sou · GRB341d1 · 2004-01-01 00:00:00 — fast för polisverksamheten, 6.att verksamheten bedrivs effektivt, och 7.att förvaltningen inom Polisen fungerar väl. skall följa upp och analysera polisverksam- heten. Om verksamheten inte når upp till de krav som anges i andra 1 Senaste lydelse 2002:1051 stycket skall genom påpekanden och uppmaningar eller på annat sätt verka för en förbättring. Vid behov skall anmäla förhållandet till regeringen. 4 kap. 6 och 12 §§ polisförord- 4 kap. 6 och 12 §§ polisförord- ningen (1998:1558), ningen (1998:1558), för verkställighet av be- för verkställighet av be- stämmelserna i 5 kap. 1-4 stämmelserna i 2, 4, 6, 8 och 9 §§ 6 §§ polisförordningen, i samråd mot anställda inom Polisen m.m., 9 § polislagen (1984:387), efter samråd med Riksåklagaren, om vilka hjälpmedel som får användas för att stoppa for- 9 § polislagen (1984:387), don enligt 10 § 5 polislagen, och om vilka hjälpmedel som får användas för att stoppa for- 27 och 28 §§ polislagen. don enligt 10 § 5 polislagen, och 27 och 28 §§ polislagen. Utöver vad som anges i 11-13 §§ verksförordningen (1995:1322) skall styrelsen nära följa verksamheten vid , sär- skilt med avseende på tillämpningen av de riktlinjer för verksam- heten som regeringen meddelar. Styrelsen skall en gång och därutöver när det behövs lämna regeringen de synpunkter och förslag som granskningen föranleder. Styrelsen ansvarar dessutom för tillsynen över Säkerhetspolisen och , varvid 2 a § andra stycket tillämpas. 2 Senaste lydelse 2002:1051 3 Senaste lydelse 1996:731 Denna förordning träder i kraft den Förordning om ändring i åklagarförordningen (1996:205) Härigenom föreskrivs i fråga om åklagarförordningen (1996:205) dels att 14 § skall upphöra att gälla, dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 4 a §, av följande lydelse. myndigheten och skall i sin att beslut fattas i enlighet med gällande författningar, att beslut fattas i rätt tid, att beslut är försedda med de skäl som krävs, bedrivs i överensstämmelse med har lagt fast för verksamheten, Denna förordning träder i kraft den Förordning om ändring i förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren Härigenom föreskrivs att 1 och 2 §§ förordningen (1989:847) med instruktion för Riksåklagaren skall ha följande lydelse. Bestämmelser om riksåklagarens uppgifter som åklagare finns i och i andra författningar. Riksåklagaren för talan i mål Riksåklagaren för talan i mål om brott som hör under allmänt om brott som hör under allmänt åtal, dock inte i mål om brott åtal, dock inte i mål om brott som i tjänsten har begåtts av som i tjänsten har begåtts av statsråd, justitieråd, råd, ombudsmän och utövar riksåklagarens tjänst. Riksåklagaren är central för- och samordna verksamheten. Riksåklagaren har tillsyn över Riksåklagaren är central för- åklagarväsendet och skall i sin 1. att beslut fattas i enlighet med och samordna verksamheten samt se till att den bedrivs effektivt. rättssäker, följdriktig och enhetlig, 3. att beslut fattas i rätt tid, 4. att beslut är försedda med de skäl som krävs, som och regeringen har lagt fast för verksamheten, och 6. att verksamheten bedrivs effektivt. Riksåklagaren får för de ändamål som anges i första och andra styckena meddela föreskrifter och allmänna råd för verksamheten. Riksåklagaren lämnar även i övrigt råd och upplysningar till åklagarna i deras verksamhet. Denna förordning träder i kraft den Förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Härigenom föreskrivs i fråga om förundersökningskungörelsen (1947:948) dels att 7 a § skall upphöra att gälla, dels att det i förordningen skall införas en ny paragraf, 14 a §, av följande lydelse. Av en underrättelse enligt 14 § första – tredje styckena skall framgå hur den enskilde skall agera för att begära att frågan skall överprövas. Denna förordning träder i kraft den IBakgrund och nuvarande förhållanden Regeringen beslutade att tillsätta en parla- mentariskt sammansatt