sou · GRB314 · 2004-01-01 00:00:00 — Om bolaget exempelvis använder riskkapital för att betala tilläggsförmåner till försäkringstagarna minskar bolagets egna kapital. Om ingriper för att stoppa en sådan gottskrivning kan följden bli att medel omfördelas inom försäk- ringstagarkollektivet. Skall hänsyn tas till försäkringstagarnas samtliga intressen måste ingripandets betydelse för stabiliteten i bolaget vägas mot ingripandets betydelse för riskkapitalets fördel- ning försäkringstagarna emellan. En tydlig separering av försäkringsbolagets åtaganden från för- säkringsbolagets riskkapital kompliceras av att det historiskt sett inte har gjorts någon tydlig uppdelning mellan försäkringstagarnas roller som delägare och fordringsägare (jfr SOU 1991:89 s. 142). Ett särskiljande av försäkringstagarnas dubbla roller medför svåra överväganden . Att försäkringstagaren skall få kompensa- tion för sitt riskkapitalbidrag är det ingen som ifrågasätter. Frågan är däremot vilka mekanismer som skall skydda denna rättighet. Det ligger utanför utredningens mandat att vidare analysera denna fråga och än mindre att komma med förslag på hur den skall lösas. Utredningens förslag till principer för ett moderniserat solvens- system omfattar endast försäkringstagarnas anspråk i egenskap av fordringsägare. Utredningen förutsätter dock att frågan om försäkringstagarnas olika roller i livförsäkringsbolagen kommer att lösas i något annat sammanhang. 3.3Sammanfattande beskrivning av det föreslagna solvenssystemet I den nuvarande regleringen ligger det främsta skyddet för försäk- ringstagarna i att bolagen gör betryggande försäkringstekniska avsättningar. Annorlunda uttryckt värderas åtagandena syste- matiskt till ett högre belopp än vad som realistiskt kan förväntas vara väl avvägt. Som nämndes inledningsvis i detta kapitel anser utredningen i stället att de försäkringstekniska avsättningarna skall beräknas realistiskt. Det innebär dock inte att de skuldtäcknings- tillgångar som täcker de försäkringstekniska avsättningarna kommer att minska i motsvarande mån. Avsikten är fortfarande att sådana tillgångar med marginal skall täcka det realistiska värdet av bolagets åtaganden. Skillnaden mot det nuvarande systemet är att Principer för ett moderniserat solvenssystem skuldtäckningstillgångarna förutom att täcka de försäkringstek- niska avsättningarna också skall täcka det som utredningen benäm- ner säkerhetsmarginal. En realistisk värdering av ett bolags försäkringsåtaganden inne- bär således att de försäkringstekniska avsättningarna för för- säkringsbolagens åtaganden i många fall kommer att bli betydligt lägre beräknade och uppta en mindre del av försäkringsbolagets skuldsida på balansräkningen. Det utrymme som då uppstår kom- mer att täckas av säkerhetsmarginalen. Utredningen vill dock för- tydliga att säkerhetsmarginalen inte nödvändigtvis kommer att vara lika stor som den implicita marginal som finns inbyggd i värd- eringen av åtagandena enligt nuvarande regler. Säkerhetsmarginalen bestäms på sina egna meriter och den kan komma att bli mindre, större eller lika stor som nuvarande marginal. Säkerhetsmarginalen föreslås också att ersätta det som kallas solvensmarginal. Den beräknas dock annorlunda och innehåller fler komponenter. Utredningen väljer att inte använda benämningen solvensmarginal för att understryka skillnaden mot dagens system. Det föreslås vidare att skuldtäckningstillgångarna skall täcka summan av de försäkringstekniska avsättningarna och säkerhets- marginalen. Eftersom skuldtäckningstillgångarna skall täcka hela säkerhetsmarginalen minskar även kraven på kapitalbasens storlek och sammansättning jämfört med dagens system. I nedanstående figur sammanfattas de olika komponenterna i förslaget till ett moderniserat solvenssystem. Principer för ett moderniserat solvenssystem Figur 2: Principskiss över solvenssystemets uppbyggnad. Syftet med denna konstruktion av ett solvenssystem är att trygga att det finns tillräckligt med tillgångar för att