sou · GRB386 · 2004-01-01 00:00:00 — Vad gäller övriga djur finns inte någon möjlighet att göra undantag för det skydd som djurskyddslagen ger beträffande onödigt lidande och sjukdom. Mot denna bakgrund har det inte funnits något behov att reglera djurhållningen utifrån syftet med denna, vilket framgår av lagstiftningen. Pälsdjursfrågan innehåller två separata frågor, som båda har sin grund i etiska värderingar. Den ena frågan är om djurskyddet är tillräckligt, den andra frågan är om syftet med pälsdjurshållningen, att producera skinn, är acceptabelt. För frågan om djurhållningens syfte är det människans perspek- tiv och inte djurens som är avgörande. Det finns dock samband Etiska perspektiv – en analys mellan de olika infallsvinklarna på det sättet att ett dåligt djurskydd skulle kunna göra det än mer tveksamt att föda upp djur för skinnets skull. Det är också så att frågorna blandas samman, exempelvis utgör många argument som avser djurhållningens syfte även skäl för ett väl fungerande djurskydd. innehåller djurskyddslagen, med undantag för försöksdjuren, ingen allmän bestämmelser om för vilka syften djur får hållas. Skälet till det skulle kunna vara att djurskyddslagen ger alla husdjur skydd mot onödigt lidande och sjukdom. För försöksdjuren gäller dock som ovan beskrivits särskilda bestämmelser. Vår slutsats är att frågan om syftet med att hålla djur gäller alla djur och inte just bara pälsdjuren. Det är svårt att på objektiva grunder ange varför syftet med att hålla pälsdjur av etiska skäl skulle vara mer tveksamt än att exempelvis hålla tävlingsdjur. 5Omfattningen och lokaliseringen av pälsdjursnäringen 5.1Mink (avsnittet bygger på uppgifter från ) Sedan en regeländring starkt försvårat uppfödningen av räv pro- ducerar medlemmarna i enbart minkskinn. Antalet minkfarmer, inberäknat en uppskattning av dem som inte är medlemmar i förbundet, är cirka 180 stycken för . Den totala produktionen är 1 300 000 skinn, vilket motsvarar 260 000 avelsdjur. har antalet farmer minskat men produktionen har bibehållits på nuvarande nivå. Kravet på ny avancerad arbetsbesparande teknisk utrustning har medfört för höga investeringskostnader för mindre farmer, varför dessa i stället valt att avveckla. Minkuppfödningen har en bred geografisk spridning och finns från till södra . Minkuppfödningen är en gles- bygdsnäring och är aldrig belägen i eller nära större tätorter. Storleken på farmerna är varierande. En medelfarm som normalt drivs som familjeföretag omfattar 1 300 avelsdjur motsvarande en produktion på 6 500 skinn. I övrigt finns variationer i storleken från en produktion på 2 000 till 60 000 skinn. Eftersom näringen under ett verksamhetsår är indelat i olika arbetskrävande perioder behövs utöver fast anställd personal även tillfälligt anställda. Utan att ha fått redovisa det exakta antalet uppskattas antalet årsanställda till 900 personer. Inom vissa områden finns av tradition en koncentration av näringen. En tredjedel av näringen är belägen på Listerlandet i . Övriga sådana områden är , och tidigare län. En koncentration utgår inte enbart från antalet farmer utan även från hur stor produktionen är. Produktionen är en faktor som påverkar antalet sysselsatta. Enbart en av de större farmerna kan ha ett tiotal anställda. Omfattningen och lokaliseringen av pälsdjursnäringen I följande kommuner är antalet farmer och produktion betydande, , , , , , och . I dessa kommuner har även binäringar en utkomst från näringen. Till näringen räknas också två medlemsägda foderkök. Dessa är belägna i respektive kommuner. Tillsam- mans har de ett 20-tal anställda. 