sou · GRB391d14 · 2004-01-01 00:00:00 — Vissa lagändringar infördes också i den lagen som gjorde det möjligt för kommuner och landsting att göra den ekonomiska reglering som reformen förutsatte. Lagen om det kommunala be- Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen talningsansvaret har sedermera kommit att utvidgas även till per- soner inom den psykiatriska vården. gäller (SFS 2003:193) att en kommun har betalnings- ansvar för patienter vid enheter för somatisk akutsjukvård, geria- trisk vård eller psykiatrisk vård inom slutna hälso- och sjukvård som är utskrivningsklara och för vilka en vårdplan är upprättad. Vårdplanen ska innehålla uppgifter om vilka insatser framöver som respektive kommunen ska svara för. En patient är utskrivningsklar om han eller hon av den behandlande läkaren inte längre bedöms behöva vård vid en enhet inom lands- tingets slutna hälso- och sjukvård. Kommer och kommunen inte överens om annat inträder det kommunala betalningsansvaret dagen efter det att patienten är utskrivningsklar och en vårdplan är upprättad. För en patient inom somatisk akutsjukvård eller geriatrisk vård inträder betalningsansvaret tidigast efter det att kommunen mottagit kallelsen till vårdplaneringen. För patienter inom den psykiatriska vården är motsvarande karenstid . Om kom- munen inte medverkar vid vårdplaneringen inträder betalnings- ansvaret ändå enligt vad nu sagts. Om emellertid inte kan uppfylla sina förpliktelser enligt vad som anges i vårdplanen inträder inget betalningsansvar för kommunen. Lagen innehåller bestämmelser bl.a. även om hur en vårdplan ska upprättas, vilka ersättningsregler som gäller och om rätt för ett landsting att utan hinder av sekretess lämna uppgifter till kommu- nen om personer, som kommunen har betalningsansvar för. Vid regeringssammanträde har en särskild ut- redare tillkallats att genomföra en översyn av vård och omsorg för äldre efter Ädelreformen (dir. 2003:40). Utredaren ska analysera och överväga följande frågor. Hur kan vården och omsorgen på bästa sätt organiseras för att säkerställa en hög kvalitet, tillgänglighet och kontinuitet samt trygghet och inflytande för de äldre själva, med beaktande av såväl sociala som medicinska behov? Är den nuvarande huvudmannaskapsgränsen mellan landsting och kommun ändamålsenlig eller bör ansvarsfördelningen änd- ras? Hur kan hälso- och sjukvården i kommuner och landsting bäst organiseras så att de äldres behov tillgodoses på bästa möjliga sätt, såväl i ordinärt boende som i särskilt boende? Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen Särskild vikt ska läggas vid: integrering av primärvårdens läkarresurser i kommunernas vård och omsorg för- och nackdelar med hemsjukvård i kommunens respektive regi utvecklingen av det särskilda boendet samverkan mellan akutsjukvård – geriatrik – landstingens pri- märvård – hemsjukvård – hemtjänst utformning av en långsiktig strategi för läkarmedverkan i kom- munernas hälso- och sjukvård. Utredaren ska vidare analysera och föreslå en tydligare och mer ändamålsenlig ansvarsfördelning mellan kommuner och landsting för tillgång till rehabilitering och effektivt fungerande hjälpmedel. Utredaren ska redovisa sitt uppdrag till regeringen . I Ädelpropositionen aviserade föredragande statsrådet också att en försöksverksamhet med kommunalt huvudmannaskap för pri- märvården skulle genomföras och att förslag om detta skulle före- läggas . En sådan försöksverksamhet kom till stånd (se SFS 1991:1136). Lagen har senast fått fortsatt giltighet i SFS 2003:200, nu till utgången av . Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen Bestämmelsen om rätten till bistånd i socialtjänstlagen (1980:620) hade från framför allt kommunalt håll utsatts för en viss kritik. Den ansågs i praxis ha fått en alltför vid tillämpning. För att se över reglerna om bistånd och vissa andra regler i socialtjänstlagen (1980:620) bemyndigade regeringen dåvarande statsrådet att tillkalla en parlamentarisk kommitté att göra en allmän översyn av socialtjänstlagen. Kommittén antog namnet (dir. 1991:50). Kommitténs arbete skulle in- riktas på följande områden. Socialtjänstlagens regler om rätt till bistånd, det yttersta an- svaret och vistelsebegreppet. Överklagande av beslut inom . framtida inriktning och organisation. Tillsyn, uppföljning och utvärdering. avgav fyra betänkanden. Rätten till bistånd inom (SOU 1994:30). Ny socialtjänstlag (SOU 1994:139) – huvudbetänkandet. Kompetens och kunskapsutveckling – om yrkesroller och arbetsfält inom (SOU 1995:58). Dokumentation och Socialtjänstregister (SOU 1995:86). De nämnda betänkandena utgjorde bakgrunden till de förslag som regeringen lade fram i propositionen 1996/97:124 Ändring i social- tjänstlagen. I propositionen behandlades också de förslag som lagts fram av en särskild utredare i betänkandet Rätt att flytta en fråga om bemötande av äldre (SOU 1996:161). Förslagen i den proposition som regeringen lade fram för riks- dagen behandlades av socialutskottet i betänkandet 1996/97:SoU18. Propositionen innehöll framför allt ändringar vad avsåg rätten till bistånd. Vissa ändringar förslogs även vad gällde omsorgerna om äldre och funktionshindrade. Förslagen om ändringar i rätten till bistånd och omsorgerna om äldre och funktionshindrade godtogs av . gjorde emellertid vissa förtydliganden och ändringar i de förslag som i propositionen lagts fram om barn. Ändringarna trädde i kraft . Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen förelåg rätt till bistånd som för- sörjningsstöd eller som annat bistånd. Försörjningsstödet (social- bidrag) bestod av en schabloniserad del för vissa särskilt angivna behov samt för skäliga kostnader för vissa andra preciserade poster. Annat bistånd kom att begränsas till färdtjänst, hjälp i hemmet och särskilt boende för äldre och funktionshindrade. Endast beslut om försörjningsstöd och beslut om annat bistånd enligt ovan kunde överklagas med förvaltnings- besvär. Utöver rätt till försörjningsstöd och annat bistånd hade kommunen befogenhet att ge bistånd i annan form eller utöver vad som följde av rätten till bistånd. Beslut av socialnämnden om sådana insatser kunde dock inte överklagas med förvaltningsbesvär utan endast med laglighetsprövning enligt 10 kap. kommunallagen. Bestämmelsen i 3 § SoL (1980:620) om vistelsekommunens yttersta ansvar kompletterades med en bestämmelse om möjlighet att i vissa fall få frågan om rätt till bistånd prövad i annan kommun än i vistelsekommunen. En person som önskade flytta till en annan kommun kunde till följd av ålder, funktionshinder eller allvarlig sjukdom ha ett så varaktigt behov av omfattande vård- och omsorgsinsatser att han eller hon inte hade möjlighet att genom- föra flyttningen utan att först få besked om sina möjligheter att få bistånd i inflyttningskommunen. En sådan person fick rätt att söka bistånd i form av hjälp i hemmet eller särskilt boende i inflytt- ningskommunen, alltså i en annan kommun än vistelsekommunen. Syftet med denna regel var att underlätta för vissa personer att kunna flytta närmare barn eller andra anhöriga eller för att av personliga skäl kunna upprätthålla en social kontakt med andra. Den nu nämnda bestämmelsen om rätt att söka bistånd i annan kommun än vistelsekommunen återfinns i 2 kap. 3 § SoL (2001:453). Bestämmelsen innebär att den enskildes ansökan om bistånd ska bedömas på samma sätt som om han eller hon vore bosatt i kom- munen. Att den enskilde får sina behov tillgodosedda i den kom- mun där han eller hon bor innebär inte att socialnämnden i den kommunen dit personen önskar flytta kan avslå ansökan med hänvisning till att sökandens behov redan är tillgodosedda. I propositionen 1996/97:124 tog regeringen upp de dåvarande bestämmelserna i 19 och 20 §§ SoL (1980:620) som rörde omsorger om äldre. I 19 § försvann lydelsen om att socialnämnden skulle verka för att äldre människor får möjlighet att ha en aktiv och meningsfull tillvaro i gemenskap med andra. I