sou · GRB383d2 · 2004-01-01 00:00:00 — har inget poliovirus funnits inhemskt i och vid slutet av fanns poliovirus endast i 7 stater i världen. Människan är reservoar och spridningen är s.k. faeko-oral varvid viruset avsöndras via avföring. Kontakt- och livsmedelsburen smitta förekommer. är spridningen helt avhängig av ovaccin- erade individer. Efter en inkubationstid som vanligen ligger mellan insjuknar man med symtom från centrala nervsystemet, bl.a. för- lamningar och kramptendens vid sväljning, därav namnet vattu- skräck. Sjukdomens slutstadium är delirium och kramper följt av döden som är hundraprocentig vid symtomgivande rabies. Då viruset sprider sig via nervvävnad mot hjärnan har ingångsporten betydelse för inkubationstiden och därmed de motåtgärder man kan vidta. Ansiktsskador är farligast då avståndet till hjärnan är kortast. Specifik behandling mot symtomgivande rabies saknas men förebyggande behandling finns även vid infekterat bett. Rabies är en zoonos med spridning över stora delar av världen. Vissa länder bl.a. är dock rabiesfria. Rabies har rapporterats från hos fladdermöss. tioårsperioden har ett fall av rabies rapporterats i . Reservo- aren är framför allt hunddjur, räv och fladdermöss även om rabies kan förekomma hos andra djur. Människan kan smittas genom bett, möjligen slickning på skadad hud. Spridning från människa till människa har endast påvisats vid (hornhinne) transplantation av smittad vävnad. Vaccin finns tillgängligt för riskgrupper. Vid befarad rabiessmitta kan man genomföra en snabbvaccination som förhindrar sjukdomsutbrott. Inkubationstiden är vanligen 1–. Patienten insjuknar i regel med feber åtföljd av diarré och buksmärtor. Generellt ger salmonella mer långvariga och intensiva symtom än andra magtarm-sjukdomar. Hos individer med viss vävnadstyp kan salmonella och även andra bakteriella tarmsmittor ge långvariga ledbesvär. Man brukar ange att av patienterna blivit kvitt sina salmonellabakterier . Samma förhållande gäller för övrigt andra bakteriella tarm- sjukdomar i . En del salmonellabärare blir kroniska vilket innebär att de bär bakterierna i månader . Behandlingen är i första hand symtomatisk. Salmonelloser har stor spridning i djurvärlden och är således en zoonos, människan kan emellertid också vara bärare. Genom sin förmåga att tillväxa i livsmedel är salmonella den bakterie som har störst kapacitet att ge livsmedelsburna utbrott. Ett exempel är den i största epidemin som inträffade med över 8 000 anmälda fall. Den senaste har 4 000– 5 000 fall av salmonella rapporterats. Flertalet är s.k. importfall. Omkring 10–av fallen har orsakats av inhemsk sprid- ning. Klassiska födoämnessmittor har varit mjölkprodukter, ägg- pulver och kokt skinka. Mer udda smittkällor som rapporterats har bl.a. innefattat böngroddar och svartpeppar. Utöver livsmedelssmitta förekommer också spridning från sällskapsdjur, framför allt reptiler som ofta är salmonellabärare. Kontaktsmitta mellan människor anses ovanlig. Vaccin finns ej. Antibiotika- behandling används ibland vid långvarigt bärarskap. Shigellainfektion (dysenteri) Inkubationstiden är vanligen 1–. Därefter följer feber, buk- smärtor och diarréer som utvecklas till blodiga varav namnet dysenteri eller, på svenska, rödsot. Shigella hör till de mer ilskna diarrésjukdomarna och kan vara farlig för barn och åldringar. Värst (och mest sällsynt) är formen shigella dysenteriae som via toxin kan ge upphov till s.k. haemolytiskt uremiskt syndrom (HUS). HUS innebär blodkroppssönderfall och njurskada. Mortalitet på har rapporterats vid utbrott av shigella dysenteriae. Sjukdomen svarar bättre på antibiotikabehandling än t.ex. salmonella och antibiotika används i också för att begränsa spridning. Sjukdomen är associerad till dåliga hygieniska förhållanden, krig och katastrofer varför den spelar en viktig roll i fattiga utvecklings- länder. I nåddes toppar under depressionsåren och under . har mellan 400 och 600 fall rapporterats , varav flertalet smittats utomlands. Människan är enda reservoar. Smittdosen är extremt låg för shigella vilket innebär att ner till 10 bakterier kan orsaka