5.2Chinchilla (avsnittet bygger på uppgifter från Föreningen ) Antalet chinchillafarmer för skinnproduktion inberäknat dem som inte är medlemmar i förbundet uppskattas till ca 15 stycken. Ett flertal är inte medlemmar i p.g.a. hot och trakasserier som förekommer från djurrättsaktivister. har antalet farmare minskat kraftigt men produktionen av skinn har inte minskat i samma grad, den enskilda farmen har blivit större. Antalet avelshonor uppgår till ca 1 200, som föder ca två ungar var. Därutöver finns det uppskattningsvis ca 200 avelshanar. Det produceras ca 2 000 skinn . finns det farmare i stort sett bara söder om och de tre större områdena är, , & . Det finns ca 15 deltidsarbetande personer inom näringen. Foder tillverkas i efter ett specialkomponerat recept från . Dessutom importerar och distribuerar näringen även specialsand som säljs över hela landet. Av professorn och f.d. justitierådet Om utredningen kommer till resultatet, att pälsdjursnäringen bör förbjudas eller inskränkas, uppkommer vissa grundlagsfrågor som här skall behandlas. Som framgår av fortsättningen blir rättsläget olika om en sådan lagstiftning grundas på djurskyddshänsyn eller på etiska hänsyn avseende djurhållningens syfte; det är dock svårt att hålla isär dessa grunder. Ett förbud eller inskränkning kan medföra dels att pälsfarmare måste upphöra med eller inskränka sin näring, dels att deras fastigheter – alltså pälsfarmer – mestadels väsentligt minskar i värde och i vad mån pälsfarmarna då har rätt till ersättning för sin förlust. Frågan blir i vilken utsträckning en sådan lagstiftning är möjlig enligt grundlagen. Tre bestämmelser i regeringsformen (RF) får direkt betydelse i sammanhanget: reglerna i 2 kap. 18 § om egendomsskydd, reglerna i 2 kap. 20 § om skydd för närings- och yrkesfrihet och den bestämmelse i 2 kap. 23 § som införlivar den europeiska konventio- nen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () med svensk lagstiftning. Bestämmelserna om egendomsskydd innebär bl.a. att det all- männa inte får inskränka användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen (2 kap. 18 § 1 st.) och att i sådant fall ersättning för förlusten skall utgå, bl.a. till den för vilken det allmänna inskränker använd- ningen av mark eller byggnad så att pågående markanvändning inom berörd del av fastighet avsevärt försvåras eller skada upp- kommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av Det tilläggs att ersättningen skall bestämmas enligt grunder som anges i lag. (Se 2 kap. 18 § 2 st.) Även om den diskuterade lagstiftningen inte tar direkt sikte på fastighetens användning, får den omedelbara konsekvenser i detta avseende, och grundlagsparagrafen bör därför bli aktuell. I 2 kap. 20 § RF sägs, att begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke får införas endast för att skydda angelägna all- männa intressen och aldrig i syfte enbart att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. Här förekommer inte någon regel om rätt till ersättning för den som lider skada genom ingreppet. Enligt 2 kap. 23 § RF får lag eller annan föreskrift inte meddelas i strid med åtaganden på grund av . Denna föreskriver inte direkt skydd för näringsrätten. I samman- hanget får konventionens regler om egendomsskydd betydelse. I art. 1 i första tilläggsprotokollet till konventionen sägs att varje fysisk eller juridisk person skall ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folk- rättens allmänna grundsatser (första stycket). I artikelns andra stycke tilläggs emellertid bl.a., att dessa bestämmelser inte inskränker en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstäm- melse med det allmännas intresse. Som framgår av fortsättningen (5 nedan) kan dessa bestämmelser påverka möjligheten till en lag- stiftning om pälsdjursnäringen. I EG:s stadga av om de grundläggande rättigheterna berörs däremot näringsrätten. I art. 16 sägs att näringsfriheten skall erkännas i enlighet med gemenskapsrätten samt nationell lagstift- ning och praxis. Stadgan anses inte utgöra någon del av EG-rätten i vanlig mening och betraktas inte som juridiskt bindande; det är oklart i vad mån den ändå kan få betydelse i sammanhanget.1 Som framgått kräver grundlagen för både inskränkning i mark- användningen och begränsningar i näringsrätten att de motiveras av angelägna