stället komplette- rades bestämmelsen om socialnämndens skyldighet att verka för att Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt. Tillägget i paragrafen innebar att socialnämnden skulle verka för att boendet kunde ske under trygga förhållanden och med respekt för den enskildes självbestämmande och integritet. Som motivering till ändringen av 19 § SoL (1980:620) angav regeringen i propositionen (s. 121) att det knappast var en uppgift för att verka för att äldre människor i generell mening ges en aktiv och menings- full tillvaro. I stället fick bestämmelsen alltså följande lydelse. skall verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt och under trygga förhållanden och med respekt för deras självbestämmande och integritet. Om utformningen av denna paragraf anförde regeringen bl.a. föl- jande (s. 121). Första ledet av nu gällande målbestämmelse markerar den grund- läggande inriktningen för äldreomsorgen med innebörd att äldre människor ges förutsättningar att bo kvar i sitt eget hem så långt det är möjligt. Denna grundprincip står fast och utgör första ledet i en ny övergripande målformulering när det gäller arbete med En förutsättning för att äldre skall kunna leva ett självständigt liv är de olika insatser som erbjuder i form av hemtjänst, färd- tjänst, dagverksamheter, trygghetslarm osv. Andra ledet i den föreslagna målbestämmelsen lyfter fram vikten av att i sitt arbete med äldre beaktar deras självbestäm- mande, integritet och trygghet. De övergripande målen för social- tjänsten bl.a. att verksamheten skall bygga på respekt för själv- bestämmande och integritet fastslås redan i portalparagrafen. Rege- ringen finner dock skäl att särskilt betona och precisera dessa mål och därmed ange inriktningen för arbetet på äldreomsorgsområdet. Utöver de ändringar som skedde i 19 och 20 §§ SoL (1980:620) infördes bl.a. även en bestämmelse i 5 § andra stycket SoL om stöd till anhöriga. Bestämmelsen innebar en skyldighet för social- nämnden att genom stöd och avlösning underlätta för dem som vårdar närstående. Bestämmelsen kom dock inte att motsvaras av någon motsvarande rätt för den enskilde att i form av bistånd få stöd eller avlösning. Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen 6Den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken I propositionen 1997/98:113 fastslog regeringen tre huvudprinciper för äldrepolitiken. demokratiskt styrd genom folkvalda församlingar, solidariskt finansierad genom skattemedel samt tillgänglig efter behov, inte efter köpkraft. Målen för äldrepolitiken sammanfattades i propositionen enligt följande: Äldre ska kunna åldras i trygghet och med bibehållet oberoende, kunna leva ett aktivt liv och ha inflytande i samhället och över sin vardag, bemötas med respekt samt ha tillgång till god vård och omsorg. De nationella målen för äldrepolitiken omfattar de flesta samhälls- områden. För att uppnå dem krävs enligt propositionen insatser av staten, landstingen och kommunerna men också av arbetsmark- nadens parter, av föreningsliv, trossamfund, andra sammanslut- ningar och av enskilda människor. Regeringen underströk vikten av att de resurstillskott som kan uppstå kommer äldreomsorgen till godo. Särskilt lyfte man fram behoven av samverkan mellan lands- ting och kommuner bl.a. för att se till att behoven av medicinsk kompetens tillgodoses i den kommunala äldreomsorgen. Ökad samverkan är, enligt propositionen, nödvändig för att åstadkomma nytänkande i fråga om hur vården ska styras och organiseras. Regeringen avsåg därför att se över och återkomma med förslag om vidgade lagliga möjligheter för samverkan inom vårdområdet. I propositionen tog regeringen även upp frågor om avgifter, tillsyn, kontroll och kvalitetssäkring, forskning, utveckling och förnyelse, ökad livskvalitet för anhöriga och äldre samt insatser mot ohälsa. Propositionen 1997/98:113 behandlades av socialutskottet i be- tänkandet 1997/98:SoU24. Utskottet delade regeringens uppfatt- ning att lägga fast nationella mål för äldrepolitiken. Utskottet ansåg att mångfalden av insatser och det faktum att flera huvudmän har olika ansvarsområden gjorde det önskvärt med nationella mål. Utskottet förutsatte att arbetet med kvalitetssäkring av vårdkedjan Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen för äldre i kommuner och landsting skulle fortsätta och att konkreta handlingsplaner för äldreomsorgen på lokal nivå skulle utformas utifrån de nationella målen. De konkreta ändringar i socialtjänstlagen (1980:620) som propositionen ledde fram till var följande. 