kommitté för att undersöka den ordinära tillsynen över polisen och åklagarväsendet och den s.k. intern- utredningsverksamheten. I direktiven framhålls att kommittén skall granska den ordinära tillsynen av Polisen och åklagarväsendet i syfte att säkerställa att medborgarnas krav på en demokratisk insyn och kontroll skall kunna tillgodoses på bästa sätt. En viktig del av uppdraget är att överväga om det finns skäl att inrätta ett oberoende tillsynsorgan med uppgift att utöva tillsyn över Polisens och åklagarväsendets brottsutredningsverksamhet. Kommittén skall också överväga om regleringen, organisationen och handläggningsrutinerna för brotts- anmälningar och klagomål mot anställda inom Polisen och åklagar- väsendet uppfyller de höga krav som måste ställas på en sådan verksamhet. Direktiven (Dir. 2000:101) är i sin helhet intagna som bilaga 1. Genom tilläggsdirektiv (Dir 2002:82) har tiden för kommitténs redovisning förlängts. Direktiven är intagna som bilaga 2. Till kommittén har genom beslut av överlämnats i verksam- hetsrapport Rättsenheten och internutredningsgruppen. Kommitténs ledamöter och experter har under hela utrednings- arbetet sammanträtt kontinuerligt. Kommittén har under utred- ningsarbetet haft löpande kontakt med flera personer och myndig- heter och också gjort vissa besök. Denna del av arbetet redovisas i kapitel 5. Kommittén besökte företrädare för Justis- og politidepartementet i , där även företrädare för Riksadvokaten och ett saerskilt etterforskningsorgan (SEFO) närvarade. Se närmare kapitel 5. Om förslagen i ett betänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, skall konsekvenserna i det avseendet enligt 15 § kommittéförordningen (1998:1478) anges i betänkandet. Det- samma gäller när ett förslag har betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för små företags arbetsförut- sättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags, för jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Även om kommitténs förslag avser den brottsutredande verksamheten anser kommittén att de inte har sådan generell betydelse för brottsligheten eller det brottsförebyggande arbetet som avses i nämnda förordning. Kommitténs förslag har inte heller sådana konsekvenser som i övrigt avses i 15 § kommittéförord- ningen. Någon redovisning är därför inte aktuell. Beträffande de kostnadsmässiga konsekvenserna (jfr 14 § kom- mittéförordningen) hänvisas till avsnitt 9.1. 2Polisens och åklagarväsendets organisation – nuvarande förhållanden Polisen och åklagarväsendet förstatligades . I samband med förstatligandet inrättades bl.a. som en statlig myndighet som ställdes direkt under regeringen. Riksåklagar- ämbetet inrättades , i samband med införandet av den nya . Riksåklagaren hade redan då, som högsta all- männa åklagare, ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet. Åklagarväsendet och Polisen genomgick emellertid i samband med förstatligandet en omfattande omorganisation. Bland annat skildes lands- och stadsfiskalernas uppgifter som åklagare från uppgifterna som polischef och utmätningsman. Omorganisationen innebar således bl.a. att polis-, åklagar- och exekutionsverksamheterna, som tidigare i vissa funktioner varit gemensamma, skildes åt. Efter förstatligandet har åtskilliga förändringar genomförts. Flertalet av förändringarna har rört den lokala och regionala polis- organisationen, men även har varit föremål för förändringar. Den ena av de två största organisationsförändringarna av åklagarväsendet skedde genom den s.k. regionreformen. Denna innebar att de då 21 länsåklagarmyndigheterna lades samman till 13 regionåklagarmyndigheter. Den andra skedde med en ny regional indelning av åklagarverksamheten då antalet åklagarmyndigheter minskades till sju (sex). ändrades bestämmelserna i 7 kap. bl.a. genom att det nu uttryckligen anges vilka åklagare som är allmänna åklagare. Som en bakgrund till det följande redovisas i detta kapitel