allmänna intressen. Detta skulle alltså vara nödvändigt 1 Jfr i 2002 s. 363 f, 372 ff och , Konkurrenslagen och konkurrensbegränsande offentliga regleringar (2003) s. 104 f med hänvisningar. för den lagstiftning som diskuteras, vare sig ersättning skulle ges för ingreppet eller ej. Det citerade uttrycket är inte lättolkat, och förarbetena till bestämmelserna (som båda tillkom ) ger inga klara besked om vad man tänkt på för intressen. Det gäller både fri- och rättighetskommitténs förslag till bestämmelse (SOU 1993:40) och propositionen med förslag till ändringar i grundlagen (prop. 1993/94:117). Såvitt angår ingrepp i egendom framgår av motiven till 2 kap. 18 § RF att man bl.a. tänkt på miljöhänsyn; vidare nämns inskränk- ningar i form av bl.a. byggnadsförbud och användningsförbud, utan att man gått in på vad som sådana förbud skulle grundas på. framhölls att vad som är ett angeläget allmänt intresse måste bedömas från fall till fall och till slut måste i viss mån bli föremål för en politisk värdering där hänsyn då även måste tas till vad som är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt i ett modernt och demokratiskt samhälle. Uttrycket sades också anknyta till (där det dock bara krävs att ingreppet sker i det allmännas intresse, jfr 2 ovan).2 Som framgår av fortsättningen är det troligt att värderingen kan påverkas bl.a. av frågan om den enskilde är berättigad till ersättning för ingreppet eller ej (jfr 6 nedan). När det gäller ingrepp i näringsverksamhet och liknande – alltså enligt 2 kap. 20 § RF – anges i propositionen att syftet skall vara att skydda något från samhällets synpunkt skyddsvärt intresse, och att tillåtna inskränkningar i varje fall måste röra något som tar sikte på vissa intressen som nämnts i kommittéförslaget: säkerhets-, hälsovårds- och arbetarskyddsintressen samt frågor om närings- idkarens kompetens eller ekonomiska förhållanden. I kommitténs betänkande nämns också bl.a. miljöhänsyn. Enligt propositionen skall dock det slutliga ställningstagandet också enligt denna para- graf göras från fall till fall i enlighet med vad som kunde vara acceptabelt i ett demokratiskt samhälle.3 Om ingrepp av etiska skäl sägs ingenting i dessa förarbeten. Som framgår har de exempel på allmänna intressen som ges inte mycket likhet med de skäl som brukar anföras till stöd för ingrepp mot pälsdjursnäringen. krav på allmänna intressen skall behandlas senare (5 nedan). 2Se om det sagda prop. 1993/94:117 s. 15 f, 48 f. Märk att propositionen framlades av den borgerliga regeringen, fast den grundades på en kompromiss med socialdemokraterna i fri- och rättighetskommittén (SOU 1993:40). 1993/94:117 s. 16, 48 f; jfr SOU 1993:40 A s.118. hade inget att tillägga som här har intresse, se 1993/94:KU 24 s. 29, 34 f. Angående rättspraxis kan sägas att i varje fall när det gäller intrång i egendom uttrycket angelägna allmänna intressen fått en vidsträckt tolkning (se NJA 1996 s. 110, angående ändring av servitut enligt fastighetsbildningslagen). Rättsfallet rör emellertid tillämpning av en lagstiftning från tiden före grundlagsändringen och lär ha begränsad betydelse i frågan om en ny lag stämmer med grundlagen. I vissa senare lagstiftningsärenden har man tagit fasta på motiv- uttalandet om att det avgörande i sista hand skulle vara en politisk värdering; det gäller lagen (1997:1320) om kärnkraftens avveckling och lagen (2000:592) om viltvårdsområden, vilka båda kritiserades på grund av påstådda ingrepp i äganderätten.4 Om den nu aktuella lagstiftningen skulle kunna grundas på djur- skyddsintressen i vanlig mening skulle den sannolikt vara väl förenlig med grundlagen, såvitt gäller intrång i egendom – alltså vid tillämpning av 2 kap. 18 §. Sådana skäl ligger nära de miljöhänsyn som omtalas i motiven som exempel på vägande allmänna intressen. Som nämnt omtalas miljöhänsyn även i förarbetena till 2 kap. 20 § som ett sådant intresse, liksom hälsovårdsintressen. Sannolikt får vissa angelägna