1.I 7 a § infördes bestämmelser om att kvaliteten i verksamheten systematiskt och fortlöpande ska utvecklas och säkras. Vidare fick regeringen, eller den myndighet regeringen bestämmer, bemyndigande att meddela de föreskrifter som behövs till skydd eller stöd för enskildas liv, personliga säkerhet eller hälsa inom omsorgerna om äldre och funktionshindrade. 2.I 10 och 35 §§ ändrades begreppet hjälp i hemmet, service och omvårdnad till hemtjänst. 3.I 35 § skedde dels en viss redigering av författningstexten för att markera det normala att kostnaden för boende i en särskild boendeform var att den enskilde betalar särskild hyra, dels att vid bestämmande av avgiftens storlek ska hänsyn också tas så att omsorgstagarens make eller sambo inte drabbas av en oskäligt försämrad ekonomisk situation. Möjlighet att genom förvaltningsbesvär få avgiftens storlek prövad infördes dock inte. En sådan ändring kom att ske först . 4.En ny paragraf 71 a § infördes, den s.k. Be- stämmelsen, som återfinns även i 14 kap. 2 § i den nuvarande SoL (2001:453), innebär att var och en som är verksam inom omsorgerna om äldre människor eller människor med funk- tionshinder ska vaka över att dessa får god omvårdnad och lever under trygga förhållanden. Den som uppmärksammar eller får kännedom om ett allvarligt missförhållande i omsorgerna om någon enskild ske göra anmälan till socialnämnden. ska i sin tur anmäla förhållandet till om missförhållandet inte avhjälps. Bestämmelsen gäller såväl i offentlig som enskild verksamhet. Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen Den översyn om samverkan som regeringen aviserade i den nationella handlingsplanen kom också till stånd . En särskild utredare tillsattes, som avgav betänkandet Sam- verkan – Om gemensamma nämnder på vård- och omsorgsområdet, m.m. (SOU 2000:114). Efter remiss och beredning har regeringen i propositionen 2002/03:20 lagt fram förslag om författningsänd- ringar för att åstadkomma ökad samverkan mellan kommuner och landsting. Med propositionen avsåg regeringen att stödja och stimulera en fortsatt kvalitetsutveckling av samverkan på vård- och omsorgs- området. Inriktningen var att utöka landstingens och kommuner- nas befogenheter att utforma arbetet utifrån de lokala förutsätt- ningarna. En ny lag om gemensam nämnd inom vård- och om- sorgsområdet föreslogs. En sådan lag trädde i kraft (SFS 2003:192). Incitament för gemensam vårdplanering skulle skapas genom ändringar i lagen (1990:1404) om kommunernas betalningsansvar för viss hälso- och sjukvård. Ändringar skedde i betalningsansvars- lagen (SFS 2003:193). Innehållet i dessa ändringar har behandlats ovan under avsnitt 4.3. 6.2Uppföljning av den nationella handlingsplanen Den nationella handlingsplanen för äldrepolitiken har följts upp genom regeringens skrivelse 2002/03:30, avlämnad till . I skrivelsen redogör regeringen för hur arbetet med den natio- nella handlingsplanen för äldrepolitiken har utvecklats. Regeringen redovisar vilka åtgärder som gjorts inom de bristområden som prioriterades inom ramen för handlingsplanen, där särskilda sats- ningar skett på nya initiativ och försöksverksamheter, samt vad som i övrigt utvecklats inom äldrepolitiken. Slutligen görs en sam- manfattning av uppnådda resultat av genomförandet av handlingsplanen. De områden som regeringen tar upp i skrivelsen är följande. Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen 4.Utveckling av stöd till anhöriga, telefonupplysning, upp- sökande verksamhet, folkhälsoarbete för äldre samt nya försök och initiativ 8.Domstolstrots och icke verkställda beslut Dessutom behandlas hälso- och sjukvårdsfrågor samt frågor om kultur, integration, minoritetspolitik och äldreomsorgen, ekono- misk äldrepolitik samt färdtjänst och kommunikationer. I ett sär- skilt kapitel tas dessutom internationella frågor upp. 7 Ny socialtjänstlag – SFS 2001:453 Socialtjänstlagen (2001:453) som trädde i kraft har inte ändrat inriktningen på omsorgerna om äldre som de beskrivs i förarbetena till socialtjänstlagen (1980:620) och de tillägg som skett genom ändringarna . Målen för in- satserna för äldre är alltså desamma som redovisats ovan i denna rapport. I 5 kap. SoL återfinns bestämmelserna om in- satser för olika grupper. Bestämmelserna om äldre människor finns i 5 kap. 4 6 §§ SoL. De är inte ändrade i förhållande till vad som gällde före i den äldre socialtjänstlagen. Bestäm- melserna har följande lydelse. 4 § skall, med respekt för äldre människors självbe- stämmande och integritet, verka för att äldre människor får möjlighet att leva och bo självständigt, under trygga förhållanden. 5 § skall verka för att äldre människor får goda bo- städer och skall ge dem som behöver det stöd och hjälp i hemmet och annan lättåtkomlig service. Kommunen skall inrätta särskilda boendeformer för service och om- vårdnad för äldre människor som behöver särskilt stöd. 6 § skall göra sig väl förtrogen med levnadsför- hållandena i kommunen för äldre människor samt i sin uppsökande verksamhet upplysa om verksamhet på detta område. Kommunen skall planera sina insatser för äldre. I planeringen skall kommunen samverka med samt andra samhällsorgan och organisationer. Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen I den proposition som låg till grund för den nya socialtjänstlagen (prop. 2000/01:80) återfinns inte några särskilda skrivningar om innehållet i de aktuella paragraferna. Dessa var nämligen med vissa mindre språkliga förändringar direkt överförda från 19 20 a §§ i den äldre socialtjänstlagen. Den väsentliga ändring som skedde i den nya socialtjänstlagen var bestämmelserna om rätten till bistånd. Dessa bestämmelser återfinns nu i 4 kap. SoL. Reglerna om bistånd har delvis återgått till vad som gällde före då, som ovan nämnts, rätten till bistånd inskränktes till försörjningsstöd och annat bistånd i form av färdtjänst, hjälp i hemmet samt särskilt boende för service och omvårdnad för äldre eller bostad med särskild service för funktionshindrade. Sedermera har färdtjänst som en form av bistånd brutits ut ur socialtjänstlagen. Färdtjänst och riksfärdtjänst regleras i lagen (1997:736) om färdtjänst och lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. Den grundläggande bestämmelsen om rätt till bistånd återfinns i 4 kap. 1 § SoL. Den har följande lydelse. 1 § Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem till- godosedda på annat sätt har rätt till bistånd av försörjning (försörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde skall genom biståndet tillförsäkras en skälig levnads- nivå. Biståndet skall utformas så att det stärker hans eller hennes möj- ligheter att leva ett självständigt liv. I fråga om försörjningsstödet finns angivet vilka typer av kostnader som detta stöd ska täcka i den mån den enskilde själv inte kan tillgodose det. Regler om skyldighet att i vissa fall delta i av kom- munen anordnad praktik eller annan kompetenshöjande verksam- het återfinns som i den tidigare lagen även i den nya socialtjänst- lagen. När det däremot gäller möjligheten för den enskilde att för sin livsföring i övrigt få bistånd i olika former av stöd eller hjälp, finns inga särskilda begränsningar, något som alltså gällde , utöver de begränsningar som följer av vilka insatser som alls ska svara för. För att få bistånd med stöd av 4 kap. 1 § SoL krävs alltså en individuell bedömning av om den enskilde behöver