kort- fattat hur Polisen och åklagarväsendet är organiserat . Hur styrningen och tillsynen av polis och åklagare är reglerad och vilka förändringar som genomförts redovisas i kapitel 3. Polisens och åklagarväsendets organisation – nuvarande Polisens organisation är indelad i en central och en lokal nivå. är central förvaltningsmyndighet för Polisen. Till hör Säkerhetspolisen och Rikskriminal- polisen. är också chefsmyndighet för . Chef för styrelsen är rikspolischefen (), som utses av regeringen (16 § förordningen 1989:773 med instruktioner för Rikspolis- styrelsen, RPS-instruktionen). Överdirektören är rikspolischefens ställföreträdare (18 § RPS-instruktionen). styrel- se består av högst åtta personer, rikspolischefen medräknad (19 § RPS-instruktionen). Styrelseledamöterna utses av regeringen för en bestämd tid (31 § RPS-instruktionen). Rikspolischefen är styrel- sens ordförande och av andra ledamöterna utser regeringen vice ordförande. Övriga, sex, ledamöter är lekmän. I får personalföreträdare närvara och yttra sig (25 § RPS-instruktionen). bestämmer sin egen organisation i de delar den inte regleras i instruktionen (23 § RPS-instruktionen). Riks- polischefen och överdirektören utgör verks- ledning. Till verksledningen är en chefsjurist och en informations- direktör knutna. I finns också Verkskansliet. Verkskansliet består av flera enheter och bl.a. tillsynsenheten (se avsnitt 3.3). I finns också en personalansvarsnämnd och en tjänsteförslagsnämnd (26 och 27 a §§ RPS-instruktionen samt av- snitt 4.5.2). Varje län utgör ett polisdistrikt och i varje distrikt finns en polis- myndighet som ansvarar för polisverksamheten inom distriktet (4 § polislagen 1984:387, PL). Det finns således 21 polismyndigheter i landet. Polismyndigheterna är sin tur indelade i antingen polisom- råden och närpolisområden eller i enbart polisområden. En läns- polismästare är chef för en polismyndighet (2 kap. 11 § polisför- ordningen 1998:1558, PF). Länspolismästaren utses av regeringen; i , i och i Polisens och åklagarväsendets organisation – nuvarande för högst och i övriga polisdistrikt tillsvidare. För ledningen av polismyndigheten finns en polisstyrelse (5 § PL). Styrelsen skall be- stå av länspolismästaren och högst tretton andra ledamöter, som ut- ses av regeringen (2 kap. 1 § PF). I styrelsen får personalföreträdare närvara och yttra sig (2 kap. 8 § PF). Polis- styrelsen får inrätta en eller flera polisnämnder för att under styrel- sen leda polismyndigheten inom den eller de delar av polisdistriktet som styrelsen bestämmer (5 a § PL). Vid polisstyrelsens eller polis- nämnds sammanträde har en åklagarrepresentant rätt att närvara och yttra sig (2 kap. 9 § PF). Som framgått finns de grundläggande bestämmelserna om polisens organisation och uppgifter i polislagen och polisförord- ningen. uppgifter och ansvar regleras främst genom bestämmelserna i . Även verksförordningen (1995:1322) skall i vissa delar tillämpas på och polismyndigheterna. Åklagarväsendet består av tre organisationsnivåer, en central, en regional och en lokal nivå. Riksåklagaren har ansvaret för och ledningen av åklagarväsendet (7 kap. 2 § , RB). Riksåklagaren har också en judiciell funktion, bl.a. att såsom landets högste åklagare vara åklagare i (se mer om Riksåklagarens olika funktioner i avsnitt 3.4). Vice riks- åklagaren är riksåklagarens ställföreträdare. Riksåklagaren och vice riksåklagaren (och ) anställs med fullmakt genom beslut av regeringen (7 kap. 3 § RB). Riksåklagaren beslutar om sin organisation och får förordna biträdande åklagare hos sig (9 och 10 §§ förordningen 1989:847 med instruktion för Riksåklagaren, ). Överåklagare som inte förordnats att vara chef för en åklagar- myndighet skall tjänstgöra vid Riksåklagaren eller vid åklagar- myndighet som Riksåklagaren bestämmer (4 § åklagarförordningen 1996:205, omtryckt SFS 2001:995). De biträdande åklagarna an- ställs av Riksåklagaren och får i den omfattning som