djurskyddskrav anses falla inom området för denna paragraf utan att man behöver ta upp frågan om politiska värde- ringar i sammanhanget. Mera problematiskt är om en lagstiftning grundad på etiska hänsyn som har att göra med djurhållningens syfte skulle stämma med grundlagsreglerna. I och för sig hindrar lagtexten inte detta, och hänvisningen till politiska värderingar när det gäller ingrepp i egendomsskyddet tycks omfatta alla möjliga intressen som kan betraktas som angelägna från allmän synpunkt, om de anses ange- lägna för en tillräckligt stor del av befolkningen. Motiven till 2 kap. 20 § är emellertid annorlunda utformade. Enligt dem begränsas faktiskt de allmänna intressen som kan åberopas som skäl för in- grepp mot en näringsverksamhet, och ingen av de nämnda intressena ens närmar sig etiska skäl av det angivna slaget. Motivuttalandena ger inget stöd för att en lagstiftning på denna grund skulle stämma med grundlagsregelns syfte. 4 Se om kärnkraftsavvecklingen NJA II 1997 s. 338, 341 f och 1997/98:NU 5 bl.a. s. 46 samt om viltvårdsområden /2000 MJU 17 s. 12 ff och bilaga 3, jfr prop. 1999/2000:73 s. 30 ff. Det kan visserligen sägas, att det inte är grundlagsmotiven utan lagtexten som är avgörande; motiven till lagstiftning är för övrigt relativt knapphändiga – det vanliga när de grundas på en politisk kompromiss – och har utsatts för kritik i andra avseenden. Å andra sidan anser man ofta att rättighetsreglerna i grundlagen i tvivelsmål skall tolkas till den enskildes förmån, något som bl.a. framhållits av Lagrådet i förarbetena till miljöbalken.5. Det gäller nu inte en lagstiftning som skall tillgodose mänskliga rättigheter eller miljön, utan den skall ta tillvara speciella etiska hänsyn vilkas betydelse dessutom lär vara omstridd. Grundlagsenligheten av ett ingrepp av denna typ har inte tidigare prövats vare sig i ett lag- stiftningsärende eller i rättspraxis. – Sannolikt kan emellertid ett ingrepp vara lättare att acceptera bl.a. om ersättning utgår till de drabbade (se 6 nedan). Vad sedan angår regler om egendomsskydd, krävs som nämnts för ingrepp av det aktuella slaget att de skall vila på respekt för den enskilds egendom och ske i överensstämmelse med det allmännas intresse (däremot inte angelägna allmänna intressen). Av betydelse är här den s.k. proportionalitetsprincip som ofta tillämpat . Ett ingrepp i enskild rätt måste stå i proportion till det allmänna intresse som motiverar ingreppet. Principen framgår inte av konventionstexten rörande egendomsskydd, som enligt ordalagen knappast ger ett starkare skydd än regeringsformen. Man får dock räkna med att svenska domstolar fäster vikt vid ett sådant proportionalitets- resonemang, vilket ofta tillämpas bl.a. av Regeringsrätten.6 Här kan särskilt erinras om det s.k. Barsebäcksmålet (RÅ 1999 ref. 76), där Regeringsrätten ansåg en kontroversiell lagstiftning om kärnkraftens avveckling godtagbar från proportionalitetssynpunkt bl.a. då ersätt- ning utgick enligt expropriationsregler. En fråga är här, hur pass tungt etiska överväganden om djurhåll- ningens syfte väger enligt konventionens och synsätt. I den omfattande diskussion och rättspraxis som förekom- 1997/98:45 II s. 513 f. 6Jfr härom Nergelius, Förvaltningsprocess, normprövning och Europarätt (2000) s. s. 89 ff med åtskilliga hänvisningar. Proportionalitetsregelns innebörd diskuteras närmare särskilt i RÅ 1999 ref. nr 76. Se vidare Sterzel i Fågelperspektiv på rättsordningen. till (2002) s. 319 ff. mit i frågan tycks sådana hänsyn inte ha blivit aktuella. Det all- männa intresset har beskrivits som något objektivt mätbart, vars kännetecken är att det gynnar en angelägen grupp i samhället eller angeläget statsintresse som tar över det enskilda intresset.7 Det är tveksamt, om sådana skäl som skulle ligga bakom den diskuterade lagstiftningen skulle anses så vägande att de uppfyller proportio- nalitetskravet. – Vad angår kravet på respekt för den enskildes egendom tycks