smitta. Det gör sjukdomen extremt smittsam vilket innebär att den kan överföras genom kontakt t.ex. på barndaghem som sekundärfall. Detta är bakgrunden till den epidemiologiska skillnaden gentemot salmonella som i regel kräver tillväxt i livsmedel för att överföras och därmed är bunden till hygieniska brister inom storkök och industrier. Venerisk smittspridning förekommer mellan homo- sexuella män. Smittkoppor (variola) Inkubationstiden för smittkoppor är 12–, undantagsvis 15– . Sjukdomen börjar plötsligt med feber, illamående, huvud- värk, allmänpåverkan, ryggvärk och ibland även kräkningar och magsmärtor. Efter två avtar febern och patienten mår något bättre. Då uppträder ett utslag som i typiska fall under den följande veckan övergår i blåsor (koppor). Blåsorna innehåller stora mängder virus och smittsamheten är som störst . Efter koppstadiet bildas skorpor. Dessa innehåller också virus men smittsamheten från skorpor är förhållandevis låg. Dödligheten kan uppgå till . Av de som överlever får någon form av bestående men som kan vara lindriga eller allvarliga. Huru- vida modern intensivvård kan minska dödligheten och förekomsten av allvarliga restsymtom är inte känt. Sjukdomen – som såvitt känt funnits f.Kr. – har varit väl känd i . Sista smittkoppsfallet inträffade . WHO förklarade sjukdomen utrotad . Två laboratorier, ett i och ett i dåvarande , har fått behålla lager med smittkoppsvirus. Enligt obekräftade rykten kan det finnas smittkoppsvirus utanför dessa laboratorier och farhågor finns att smittkoppsvirus kan komma att användas för bio- terrorism. Sjukdomen anses vara extremt smittsam. Den sprids framför allt som droppsmitta men kan även spridas luftburet (t.ex. genom ventilationssystem). När sista skorpan fallit upphör patient- en att vara smittbärare. Virus kan under vissa omständigheter leva kvar i kläder och liknande. –1977 var vaccinering obligatorisk i . Vaccin har god en skyddseffekt som dock avtar . Vaccin som ges från smittotillfället skyddar mot utbrott av sjukdomen. Vaccinet kan dock ge allvarliga biverkningar. Man räknar med att 10–av den svenska befolkningen har en kontraindikation mot smittkoppsvaccin. Svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) Inkubationstiden för sjukdomen anses vara 2–, undantagsvis . Man insjuknar akut med hög feber (mer än ), muskelvärk och allmän sjukdomskänsla och i många fall även diarré. Efter 2–tillstöter luftvägssymtom i form av torr- hosta. av patienterna utvecklar lunginflammation med tilltagande andningsinsufficiens. Av de behandlingsmetoder som har tillämpats har en allmänt understödjande behandling med bl.a. andningsstöd visat sig ha störst effekt. Utvecklandet av allvarliga symtom är vanligare hos patienter som är . Flertalet patienter förbättras efter några veckors sjukdom medan resten får en svårare sjukdomsbild. Dödligheten i sjukdomen beräknas vara . Sjukdomen uppträdde först i i varifrån den tros ha spridit sig till . Från dessa områden har sjukdomen därefter spridits vidare framförallt till , och . till WHO rapporterats närmare 8 500 fall av SARS från 32 länder i samtliga världsdelar. Drygt 900 personer har avlidit i sjukdomen. har rapporterat 3 fall. SARS smittar via saliv och andra sekret; i första hand genom kontakt- och droppsmitta. Något vaccin mot sjukdomen finns inte . Efter en inkubationstid på vanligen 2–uppträder ett fast, vätskande och oömt sår, s.k. hård schanker. Obehandlad sjukdom läker efter 6–varefter en tredjedel av fallen går vidare till ett sekundärstadium med allmänsymtom och utslag. Även detta läker i obehandlade fall men i en tredjedel av sekundär- stadiefallen går syfilisinfektionen vidare till sin tredje fas som betecknas som sen syfilis (fr.o.m. efter smittotillfället). Sen syfilis kan drabba samtliga inre organ i kroppen inkl. centrala nerv- systemet med förlamningar, demens etc. som följd. Dessa former kan vara svåra att upptäcka och kan leda till en för tidig död. Behandling med penicillin under 2–är effektiv. Prognosen är helt avhängig av när infektionen upptäcks. Människan är reservoar. Sjukdomen är bunden till fattiga socio- ekonomiska