försäkringsåtag- andena till försäkringstagarna skall infrias. Eftersom försäkrings- tagarna har särskild förmånsrätt i skuldtäckningstillgångarna och dessa med betryggande marginal överstiger åtagandet blir deras skydd väl tillgodosett. Dessa väl avgränsade tillgångar och åtaganden är därmed inte heller beroende av hur väl försäkrings- bolaget sköter sin övriga verksamhet. Det gör det svårmotiverat att ålägga bolagen att följa några särskilda näringsrättsliga regler utöver de som träffar angivna tillgångar och åtaganden. Förslaget torde medföra att bolagens handlingsfrihet ökar. Hur bolagen exempelvis väljer att finansiera verksamheten får från skyddssynpunkt ingen betydelse. Det kan också nämnas att metoden att betrakta avsättningarna, säkerhetsmarginalen och tillgångarna som en självständig enhet i många avseenden påminner om hur företagsobligationer kan vara konstruerade. Dessa har normalt ett antal säkerheter kopplade till långivarnas fordring. Eftersom vissa händelser under obligationens löptid kan förändra säkerhetsbilden till nackdel för obligations- innehavarna är det inte ovanligt med klausuler i avtalen som ger innehavarna kompensation för förändringen av kreditriskbilden. Exempelvis kan ett s.k. ratinginstituts nedgradering av företaget (emittenten) leda till en höjd kupong på obligationen, motsvarande marknadens krav på belöning för ökat risktagande. Principer för ett moderniserat solvenssystem 3.4Skälen för en realistisk värdering av försäkringsbolagens åtaganden En realistisk värdering av försäkringsåtaganden har flera fördelar både ur solvens- och genomlysningssynpunkt. En sådan värdering ger t.ex. information om bolagets verkliga finansiella ställning i form av skillnaden mellan tillgångarnas marknadsvärde och skuld- ernas realistiska värde. Investerare, försäkringstagare och andra utomstående torde vara intresserade av detta eftersom det under- lättar analysen av försäkringsbolag. Genomlysningen på marknaden förbättras därmed. En realistisk värdering gör det också möjligt att analysera och ifrågasätta använda metoder och gjorda antaganden vid värderingen av åtagandena. Det är t.ex. lättare att ifrågasätta en beräkning enligt vilken det realistiska avsättningsbehovet är än en betryggande värdering som bestämt avsättningsbehovet till . Den som kan instämma i att 100 miljoner utgör en betryggande värde- att ett realistiskt beräknat avsättningsbehov är inget behov av att analysera värderingen. mindre finns ett incitament att löpande analysera om antagandena är realistiska eller om ett fel i ett antagande uppvägs av ett fel i ett annat antagande. Ytterligare en nackdel med att värdera med betryggande antaganden är att den metoden skapar dolda buffertar i balansräkningen eftersom avsättningsbehovet överdrivs. Det försvårar en analys av försäkringsbolagets verkliga åtaganden och medför bristande genomlysning av bolaget. En realistisk värdering är ofta en förutsättning för att olika matchningstekniker skall kunna användas. Kärnan i matchnings- tekniker är att undersöka hur värdet på tillgångar respektive skul- der förändras vid olika antaganden och händelser. För att beräkna storleken på sådana värdeförändringar krävs i regel information om det verkliga värdet vid beräkningstidpunkten. En realistisk beräkning av avsättningarna är således i regel nödvändig för att för- säkringsbolaget skall kunna uppfylla gällande krav på matchning mellan skuldtäckningstillgångar och försäkringsåtaganden (se 7 kap. 9 a § FRL). Nuvarande beräkning av avsättningarna ger upphov till match- ningsproblem för livförsäkringsbolagen. Tillgångarna som skall täcka de försäkringstekniska avsättningarna skall enligt gällande redovisningsbestämmelser värderas till marknadsvärden. Detta får till följd att tillgångarna varierar relativt mycket i värde över tiden. Principer för ett moderniserat solvenssystem Värdet av livförsäkringsåtagandena är däremot relativt stabilt över tiden eftersom åtagandena värderas med den av bestämda s.k. högsta räntan.2 