tolkar föräldrar det lätt som att barnet har glömt det. (23, 27) Mycket forskning det har ägnats åt att försöka ta fram bra metoder att så snabbt som möjligt efter en olycka ta reda på vilka barn som är i riskzonen för att utveckla långtidsproblem. (se t.ex. 36, 37, 38) Svåra trauman under barndomen kan påverka den biologiska utvecklingen, genom att den kemiska balansen i kroppen rubbas av den stress som barnet lever under. (se 23 för översikt) En del forskning visar på att PTSD hos ungdomar kan leda till alkoholism. Om en tonåring har obearbetade symptom på PTSD kan han eller hon använda alkohol eller andra droger för att döva problemen, till exempel för att somna lättare och sova utan mardrömmar. Även för barn som inte får regelrätt PTSD kan ett trauma få genomgripande långsiktiga efterverkningar och vara något som förändrar dem för livet. (23) Minnet av olyckan kommer alltid att finnas kvar. Jag tror en krock är bland det värsta man kan vara med om. Jag glömmer det aldrig. Och jag vill aldrig vara med om det igen. (flicka, ) (32) började jag fundera. Känslorna vällde fram. Jag tänkte på dem som hade dött. Jag visste inte vad jag skulle säga till deras föräldrar om jag träffade dem. Jag kanske borde ha ringt eller något. Jag märkte att olyckan förändrade mig. Jag blev tystare än vanligt, satt för mig själv och ville åka till och till sjukhuset. Det var det enda jag kunde tänka på. Hela mitt liv förändrades. Jag har inte pratat med någon vuxen om det här. Det känns som om det kommer att lägga sig när det blir dags. Livet går ju vidare. känns det bättre, men jag vet att olyckan alltid kommer att vara en del av mitt liv, mitt förflutna, min framtid. Jag tar ingenting för givet längre, jag har insett hur dyrbart livet är. (Flicka, gymnasiet, som var med om branden på i ) (30) Men barn kan också få en stärkt självkänsla och tro på sin förmåga, om de lyckas hantera en traumatisk händelse på ett bra sätt, och om de får stöd och beröm för detta från vuxna i omgivningen. 3.2Barns reaktioner när andra drabbas 3.2.1När anhöriga eller kompisar drabbas Något som man inte lika ofta tar i beaktande är hur barn påverkas när familjemedlemmar eller vänner drabbas av en olycka. Både om de är närvarande vid olyckan eller inte kan barnen få traumareaktioner på samma sätt som när de själva drabbas av en olycka. (23, 26) hade förlorat sin bror i en olycka. Tiden efter detta utvecklade han flera tvångsmässiga tankar. Han kände sig tvungen att kontrollera att dörren var låst, spisen avstängd och sladden till strykjärnet urdragen. Han beskrev hur han om och om igen måste kontrollera om dörren var låst innan han gick till skolan. Om en olycka som den som tog hans brors liv kunde ske, kunde också vad som helst äga rum. Hans tvångshandlingar ska uppfattas som ett sätt att försöka återfå trygghet i en värld som plötsligt blev helt oförutsägbar. Genom att på ett ritualistiskt sätt utföra vissa saker, kunde undvika att nya fruktansvärda saker inträffade. reagerade starkt kväll mellan sju och åtta. Hon blev efter hand medveten om detta mönster och kunde berätta att det var just som hon fick reda på att en av hennes nära vänner hade omkommit. När det sker lite större olyckor är det många barn som påverkades, därför att de kände de drabbade mer eller mindre väl. En svensk skolklass från Kvarnbackaskolan i på klassresa körde 1988 in i en tunnelmynning i Måbödalen i . 12 barn och 3 vuxna dödades. Efter att budet om olyckan nått irrade många barn omkring ensamma i . De blev lätta offer för journalister som ville ha intervjuer – barnen behövde prata med någon, och inga andra vuxna fanns till hands. När tillståndet normaliserats något gjorde Kvarnbackaskolan sitt bästa för att hjälpa barnen på skolan med deras reaktioner på olyckan. Skolpersonal berättar att efter olyckan, men framför allt , fanns en ökad oro och ängslan bland barnen i Kvarn- backaskolan. Småskador gavs större uppmärksamhet än vanligt. Oron var också märkbar i samband med medieinslag om olyckor. TV:s uppföljningsreportage om olyckan i Måbödalen medförde starka känslor på alla de tre skolorna i rektorsområdet. Det visade sig bland annat genom ilska, gråt och ont i magen. Barnen hade det extra svårt på stora samt vid årsdagen av olyckan och på de dödas födelsedagar. Barn vars kompisar råkat ut för olyckor kan få gå med sin oro och sina funderingar utan att någon vuxen ger dem tillfälle att prata om det. Ja, min klasskompis blev påkörd. När dom berättade det, så trodde jag att det var ett skämt och så var det på riktigt... så jag fick en chock. Jag tänkte, att han säkert dör eller nånting. En kompis till honom och jag pratade om det. Jag blev lite mer aktsam än förut – förut gick jag bara rakt fram och tänkte dom ser mig. Det var ingen som pratade om olyckan... (Pojke i årskurs 5) (14) Det är illa nog när vuxna inte förstår barns sorg och oro. Men ibland kan föräldrars reaktioner vara rent destruktiva: En flicka på oroar sig för sin syster som ligger på sjukhus efter en olycka. Hon har skuldkänslor för olyckan. Hennes mamma är också mycket orolig. Men hennes pappa reagerar med ilska: han anklagar flickan för att ha orsakat olyckan och har börjat slå henne. Även i välfungerande familjer blir syskon till ett barn som skadats i en olycka tvungna att acceptera att föräldrarna ägnar mer tid åt det skadade syskonet och inte har tid med dem själva i samma utsträckning. Det kan vara ett trauma i sig för yngre barn att skiljas från föräldrarna, om de får bo hos mor- och farföräldrar, särskilt om de inte får veta vad som händer. Av det 40-tal samtal med tydlig anknytning till olyckor som har dokumenterat kom över hälften från barn eller ungdomar vars kompisar eller familj råkat ut för olyckor. I några av fallen hade den som ringde själv varit med vid olyckan men överlevt medan andra hade dött. Åtta samtal handlade om kompisar som dött. I några samtal hade olyckan skett, men andra barn ringde för att prata om många svårigheter de hade och tog då även upp att de var så ensamma för att deras bästis dött i en olycka. Fem samtal kom från barn som oroade sig för kompisar som låg på sjukhus efter inträffade olyckor. Åtta av samtalen kom från barn vars föräldrar eller syskon eller bådadera avlidit. Två av dessa barn bodde i fosterfamilj. Ett samtal handlade om oron för ett syskon som låg på sjukhus.