denna bestämmelse knappast ha blivit aktuell i jämförliga sammanhang.8 Det bör dock framhållas att bedömningar inte alltid är så lätta att förutse och att med all sannolikhet det får väsentlig betydelse också för denna domstol, i vad mån de enskilda gottgörs med ersättning. Om kompensationen är generös kan även långtgående ingrepp tänkas bli godtagna. Beträffande skyddet för närings- och yrkesfrihet innehåller kon- ventionen som sagt inte någon särskild regel. Ett tillstånd att bedriva en viss verksamhet anses dock som en sorts rätt till egendom, vilken kan göra det möjligt att åberopa bestämmelserna om egendomsskydd.9 Också här skulle man alltså få ta hänsyn till proportionalitetskravet. Eventuellt kan ett tillstånd enligt 16 § djurskyddslagen ha en sådan effekt. Även här är det tveksamt hur man skulle se på ett förbud som väsentligen grundas på etiska överväganden avseende djurhållningens syfte. Om en verksamhet ansetts godtagbar från djurskyddssynpunkt men ändå förbjuds eftersom syftet inte betraktas som acceptabelt kan det med konven- tionens synsätt ligga nära till hands att anse innehavarens rättigheter kränkta, i vart fall om inte han får någon kompensation.10 Ersättningsfrågan förefaller alltså ha väsentlig betydelse i samman- hanget. Grundlagen behandlar rätten till ersättning bara i 2 kap. 18 § andra stycket. Bestämmelsen (återgiven i 2 ovan) tillkom i den nu aktuella delen . När den talade om ersättning vid vissa inskränkningar i användningen av mark eller byggnad avsågs närmast 7Se , Egendomsskyddet, (2000) s. 260 ff med en utförlig redogörelse rörande principens tillämpning. 8Se , a.a. s. 227 ff. 9Se , a.a. s. 174 ff med åtskilliga hänvisningar. 10Här har inte berörts EG-stadgan; som påpekats ovan (3) nämner den näringsfriheten, men det ovisst om detta kan ha någon betydelse i sammanhanget. Förhållandet understryker dock att lagstiftaren bör iaktta viss försiktighet med inskränkningar i näringsrätten. mark- eller byggnadsreglerande bestämmelser i naturvårds- och byggnadslagstiftningen, där liknande formuleringar användes.11 Grundlagsregeln fick emellertid en utformning som täckte åtskil- liga andra ingrepp, något som medfört problem särskilt när miljö- balken antogs i . Av särskilt intresse är att Lagrådet för sin del menade, att regeln i enlighet med ordalagen gav rätt till ersättning vid ingrepp i all möjlig markanvändning förutsatt att denna varit laglig, medan regeringen och riksdagsmajoriteten ansåg att – enligt en traditionell princip inom miljörätten – ersättning inte behövde föreskrivas när en laglig verksamhet får inskränkas av miljö- skäl. Härvid åberopades motiven till grundlagsändring.12 Det råder på detta vis en konflikt i fråga om grundlagens tolkning, vilken kan bli avgörande för rätten till ersättning. Av naturliga skäl berördes inte ingrepp grundade på djur- skyddshänsyn i sammanhanget – sådana frågor behandlas ju inte i . Det kan emellertid ligga nära till hands att anlägga ett liknande synsätt i detta fall, förutsatt att fastigheten på grund av den nya lagstiftningen kan användas som tidigare och ägaren därför gör en ekonomisk förlust. Intresset av ett effektivt djurskydd lär anses väl jämförligt med intresset av en god miljö. Det innebär att – med riksdagsmajoritetens ståndpunkt – någon ersättning i vart fall inte behöver utgå till verksamheter som får inskränkas därför att de inte uppfyller djurskyddslagens krav. Om däremot en ny lagstiftning skulle medföra nya krav på päls- farmar som tidigare bedrivits på lagligt vis, är det möjligt att i varje fall med Lagrådets synsätt utövarna skulle bli berättigade till ersätt- ning enligt grundlagen. Men det förutsätter att pågående använd- ning av fastigheten avsevärt försvåras. Läget blir ett annat, om man däremot förbjuder eller inskränker pälsdjursnäringen av etiska skäl som avser syftet med djurhållningen. Om detta medför en betydande inskränkning i fastighetens aktuella användning, talar åtskilligt för att