förhållanden globalt. I förekom 6 000 fall under . förekom en epidemi hos homosexuella män med cirka 400 fall . Under hela 90- talet minskade spridningen (39 fall 1999) och den inhemska smitt- spridning var obetydlig. har situationen förändrats och syfilis finns nu endemiskt i i gruppen män som har sex med män. anmäldes 128 fall i . Smitt- spridningen är i första hand venerisk. Smittrisken är påtaglig vid förekomst av syfilitiska sår och oskyddade samlag. Mor-barn- smitta förekommer. Vaccin finns ej. Tuberkulos (Tbc) Efter en inkubationstid på 4–drabbas individen av en vanligen symtomfri primärinfektion som i regel läker ut. I av fallen kan tuberkulosen dock utvecklas till symtom- givande sjukdom. För övriga räknar man med ett livslångt bärar- skap där symtomgivande sjukdom kan bryta ut senare i livet, fram- för allt vid försämring av immunitetsläget. Tuberkulosen kan ge en mängd olika sjukdomsmanifestationer genom att tuberkuloshärdar- na sätter sig i skiftande organ. Den vanligaste formen av symtom- givande tuberkulos är emellertid lungtuberkulos som svarar för cirka tre fjärdedelar av fallen. Smygande (ofta nattlig) feber, avmagring och blodig hosta är klassiska symtom. Tbc är en destruktiv sjukdom som löser upp normala organ- strukturer i anslutning till härdar. I lungorna uppkommer därmed hål, s.k. kaverner. Obehandlad lungtuberkulos innebär en 50- procentig mortalitet inom loppet av . Även vid behandling sker läkningen med ärrbildning som efterlämnar mer eller mindre uttalade permanenta lungskador med nedsatt livslängd och livs- kvalitet. Mycobacterium tuberculosis kan också ge andra sjuk- domsbilder varav praktiskt taget alla kan förväntas ge mer eller mindre bestående men efter utläkning. Som exempel kan nämnas tuberkulös meningit (hjärnhinneinflammation), miliartuberkulos (ett svårdiagnosticerat tillstånd som oftast leder till döden), skelett- tuberkulos med deformiteter i exempelvis ryggraden samt tuberku- los i äggledarna som kan leda till sterilitet. av dagens fall återfinns i utvecklingsländerna. Symtomgivande tuberkulos kan bero på ny smitta, s.k. reinfektion men ofta är det i stället den latenta tuberkulosen som blommar upp, en s.k. reaktivering. Denna reaktivering är helt beroende av värdens bristande förmåga att försvara sig mot infektionen. Hivinfektion är den i särklass viktigaste bakgrunden till en immunsvikt som lämnar fältet fritt för tuberkulosbacillen och som globalt sett drastiskt har ändrat fundamenta inom tuberkulos- epidemiologi och behandling. Genom hivepidemin har tbc ryckt fram i och i bl.a. har tbc hos AIDS-sjuka gett upphov till mycket svårbehandlade multiresistenta stammar. har multiresistenta stammar börjat breda ut sig och finns bland annat i där tbc är på frammarsch. Omkring 500 fall anmäls i , de flesta av dem är känsliga för standardbehandling. Människan är reservoar för mycobacterium tuberculosis. Tuberkulos är en luftburen droppsmitta men kräver i regel nära och långvariga kontakter, hushållssmitta. Flertalet fall med symtomgivande tbc är reaktiverade fall där smittan förvärvats i barndomen. Ett vaccin finns. I gavs detta allmänt till nyfödda . Tularemi (harpest) Inkubationstiden anges vara 2–. Efter ett häftigt influensa- liknande insjuknande med hög feber beror de följande symtomen på ingångsporten. Vanligast är via hud där ett utslag omvandlas till en krater och åtföljs av svullnad av motsvarande lymfkörtel. Symtom från svalget kan förekomma om man fått i sig smittämnet via dryck och från lungorna via inandning. Liksom för pest är lungformen farligast och har i obehandlade fall mortalitet, i genomsnitt är mortaliteten 5–i obehandlade fall. Siffrorna gäller här , den skandinaviska varianten är mindre aggressiv. Med korrekt antibiotikabehandling är mortalitet- en försumbar och prognosen god. Infektionen finns i stora delar av norra halvklotet. I har den en utpräglat epidemisk karaktär till stor del beroende på den cykliska förekomsten av gnagare. Sålunda anmäldes den senaste 15- årsperioden allt mellan 0 fall (1990) och 464 fall (2000). anmäldes 2 739 fall, flertalet från . Tularemi är en zoonos där reservoaren