Matchningsproblemet uppstår efter- som tillgångarna värderas med en riskjusterad ränta medan åtagan- det värderas med högsta räntan som är att likna vid en fast ränta. Visserligen justeras den emellanåt med marknadsräntan, men det sker med för sammanhanget stora tidsintervall. Ytterligare en fördel med realistiskt beräknade försäkringstek- niska avsättningar är att jämförbarheten mellan försäkringsbolag ökar. Betryggande antaganden resulterar i en övervärdering av åta- gandena. Hur stor denna övervärdering blir är dock beroende av åtagandenas karaktär. Exempelvis medför en lägre diskonterings- ränta än marknadsräntan att övervärderingen blir relativt sett större för ett försäkringsbolag med tidsmässigt längre åtaganden än ett bolag med kortare åtaganden. Mot denna bakgrund anser utredningen att försäkringsbolag bör göra realistiska värderingar av sina åtaganden både för solvens- ändamål och i redovisningssyfte. Det senare har utredningen små möjligheter att påverka men anser att en realistisk värdering i alla händelser bör användas för solvensberäkningar. En sådan värdering öppnar vägen för explicita solvenskrav i stället för implicita sådana via för högt värderade åtaganden. Genomlysningen av bolagets åtaganden och skuldtäckningstillgångar förbättras därmed. Även i redovisningen är det ur informationssynpunkt bättre att värdera skulden realistiskt än att värdera den på ett sätt som ger upphov till dolda buffertar. Detta ligger också i linje med IASB:s arbete.3 2Före bestämdes räntan utifrån ett femårigt historisk genomsnitt av statsobligationsräntor. gör en bedömning av avkastningen på en långa statsobligation. Högsta räntan bestäms sedan som av den räntan. För livförsäkringsavtal mot engångspremie med en avtalstid som är högst får dock i stället användas en diskonteringsränta som motsvarar av den effektiva marknadsräntan för statsobligationer med en återstående löptid motsvarande försäkringsavtalets löptid. En organisation som har till uppgift att komma med rekommendationer om redovisningsregler. Principer för ett moderniserat solvenssystem 3.5Säkerhetsmarginalen skall vara enkel att beräkna och vara känslig för risk Utredningens förslag är att säkerhetsmarginalen skall ersätta det befintliga kapitalkravet för försäkringsbolag inklusive den implicita marginal som skapas genom att avsättningarna beräknas med betryggande antaganden. Utgångspunkten för utredningens över- väganden om säkerhetsmarginalen har varit att den skall vara enkel att beräkna och ge incitament till god riskkontroll. En förutsätt- ning för att säkerhetsmarginalen skall ge dessa effekter är att den kan skapa ett ekonomiskt riskdeltagande för ägarna och att den är känslig för försäkringsrisk och finansiell risk. Kravet på enkelhet utesluter komplicerade beräkningar som försöker fånga in så många risker som möjligt i försäkringsverksamheten med en enstaka for- mel. En sådan metod kan innebära större osäkerhet i beräkningen och eventuellt skapa en övertro på att man verkligen fångat de risker som var avsedda att mätas. Metoden för att skapa incitament för bolaget till god riskkon- troll är att genom säkerhetsmarginalen säkerställa ett ekonomiskt riskdeltagande från försäkringsbolagets ägare i förhållande till för- säkringstagarnas. Det ekonomiska riskdeltagandet bör vara större ju högre risknivå som bolaget valt att ha i verksamheten. Utredningen menar – som nämnts i kapitel två – att det för skadeförsäkring i huvudsak väl fungerande solvenssystemet har sin grund i att det i de flesta situationer skapar just ett riskdeltagande för bolagets ägare och därmed ger önskvärda incitament. Fördelen med att ägarna har en ekonomisk insats som är känslig för risker i försäkringsrörelsen är att denna stimulerar till riskkon- troll. På så sätt ökar således förutsättningarna för att bolaget skall teckna försäkringsavtal till tillräckliga och diversifiera sin försäkringsportfölj. Bolaget kan också kontrollera risknivån genom exempelvis återförsäkring och genom matchning av tillgångar