sou · GRB349d3 · 2004-01-01 00:00:00 — Men resultaten kan stärka våra egna insatser och bidra till att formulera krav till myndigheter och på forskningen. , psykologmottagning: Jag är psykolog och terapeut och själv svenskadopterad. Dessutom har jag forskat kring adoptionserfarenheter under vuxenlivet. Hur ska man betrakta den procent adopterade med problem i förhållande till gruppen som helhet? En del adopterade mår bra, några mår dåligt. Men den stora gruppen brottas med sin adoptionserfarenhet. Och det är en svår brottningsmatch. Hela gruppen kommer under skeden av sitt liv att få svårigheter, exempelvis existentiella problem. I forskningen förklaras detta med den tidiga separationen. Och det är sant! Men som med alla trauman beror utgången på hur traumat förvaltas. Hur lever man i med sin historia? Jag anser att mer forskningsintresse bör inriktas på adoptiv- föräldrarna. Vilka förmår att förvalta detta uppdrag? tecknar en familj som kan hantera att man är annorlunda, att man är infertil, att man har hand om ett barn som har ett särskilt sätt att relatera både till sig själv, till föräldrarna och omgivningen? Tar de hand om sina barn på ett särskilt sätt på grund av denna annorlunda erfarenhet. En studie av adoptivföräldrar borde göras utifrån barnets behov. Adoptivföräldrar kan ju vara mer eller mindre lämpade. Förslaget om ett är utmärkt. är det mest adoptivföräldrar som har positioner i den här världen. De som forskar är ofta adoptivföräldrar. Jag tycker vi ska verka för att fler adopterade kommer in i forskningssammanhang, i konsultationer och kunskapssammanhang. Vi har en annorlunda utgångspunkt in i problemställningen. Jag vill ge ett konkret förslag: Det kostar pengar att adoptera. Därför tycker jag att som man adopterar ska man deponera en summa pengar som den adopterade sedan kan ha tillgång till för samtal. Vissa händelser i den adopterades liv, t.ex. mödrablivandet, kräver särskild uppmärksamhet. : Det står helt klart att vi har en överrepresentation bland adopterade. Men vi bör inte bara titta på när det går riktigt illa. Vi måste också titta på andra problem som kan komma under resans gång, vilket stöd och vilken rådgivning behövs då? Vilka krav ska ställas på alla inblandade parter? Förslaget om ett nationellt är faktiskt inte sprillans nytt. Det kanske behövs nationella, regionala och lokala insatser med hänvisning till denna överrepresentation. Men vi måste ställa några kritiska frågor. Finns det inte också andra grupper i samhället som har en liknande överrepresentation? Detta blir den avvägning som landstingen och kommunerna kommer att göra. Är denna överrepresentation verkligen exceptionell, kommer landstingen och kommunerna till syvende og sisdt att fråga sig. : Allt tyder på att det finns denna överrisk. Det som är speciellt är den komplicerade bakgrunden. Problemen finns inom så många olika områden och om man inte uppmärksammar detta finns det risk att de missförstås. Mitt förslag är därför en breddning till att också omfatta andra kompetenser. Jag tror att det måste finns en samling kring att försöka förstå barnet första gången. Det handlar trots allt inte om att tillskapa nya resurser utan att se till att barnet får en snabb och korrekt behandling. Detta specialteam behöver inte nödvändigtvis SOU 2003:49 Bilaga 6 svara för alla behandlingar. Det blir mer av ett konsultationsteam som har sin förankring i den vanliga barnpsykiatrin. Det blir ingen isolerad verksamhet. , Adopterade etiopiers och eritreaners förening: Jag vill ta upp frågan om hudfärg och utseendets betydelse. I studierna har man svårt att urskilja dessa aspekter. Vi tror att man måste möta olika typer av fördomar beroende på hur man ser ut. Vi måste diskutera hur vi ska möta rasism. När det gäller längden är det en sak om det kan leda till fysiska svårigheter men ska man medicinera bort avvikelser? Jag fick själv höra av skolsköterskan på högstadiet att jag inte växte enligt längdkurvan. Vilken strategi finns för att adopterade ska trivas med sig själva? , Nätverket för adoptionsfrågor i : Jag arbetar på en öppen förskola och betalar hyran. är vi på det tolfte stället. Öppna förskolan är i första hand till för föräldrarna. Jag har också haft lek- och språkgrupper och vi har försökt ge en viss föräldrautbildning. Jag träffar ensamstående adoptivföräldrar och tänker: hur ska det gå? Det finns en oerhörd gemenskap mellan föräldrarna. , Adoptionsrådgivning : Jag är socialarbetare och psykoterapeut. Själv hoppas jag att vi får ett nationellt centrum. Men man bör också tänka lokalt där det kan vara långt till specialisterna. Vi på adoptionsrådgivningen har avtal med fyra kommuner. I samband med adoptionen har föräldrarna erbjudits tre kontakter med mig där jag gör hembesök och tittar på