Riksåklagaren bestämmer utföra de åklagaruppgifter som Riksåklagaren får ut- föra. Dock får de inte väcka talan eller fullfölja talan i Högsta Polisens och åklagarväsendets organisation – nuvarande Riksåklagaren har till sitt förfogande ett kansli med cirka 60 personer anställda. Hos riksåklagaren finns en rådgivande nämnd som består av en ordförande och högst sex andra ledamöter (5 § RÅ-instruktionen). Ledamöterna förordnas av regeringen för en bestämd tid och rege- ringen utser också den ledamot som skall vara ordförande i nämnden (15 § RÅ-instruktionen). Riksåklagaren skall fortlöpande hålla nämnden informerad om verksamheten inom åklagarväsendet, och i ärenden som är av större vikt eller av principiell betydelse skall nämndens mening inhämtas (5 § RÅ-instruktionen). Ärenden som innebär att utöva en åklagaruppgift eller pröva en tillsynsfråga i ett enskilt fall får inte behandlas i nämnden. Landet är uppdelat i sex åklagarregioner med en åklagarmyndighet i varje region; i , , Lin- , , och (2 § åklagarförordningen). Varje åklagarmyndighet leds av en överåklagare. Denne utses av regeringen för , högst . Varje åklagarregion är i sin tur indelad i åklagarkammare (3 § åklagarförordningen). finns sammanlagt 43 kammare. förordnar en chefs- åklagare vid myndigheten att tjänstgöra vid och vara chef för en åklagarkammare (6 § åklagarförordningen). Vid varje kammare finns ett visst antal kammaråklagare anställda och vanligen också en vice chefsåklagare. I åklagarorganisationen finns också biträdande åklagare och extra åklagare. Varje åklagarmyndighet beslutar sin egen och åklagarkammares arbetsordning, den senare efter förslag av kammarens chef (9 § åklagarförordningen). Åklagarkamrarna har vanligen ett geografiskt arbetsfält, som kan uppgå till ett helt län. Vissa kammare har en specialiserad inriktning. De grundläggande bestämmelserna om åklagarnas organisation och uppgifter finns i 7 kap. RB. Som framgått ovan finns bestäm- melser också i åklagarförordningen och RÅ-instruktionen. Även för åklagarväsendet är verksförordningen tillämplig i vissa delar. Polisens och åklagarväsendets organisation – nuvarande Utöver Riksåklagaren och åklagarmyndigheterna finns Ekobrotts- myndigheten (1 och 2 §§ åklagarförordningen). Ekobrottsmyndig- heten är en åklagarmyndighet för bekämpning av ekonomisk brottslighet (1 § förordningen 1997:898 med instruktion för ). Myndigheten leds av en generaldirektör som vid handläggning av åklagarfrågor har ställning som över- åklagare. Vid myndigheten arbetar åklagare, poliser och andra experter. Det är och som i samråd bestämmer de närmare formerna för samverkan mellan . är i landet uppdelad på tre avdelningar. Som chef för varje avdelning utser regeringen, efter anmälan av generaldirektören, en avdelningschef. Avdelningschefen har vid handläggning av åklagarfrågor ställning som vice överåklagare. Avdelningarna är indelade i kammare. 3Tillsyn och annan kontroll över Polisen och åklagarväsendet m.m. Statsmakterna styr myndigheternas verksamhet genom författningar och genom budgetprocessen. En viktig garanti för att myndigheterna uppfyller sina plikter ligger däri att deras verksamhet försiggår under insyn från dels kontrollerande myndigheter, dels allmänheten (, Allmän förvaltningsrätt, 20 uppl. 2000, s. 156). Både polis och åklagare arbetar under tillsyn av myndigheter och allmänheten. Som tidigare nämnts är central för- valtningsmyndighet för Polisen och har tillsyn över detta. Styrelsen skall bl.a. verka för en rättssäker och effektiv polisverksamhet. Riksåklagaren har tillsyn över åklagarväsendet och skall verka för lagenlighet, följdriktighet och enhetlighet vid rättstillämpningen samt en effektiv verksamhet. Ledning och styrning över Polisen sker även på lokal nivå och över åklagarna på regional. Det är polisstyrelserna som skall leda polisens arbete och även se till att verksamheten bedrivs effektivt och rättssäkert i respektive distrikt (5 § PL samt 