och åtaganden. Dessa möjligheter för bolagen att själva kontrollera vissa risker motiverar att säkerhetsmarginalen skall vara känslig för de risker som bolagen själva valt att påverka. Både nivån för försäk- ringsrisk och finansiell risk kan påverkas av bolagets egna beslut. De risker som är svåra eller omöjliga att förutse och kvantifiera för både försäkringsbolag och försäkringstagare behöver däremot inte utlösa en säkerhetsmarginal. Detta skulle riskera att leda till en falsk trygghet och avleda uppmärksamheten från det faktum att försäkringsbolagen agerar i en genuint osäker miljö. Principer för ett moderniserat solvenssystem Det finns andra modeller för att bestämma risken i en försäk- ringsrörelse. Alternativ för att försöka bestämma en riskmarginal är att använda någon av modellerna Value at Risk (VaR), Asset Liability Modelling (), Risk Based Capital (RBC) eller lik- nande lösningar. Samtliga nu nämnda modeller innefattar kompli- cerade riskberäkningar och subjektiva val av antaganden och bero- enden. I dessa modeller är utgångspunkten att det från en given sannolikhetsnivå, t.ex. , skall gå att slå fast hur stor mängd tillgångar som är tillräcklig för att täcka försäkrings- åtagandena. Ur regleringssynpunkt är emellertid metoden förenad med en hel del svårhanterliga problem. Komplexiteten i värdering av försäkringsrörelserisker har redan nämnts. Dessa låter sig svårligen kvantifieras på det sätt som krävs i nämnda modeller. Ett annat problem är att det egna kapitalet kommer att bli beroende av beräkningen av försäkringstekniska avsättningar och säkerhetsmarginal. Bolagen har normalt incita- ment att nedvärdera åtagandena för att därmed kunna visa större vinst. Eftersom en lägre värdering leder till ett lägre skuldtäck- ningsbehov ökar risken för att skuldtäckningstillgångarna är otill- räckliga. Användandet av färdiga modeller för att beräkna risker får också konsekvenser för genomlysningen. Försäkringsbolagen har normalt ett informationsövertag gentemot tillsynsmyndigheten i fråga om försäkringsavtalen och därmed de risker som är förknippade med avtalen. Informationsövertaget gör det svårt för utomstående att bedöma relevansen av beräkningar som är gjorda med hjälp av nämnda modeller. Osäkerheten i antagandena är för stora för att en bra verifiering av resultatet skall låta sig göras. ställs också inför svåra ställningstaganden då den skall godkänna eller förkasta t.ex. en ALM-beräkning. Ett godkännande kan komma att uppfattas som att hela beräkningen är utan invändningar och leda till att den inte ifrågasätts av bolaget. Ett underkännande måste kunna motiveras på sakliga grunder och i förlängningen tåla en rättslig prövning. Beräkningar av detta slag är så pass osäkra att det är näst intill omöjligt att på sakliga grunder motivera ett friande eller fällande av beräkningen. Även om utredningen tar avstånd från riskberäkningsmodeller av nämnda slag vid beräkning av säkerhetsmarginal i ett solvenssystem innebär inte det att utredningen förkastar synsättet som sådant. Tvärtom är det i högsta grad önskvärt att bolagen själva och andra marknadsaktörer använder sig av tillgängliga metoder. Principer för ett moderniserat solvenssystem ALM-modeller kan vara bra för att i möjligaste mån uppskatta riskerna i rörelsen, som t.ex. sannolikheten för negativa utfall i försäkringsrörelsen och vilket kapital som är nödvändigt för att nå en viss acceptabel risk. En användning av modeller som kan visa på problem i rörelsen bör uppmuntras så att åtgärder kan vidtas för att begränsa risker och ekonomiska konsekvenser. Processen att arbeta med bolagsinterna riskmodeller bidrar således i sig till bättre riskkontroll. Säkerhetsmarginalen består av flera delar som var för sig har olika funktion och tar hänsyn till olika risker. Dessa olika delar räknas ut separat vilket gör det möjligt att värdera och granska varje del i säkerhetsmarginalen. Dessutom ges möjlighet att ta hänsyn till olika incitament vilket är viktigt för att motverka att