är flera arter av gnagare bl.a. fjällämlar, sorkar, kaniner och harar. Spridning kan ske genom direktkontakt med smittat djur eller via vatten, hö eller dylikt som kontaminerats av djuren. I sprids smittan med insekter i av fallen, framför allt via mygg, men också fästingar och bromsar. Laboratoriesmitta är välkänd. Person-till-personsmitta anses ej förekomma. Ett vaccin finns för speciella riskgrupper, t.ex. laboratorie- personal. Tularemi nämns som en sjukdom som kan vara aktuell vid biologisk krigsföring. Den äldre svenska beteckningen nervfeber antyder att sjukdomen, trots att det är en salmonellos, inte räknas till diarrésjukdomarna. Efter en inkubationstid som vanligen ligger mellan sker ett gradvis insjuknande i en långvarig feber som åtföljs av skiftande grad av allmänpåverkan, eventuell omtöckning. Pulsen kan vara förlångsammad och ganska sällan uppträder utslag. Tyfoid- feber är en allmän blodförgiftning och som sådan allvarlig med en mortalitet på i obehandlade fall. Med snabb antibiotika- behandling kan mortaliteten reduceras till . Febern är ofta, även vid behandling, långvarig och kan pågå i veckor med avmagring, eventuellt håravfall. Initialt är patienten för- stoppad. Eventuell diarré uppträder mest som ett sent symtom men har då betydelse för smittspridningen. Sjukdomen är en importsjukdom med cirka 20–30 rapport- erade fall i . Tyfoidfeber är människans salmonella och förekommer ej hos djur. Den sprids i första hand som livs- medelssmitta, men då infektionsdosen är låg kan kontaktsmitta också förekomma. Genomgången sjukdom kan ge långvarigt, ibland kroniskt bärarskap vilket hos livsmedelsarbetare kan starta smitt- spridning. Nya vacciner har utvecklats med något bättre effekt än det gamla. Hit hör bl.a. Lassafeberviruset, ett s.k. arena virus, samt Ebola- viruset och Marburgviruset som tillhör gruppen filovirus. Gula febern-viruset skulle kunna räknas hit också. Detta är således ett samlingsbegrepp för en grupp tropiska virussjukdomar med lik- artad klinik. Allvaret i sjukdomsbilden består framför allt i upp- trädandet av blödnings- och koagulationsrubbningar med allmän organsvikt varav döden följer. Mortaliteten vid Lassafeber anges till , vid Marburgvirus och vid Ebola 50–. Specifik behandling saknas. Intensivvård med behandling av bl.a. blödningskomplikationer krävs i avancerade fall. Sjukdomen är endemisk i tropiska . Ett fall finns rapport- erat i . Gnagare är reservoar för Lassafeber och bl.a. apor för filovirus. Spridning mellan människor förekommer framför allt via blodkontakt och kroppsvätskor. I västvärlden har sjukdomsfall orsakats av infekterade laboratoriedjur (apor) och som laboratoriesmitta via infekterade blodprover. Dödlighet och smittsamhet under svenska förhållanden är mycket svårvärderade då befintliga erfarenheter vunnits ur en helt annan miljö. Man anger att blodsmitterisken är extremt hög, möjligen även via oskadad hud. Man befarar att en aerosol av blod- eller kroppsvätskor kan ge luftburen smitta. Patienten är mest smittsam i ett blödnings- stadium, sent i sjukdomsfasen. I endemiska områden är sjukdomen en zoonos och beroende av ekologiska faktorer. Epidemisk sprid- ning hotar under flyktingkatastrofer. Bilaga 4 SOU 2003:83 Används om infektion som är ständigt före- kommande i ett samhälle och uppträder utan stora svängningar i förekomst. Motsvaras av beteckningen mag-tarmsmitta. Med elakartat förlopp. Den tid som förflyter från det att man blivit exponerad för ett smittämne till att de första Kliniken eller det kliniska förloppet av en sjuk- dom betyder förekomst av iakttagbara symtom Dödlighet i viss sjukdom. En person, ett djur, en insekt, en växt, jord eller ämne (eller en kombination av dessa) i vilken eller vilket ett smittsamt agens normalt lever och förökar sig och som den är beroende av för sitt överlevande och där den förökar sig på ett sådant sätt att den kan bli överförd till en mottaglig En person som blivit smittad av en annan person, som varit det första sjukdomsfallet. Sjukdomen ger inga märkbara symtom. Gift producerat av mikroorganismer som avfalls- produkt eller som konkurrensmedel.