2 kap. 2 § och 3 kap. 1 § PF). Inom åklagarorganisationen har en stor del av Riksåklagarens tidigare tillsynsuppgifter överlämnats till överåklagarna. Allmänhetens insyn och kontroll över Polisen sker bl.a. genom att och polismyndigheternas styrelser är sammansatta av lekmän, vilka utses av regeringen. Riksåklagaren är ett enrådighetsverk, dvs. en myndighet där myndighetschefen ensam har ansvaret för verksamheten inför regeringen. Hos riks- åklagaren finns en rådgivande nämnd med ledamöter som, efter nominering av de politiska partierna, utses av regeringen. Även om offentlighetsprincipen gäller också inom Polisen och åklagar- väsendet är en stor del av både åklagar- och polisverksamheterna, huvudsakligen förundersökningsarbetet, belagd med sekretess var- för möjligheterna till medborgerlig insyn är begränsade. Tillsyn och annan kontroll över Polisen och åklagarväsendet m.m. där det är fråga om att utöva en åklagaruppgift eller att pröva en tillsynsfråga i ett enskilt fall får inte behandlas i rådgivande nämn- den hos riksåklagaren (5 § RÅ-instruktionen). Polisstyrelsen får inte avgöra frågor som avser polisledning i särskilda fall (3 kap. 2 § PF). Den tillsyn som utövas av och Riksåklagaren kallas den ordinära tillsynen, dvs. tillsyn som utövas av ett organ till vars uppgift hör att utöva kontroll av viss verksamhet. Denna tillsyn får skiljas från den extraordinära tillsynen, dvs. tillsyn som utövas av ett organ som inte har till primär uppgift att kontrollera verksamheten inom ett visst område. Den extraordinära tillsynen ankommer på ombudsmän (i det följande Justitie- ombudsmannen, ), revisorer (en uppgift som övertas av , se avsnitt 3.5.4) och Justitiekanslern (i det följande JK). Även utövar tillsyn över verksamheten (en uppgift som övertas av , se avsnitt 3.5.4). Dessutom sker viss tillsyn av Datainspektionen, och beträffande Polisen också av . Tillsyn används ofta som övergripande beteckning för delvis olikartade verksamheter som normering, utvärdering, rådgivning och inspektion. Tillsyn har angetts syfta till att upprätthålla efter- levnaden av lagar och att allmänheten skall kunna lita på att bestämmelser om säkerhet, likabehandling eller viss service efter- levs, men även andra syften förekommer. Vad som skall avses med statlig tillsyn har också varit föremål för ett flertal undersökningar, bl.a. av i skriften Statlig tillsyn – ett förvaltningspolitiskt styrmedel (RRV 1996:10) och av revisorer i ett förslag till (1994/95:RR9). Mot bakgrund av nämnda källor, betänkande 1994/95:KU27 och inte minst Förvaltningspolitiska kommissio- nens förslag i betänkandet I medborgarnas tjänst – En samlad förvaltningspolitik för staten (SOU 1997:57) har Utredningen om en tydligare och effektivare statlig tillsyn på uppdrag av regeringen sett över begreppet tillsyn m.m. I delbetänkandet Statlig tillsyn – Granskning på medborgarnas uppdrag har utredningen kartlagt den statliga tillsynen och de problem som förekommer (SOU 2002:14). I detta kapitel skall ges en allmän översikt över den tillsyn som sker över Polisen och åklagarväsendet. Inledningsvis redovisas kortfattat för vad som kan avses med statlig tillsyn och vad ovan- nämnda utredning föreslagit (3.2). Tillsyn och annan kontroll över Polisen och åklagarväsendet m.m. ordning för den ordinära tillsynen över polis och åklagare samt en bakgrund därtill (3.3-4). Slutligen redovisas den tillsyn över polis och åklagare som utövas av andra organ (3.5). 