systemet blir manipulerbart. Säkerhetsmarginalen består av tre delar: premieskillnadsbelopp, tilläggsbelopp för försäkringsrisk och tilläggsbelopp för finansiell risk. Premieskillnadsbeloppet är skillnaden mellan åtagandena värderade med de antaganden som användes vid premieberäkningen och åta- gandena värderade med realistiska antaganden. En värdering som görs med samma antaganden som när premien beräknades säker- ställer att inbetalda som löper , tillsammans med antagen avkastning, sätts som säkerhet för framtida för- säkringsanspråk. Vidare säkerställer premieskillnadsbeloppet att tilläggsbeloppet för försäkringsrisk i sin helhet kommer att täckas med tillgångar som bolaget annars fritt hade kunnat disponera. Som tidigare nämnts kan bolagen i vinstsyfte ha incitament att övervärdera försäkringsåtagandet vid beräkningen av . Att nyttja premieberäkningens antaganden vid värderingen av försäk- ringsåtaganden har därför fördelen att försäkringsåtagandet nor- malt inte undervärderas vid premieberäkningen. Det överensstäm- mer med skyddsintressets behov av att ha en betryggande säker- Principer för ett moderniserat solvenssystem Värderingen är dessutom objektivt verifierbar gentemot de antaganden som användes vid beräkning av premien. Summan av premieskillnadsbeloppet och de försäkringstekniska avsättningarna motsvarar värdering av försäkringsåtaganden med premieberäkningens antaganden. Detta skall inte ses som en anled- ning att undvika att beräkna de försäkringstekniska avsättningarna realistiskt. En realistisk beräkning behövs igenomlysningssyfte. En löpande omprövning av storleken på värdet av de utestående försäkringsåtagandena är också nödvändig för att fånga de fall när de realistiskt beräknade avsättningarna överstiger värdet av åtag- andena enligt vad som antogs då premien beräknades. Sammanfattningsvis har premieskillnadsbeloppet till syfte att säkerställa historiska för framtida försäkringsåtaganden och skapa ekonomiskt riskdeltagande för bolagets ägare. Storleken på det ekonomiska riskdeltagandet ges av tilläggsbeloppen för försäkringsrisk och finansiell risk. Tilläggsbeloppet för försäkringsrisk beräknas med hänsyn till för- säkringsrisken i portföljen av försäkringsavtal. Beloppet innefattar inte finansiella risker som t.ex. valutarisk, val av diskonteringsränta eller kostnadsinflation. Beloppet skall motsvaras av tillgångar som försäkringsbolaget ställer som extra säkerhet bland skuldtäcknings- tillgångarna till förmån för försäkringstagarna. Det innebär konkret att även bolagets ägare har förmögenhetsvärden som är beroende av försäkringsrisken. Tilläggsbeloppet för försäkringsrisk skall som tidigare nämnts åtminstone hantera de risker som bolaget självt kan välja. Avvikel- serisken, dvs. risken för att utfallet på grund av slumpmässiga omständigheter avviker från det förväntade, skall därför i sin helhet ingå i beräkningen. Detta ger rätt incitament eftersom det bolag som har en väldiversifierad försäkringsportfölj kommer att få ett lägre tilläggsbelopp än ett bolag som begränsat sig till att få produktlinjer och till färre stora försäkringsavtal. Beräkningen bör även medge full hänsyn till den riskbegränsning som bolaget lyckats åstadkomma genom återförsäkring. I detta sammanhang kan det vara tillfälle att ta upp en vanlig misstolkning av de stora talens lag. Den tolkas ofta som att risken Principer för ett moderniserat solvenssystem avtar ju fler risker4 som läggs samman för att slutligen bli noll. Det är sant i den meningen att ju fler utfall som observeras, desto mindre kommer den relativa avvikelsen att bli från det sanna värdet. Däremot kommer den absoluta avvikelsen alltid att öka. Konse- kvensen blir att givet att det är fråga om samma typ av standardise- rade försäkringsavtal kommer det bolag som har tecknat fler avtal att mötas av ett högre kapitalkrav än det bolag som tecknat färre. I förhållande till affärsvolymen får det större bolaget däremot ett lägre kapitalkrav. En väldiversifierad försäkringsportfölj