ägaren är berättigad till ersättning för sin förlust; grundlagen tyder direkt på detta, och det är svårt att finna någon allmän rättsprincip att fastighetsägare skulle få godta inskränkningar i fastighetens användning som bara kan grundas på speciella etiska överväganden – inte exempelvis säkerhets- eller miljöhänsyn. En ersättningsskyldighet lär vara väl förenlig med tankegångarna bakom ersättningsregler. Visserligen har man traditionellt inte gett ersättning för generella inskränk- 1993/94:117 s. 17 f. 12Se härom senast SOU 2000:19 s. 93 ff. ningar av rådigheten över egendom som grundas på ny lagstiftning13, men dessa principer utbildades före grundlagsregelns tillkomst och införlivandet av , och det är tvivelaktigt i vad mån de alltjämt kan åberopas. Det kan för övrigt framhållas att ett förbud mot pälsfarmar riktat sig mot en speciell, relativt begränsad grupp av företagare, och förbudets generella karaktär är därför inte så utpräglat. – Möjligen kan man också här hänvisa till vad som förekom vid lagstiftningen om kärnkraftens avveckling, fast denna naturligtvis rörde helt andra värden än en avveckling av pälsfarmar. Som syfte med denna lagstiftning åberopades varken säkerhets- eller miljöskäl utan att en omställning skulle ske för övergång till ett ekologiskt hållbart energisystem14, och i detta fall ansågs det naturligt att ersättning utgick. Motiveringen ligger inte alltför långt från de åberopade skälen till förbud mot pälsfarmar. Om en lagstiftning på etisk grund avseende djurhållningens syfte skulle genomföras utan att någon rätt till ersättning föreskrivs, är det tänkbart att ersättningskrav kan framställas med hänvisning enbart till 2 kap. 18 § regeringsformen – något som bl.a. Lagrådets nämnda uttalanden tyder på. En sådan ersättning torde i vart fall kunna omfatta gottgörelse för investeringar och andra nedlagda kostnader som blir onyttiga.15 Som framgått saknas en motsvarande ersättningsregel för fallet, att visserligen pälsdjursverksamheten får inskränkas eller upphöra men fastigheten där verksamheten bedrivs inte minskar i värde; 2 kap. 20 § RF innehåller ju inte någon ersättningsregel (jfr 2 ovan). Emellertid bör än en gång framhållas, att frågan om ersättning utgår kan få betydelse vid bedömningen om tillräckligt angelägna allmänna intressen talar för ingreppet; det skulle stämma väl bl.a. med grundlagsmotivens hänvisningar till rättssäkerhetssynpunkter. I alla händelser gäller detta, om man med synsätt kräver att ingreppet skall stå i proportion till det enskilda intresset. Sannolikt kan ett ingrepp på sådana etiska grunder som här har diskuterats anses grundlagsenligt bara om kompensation utgår till pälsfarmarna. Även om ingreppet grundas på djurskyddshänsyn kan en ersättningsskyldighet göra lagstiftningen lättare att acceptera 13Jfr , Ersättning vid offentliga ingrepp II (1991) s. 97, 116, 350. 14Se NJA II 1997 s. 338. 15Se Lagrådets uttalanden i prop. 1997/98:45 II s. 516 ocn NJA 1989 s. 20; jfr om ersättningens storlek i till (1999) s. 14 f (angående ingrepp av miljöskäl). från grundlagssynpunkt, särskilt om Lagrådets syn på grundlagens innebörd skulle bli avgörande.16 Rörande storleken av en eventuell ersättning bör slutligen fram- hållas, att grundlagsregelns formulering ersättning för förlusten inte innebär att full ersättning för uppkommen skada måste utgå, även om detta är huvudregeln. I vart fall duger inte en rent symbo- lisk ersättning till de skadelidande.17 Om man anser ersättning utan vidare följa av grundlagens regler, är det naturligt att inrikta sig på full kompensation för hinder i den lagliga användningen av fastig- heten. Däremot har lagstiftaren större frihet om det bara gäller att göra ingreppet mera acceptabelt från pälsdjursnäringens synpunkt. I så fall bör man kunna göra en mera allmän bedömning, vad som kan vara en lämplig och skälig ersättning. 16Jfr om det nu sagda även , a.a. s. 275 ff, 361 ff och SOU 2000:19 s. 83 ff med hänvisningar.