försörjnings- stöd eller annat bistånd för sin livsföring i övrigt. Någon begräns- ning i fråga om när annat bistånd än försörjningsstöd kan utgå och i vilka former det kan utgå finns alltså inte. Vad som omfattas av Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen begreppet livsföring i övrigt beskrivs i propositionen 2000/01:80 (s. 92) med det följande. Med begreppet avses alla de olika behov som den enskilde kan ha för att tillförsäkras en skälig levnadsnivå och som inte omfattas av försörj- ningsstödet. Det kan vara fråga om bistånd till läkarvård eller tandvård, glasögon, möbler, husgeråd, vinterkläder, vård- och behandlingsinsat- ser för missbrukare, hemtjänst, särskilt boende för äldre eller funk- tionshindrade m.m. Det är inte möjligt att lämna en uttömmande uppräkning av vilka insatser eller behov som skall anses ingå. En indi- viduell bedömning måste, liksom är fallet , göras i varje enskilt fall. Den rättspraxis som har utvecklats under de social- tjänstlagen har varit i kraft, liksom allmänna råd från bör kunna tjäna till ledning vid bedömningen av vilken biståndsinsats som kan komma i fråga. Utöver vad regeringen rent generellt anger ska anses ligga i begreppet livsföring i övrigt tog regeringen i propositionen sär- skilt upp frågan om bistånd till tandvård samt till vård och behand- ling. Angående den senare formen av insatser anför regeringen i detta sammanhang följande av intresse. Den skiljelinje som måste dras är, enligt regeringens uppfattning, mot sådana insatser som är att hänföra till hälso- och sjukvård och som är sjukvårdshuvudmannens ansvar att tillgodose. Det kan inte vara rim- ligt att t.ex. kostnader för psykoterapi, alternativ medicinsk behand- ling eller andra sjukvårdande insatser skall bekostas av . Det är viktigt att markera att kommunens yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver inte skall omfatta insatser som åligger annan huvudman. Att enskilda i vissa fall kan vara missnöjda med att de inte får den behandling de önskar inom hälso- och sjukvården får inte medföra att kommunerna tvingas ta över det ansvaret från landstingen. måste vikten av att och sjukvården utveck- lar samverkan kring personer som har problem, vilka kräver insatser från båda huvudmännen, betonas. När det gäller bistånd i form av vård- och behandlingsinsatser, stöd och hjälp, bistånd som inte har karaktären av ekonomiskt stöd för livsföringen anför regeringen i propositionen följande på s. 95. Enligt regeringens mening får inte den enskildes ekonomi avgöra om han eller hon skall få biståndsinsatser som han eller hon är i behov av. Äldre eller funktionshindrade människor ska inte behöva få sina biståndsbehov bedömda i relation till sin ekonomi. Enligt nuvarande 35 § SoL har kommunerna rätt att ta ut inkomstrelaterade avgifter för Sociala insatser för äldre människor enligt lagstiftningen den typen av insatser.2 Den ekonomiska bedömningen kommer därför in vid bestämmandet av vilken avgift som den enskilde skall betala. Regeringen är oroad över den utveckling som har framskymtat från en del håll i landet där äldre människor blivit nekade hemtjänst, i främst ordinärt boende men även i särskilt boende, med hänvisning till att han eller hon har tillräckligt med pengar att själv bekosta t.ex. städning. Frågan om avgifter kom senare upp till bedömning genom propositionen 2000/01:149 Avgifter inom äldre- och handi- kappomsorg. Förslagen i propositionen ledde fram till att med verkan införde ett avgiftstak för hemtjänstinsatser och ett förbehållsbelopp vid bestämmande av avgifter för äldre- och handikappomsorg och från regler om beräkning av avgiftsunderlag (inkomster). I socialtjänstlagen återfinns vidare en särskild bestämmelse om kommunens befogenhet att ge bistånd i andra fall än vad som följer av rätten till bistånd i 4 kap. 1 § SoL. Den bestämmelsen, som motsvarar den bestämmelse som infördes i den äldre socialtjänst- lagen i §, återfinns i 4 kap. 2 § SoL och har följande lydelse.