kommer alltså att möta ett relativt sett lägre kapitalkrav i det större bolaget än i det mindre bolaget. Avvikelserisken föreslås mätas med ett visst antal standardavvi- kelser. Det finns många andra möjliga val av riskmått. Motivet till att välja standardavvikelse är dels att måttet är tillräckligt bra för sitt syfte, dels att det är enkelt att hantera. I den praktiska beräk- ningen kan de enskilda försäkringsavtalens summeras antingen enskilt eller, för tillräckligt homogena grupper av standar- diserade försäkringsavtal, multiplikativt. Vidare kan det beräknade värdet i efterhand ställas mot stickprovsvariansen. Mer avancerade riskmått är mindre lämpliga eftersom de ger upphov till antaganden som är svårare att verifiera. En beräkning av avvikelserisken förutsätter åtminstone dels antaganden om skadesannolikhet, dels antaganden om skadekost- nadens väntevärde och . Vid beräkning av avvikelserisken i samband med beräkningen av tilläggsbelopp för försäkringsrisk skall samma antaganden användas som användes vid beräkningen av premien. Skälet till det är inte att de antagandena skulle vara mer korrekta än något annat val. Skälet är i stället att dessa antaganden är verifierbara gentemot den uppsättning antaganden som bolaget använt i ett sammanhang där incitament funnits för att bestämma tillräckliga . Däremot bör inte den s.k. parameterrisken ingå i beräkningen av tilläggsbelopp för försäkringsrisk.5 Parameterrisken är risken för att den faktiska sannolikhetsfördelningen, däribland antagandet om skadesannolikhet och skadekostnad, avviker från den som antagits i premieberäkningen. Avvikelsen kan ha flera orsaker. Det kan röra sig om en ny produktlinje om vilken det helt enkelt inte finns tillräcklig erfarenhet. En avvikelse kan också bero på att ett 4Oberoende och lika fördelade 5I premieskillnadsbeloppet beaktas parameterrisk om försäkringsbolagen (som rimligtvis har bäst kunskap om denna risk) tagit hänsyn till den i premieberäkningen. Principer för ett moderniserat solvenssystem utnyttjat stickprov inte varit representativt för populationen. Omvärldsförhållanden kan också påverkas på ett sådant vis att vad som historiskt har varit en korrekt skattning inte längre visar sig vara det. Det medför komplikationer att låta tilläggsbeloppet för försäkringsrisk innefatta denna typ av risker eftersom de i de flesta fall är omöjliga att uppskatta. Ett bättre förhållningssätt är att acceptera att sådana risker finns och att kostnaden för ett allvarligt negativt utfall får bäras av i för- sta hand försäkringsbolaget och i händelse av fallissemang av för- säkringstagarkollektivet. Så länge som det negativa utfallet inte är ett resultat av en medveten spekulation eller en effekt som genom rimliga åtgärder i försäkringsbolaget hade kunnat undvikas må denna typ av händelser betraktas som en del av den osäkerhet som det aldrig går att skydda sig mot fullt ut. Vissa typer av försäkringsklasser är mer riskfyllda av andra orsa- ker än avvikelserisk och parameterrisk beroende på de samvariatio- ner som finns. Det gäller typiskt för kreditförsäkring och försäk- ring mot vissa typer av naturkatastrofer. När väl en skada inträffar kommer den inte ensam. Detta resonemang ligger till grund för utjämningsavsättningar i exempelvis kreditförsäkring. Den frivilliga möjligheten till utjämning av försäkringsresultatet genom avsätt- ning till säkerhetsreserv motiveras på samma sätt. Utredningen avser att till sitt slutbetänkande närmare analysera behovet av tilläggsbelopp för försäkringsrisk med anledning av samvariation mellan skador och katastrofhändelser. 3.6.3Tilläggsbelopp för finansiell risk Syftet med ett tilläggsbelopp för finansiell risk6 är att ett ökat finansiellt risktagande skall öka kapitalkravet, dvs. kravet på säkerhetsmarginal. Försäkringsverksamhet kan i detta sammanhang betraktas som en form av betingad inlåning. betalas i förskott och ersättningar betalas inom avtalstiden och i vissa fall även långt efter det att avtalstiden löpt ut.