3.2.1Tillsyn ur ett konstitutionellt perspektiv Regeringen intar en ledande ställning när det gäller att ta initiativ till politiska förändringar och även att verkställa de av fattade besluten. Därför är det viktigt att det finns en god och klart reglerad kontroll av regeringen och dess ledamöter. I det följande lämnas en kortare redogörelse för denna i ett demokratiskt samhälle grundläggande kontroll. Den offentliga makten, som utgår från folket, utövas under lagarna (1 kap. 1 § regeringsformen, RF). Enligt 1 kap. 6 § RF skall regeringen styra riket och vara ansvarig för detta inför . Enligt 8 kap. RF har regeringen ett eget normgivningsområde och kan utfärda förordningar. Om bemyndigar regeringen att utfärda föreskrifter på andra områden kan också medge att regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddela bestämmelser i ämnet. Enligt 9 kap. RF får statens medel inte användas på annat sätt än vad bestämt men statens medel står till regeringens disposition. Regeringen bär således ansvar för att föreskrifter iakt- tas och för att landet styrs i enlighet med intentioner. I regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda stats- förvaltningens verksamhet. Myndigheterna har en motsvarande lydnadsplikt gentemot regeringen (11 kap. 6 § RF). De statliga för- valtningsmyndigheterna är emellertid tillförsäkrade en bestämd självständighet även gentemot regeringen, nämligen beträffande beslut i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskild eller kommun eller som rör tillämpningen av lag (11 kap. 7 § RF). Regeringen får således inte lägga sig i hur en förvaltningsmyndighet beslutar i ett enskilt fall, om det rör ett sådant ärende. Med myndighetsutövning åsyftade departementschefen i samband med tillkomsten av regeringsform utövning av befogenhet att bestämma om förmån, rättighet, skyldighet, disciplinär bestraffning eller annat Tillsyn och annan kontroll över Polisen och åklagarväsendet m.m. jämförbart förhållande (prop. 1973:90, s. 397).1 När det gäller ut- trycket lagtillämpning avses tillämpningen av lagar och regeringens eller underordnade förvaltningsmyndigheters verkställighetsföre- skrifter till lagar. Tillämpningen av författningar som ligger utanför detta område kan givetvis avse myndighetsutövning och därigenom träffas av begränsningsregeln. Bestämmelsen omfattar inte vad som brukar kallas myndigheternas faktiska handlande, även om detta handlande i stort är reglerat genom författning. För att klargöra om regeringen har riksdagsmajoritetens för- troende samt för att undersöka dels om de beslut som fattar också blir verkställda, dels om lagar tillämpas korrekt, dels om de fastställda utgiftsändamålen fullföljes, dels om den offentliga verksamheten bedrivs på ett sätt som är ekonomiskt försvarligt anvisar 12 kap. RF organ och metoder för kontrollsyften. Rubriken för kapitlet är också Kontrollmakten. Enligt bestämmelserna är det som skall granska statsrådens tjänsteutöv- ning och regeringsärendens handläggning (1 §). kan av- ge en förklaring att ett statsråd inte åtnjuter förtroende (4 §). väljer också en eller flera justitieombudsmän för att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar (6 §). väljer också revisorer att granska den statliga verksamheten (7 §). kommer att utse ledamöter i , vilka bl.a. skall granska myndigheters verksamheter (se avsnitt 3.5.4). De sistnämnda kontrollorganen utför den extraordinära till- synen. I avsnitt 3.5 redogörs närmare för den extraordinära till- synen över polis och åklagare. Redan nu kan dock nämnas att till skillnad från vid viss ordinär tillsyn saknar de myndigheter som utför extraordinär tillsyn möjlighet att ändra eller ompröva ett av den granskade myndigheten fattat beslut. Inte heller har den som utövar extraordinär tillsyn behörighet att avbryta verksamheten eller på annat sätt ingripa i handläggningen. Sådan rätt kan däremot ett ordinärt tillsynsorgan ha, men med den begränsning som följer av 11 kap. 7 § RF. Som framgår av det följande är tillsyn inte av judiciell art, dvs. kan inte ändra en underordnad polismyndighets beslut, såvida styrelsen inte skall pröva ett överklagande (se bl.a. 7 kap. PF). 1 Om myndighetsutövning se även propositionen Ansvar för funktionärer i offentlig verk- samhet m.m. 1975:78 s. 143 Tillsyn och annan kontroll över Polisen och åklagarväsendet m.m. 3.2.2Allmänt om statlig tillsyn har talats om den konstitutionella kontrollmakten.