anknytningen. Möjligheten till anknytning är basen till att vi låter barn komma till familjer istället för att växa upp på barnhem. Föräldrarnas benägenhet att söka hjälp beror på hur konkret man är i erbjudandet. De som fått detta erbjudande har tagit det och erfarenheten har varit positiv. En kontakt är skapad så att de sedan återkommer av sig själva. Det är viktigt att vi forskar kring hemutredningar med fokus på adoptivföräldrar. Det blir en hjälp för barnen. , AFO: Våra medlemmar är i första hand inhemskt adopterade och adopterade från . Det finns alltså en stor världsdel som forskningen inte omfattat. Vi är 50 000– 90 000 svenskadopterade personer och därtill kan man lägga de 70 000 finska krigsbarnen av vilka 15 000 stannade kvar. Vi har en kunskap i livstidsperspektiv, vår äldsta medlem är . Adoption pågår hela livet. Vi ställer oss också bakom ett resurscenter. man bör inte uteslutande fokusera på internationella adoptioner utan också på svenska adopterade och inomeuropeiskt adopterade. : Det är viktigt att snabbt komma igång med preventiva insatser. Detta behöver inte kosta mycket utan är en prioriteringsfråga. Tag t.ex., där jag arbetar: varför stödjer inte kommun familjestöd och föräldrautbildning för adoptivföräldrar? har detta i hög utsträckning byggt på idealitet och engagemang hos adoptivföräldrar och adoptions- organisationerna och har bidragit till att kommunerna inte riktigt har tagit sitt ansvar. Idealitet kan bli rätt slitsamt till slut. Därför bör vi tillsätta den arbetsgrupp jag talade om tidigare och inte invänta kunskaps- och resurscentret. , Ensamstående adoptivföräldrars förening: Jag är psykolog. Att titta på statistik och hur det har gått för adoptivbarn och bedöma behov av utifrån det känns väldigt främmande för mig. Vi bör komma ihåg att varje adoptivbarn är unikt. Varje adoptivbarn vet att han eller hon är avvisat, not wanted, ett sår som alltid finns. Å andra sidan är barnet mycket efterlängtat. Denna känsla är något som personen bär med sig hela livet. Det finns en skörhet. Vi måste fokusera på varje adoptivbarn för att avgöra hur han eller hon hanterar såret. : Vi har känt oss starkt påverkade av resultatet i vår forskning och vi planerar flera nya projekt. Vi har också ett nätverk med andra forskare. Jag hoppas att vi ska kunna bedöma de adopterades hela livssituation i de tragiska fall där adopterade tagit sitt liv. När det gäller hudfärg planerar vi ett projekt som gäller unga kvinnor med asiatiskt utseende och huruvida de blir bemötta på ett annat sätt. Jag vill poängtera att vi inte har valt bort något område. Att se på de europeiskt adopterade är också viktigt. I fråga om adoptivföräldrar som forskare finns både fördelar och risker. Men jag tror att vi ska engagera både adoptivföräldrar och adopterade i forskningen. : Att man särskilt fokuserar på en grupp som är överrepresenterad är inte konstigare än att vi har smärtkliniker för människor med smärta. Detta är inte särbehandling, något som för övrigt är ett vackert ord. Vi ser kvasibehandlingar, inte minst när det gäller språkutveckling. Om man inte får adekvat språkhjälp påverkas inlärningen vilket gör att man inte klarar skolan och resten av livet. Det är viktigt att det finns möjlighet till konsultationer där man kan få en differentialdiagnos för att be- döma vad som ska göras. Jag kan inte nog poängtera betydelsen av ett nationellt och den förslagna arbetsgruppen. : Varför ska vi ha ett nationellt för adopterade? Jo, därför att det handlar om barn som växer upp utanför sina ursprungshem och där samhället har en viktig del i var det nya hemmet blir. Då har samhället ett särskilt ansvar. Detta gäller adopterade men det finns även anledning att vidga gruppen till att omfatta fosterbarn. Vi behöver forskning om barn som både tillfälligt och permanent växer upp utanför sina ursprungshem. , Adoptionsrådgivning : Man säger att även andra grupper behöver stöd men hur många grupper har samma problem som adopterade. kallas vi till skolor därför att något barn är stökigt och inte lyssnar. I ett fall hade man satt pojken i en liten mattegrupp men han lärde sig ändå inget. Han var och hade inget talbegrepp, något skolan inte förstod. När skolan fick veta vilka begreppssvårigheter han hade fick han sitta ensam med läraren och lära sig matte från början. Därefter hade han inga koncentrationssvårigheter. Det behövs bara en liten insats och hade detta inte skett hade han pajat ur på högstadiet. , AFO: Jag är och ingen kan se av mitt utseende att jag är adopterad, något jag delar med många i vår förening. Jag visste inte till att jag var adopterad. Nationellt centrum i all ära men om ingen talar om för oss att vi är adopterade är den inte till någon nytta. Vi har ett ökande antal barn som kommer från och . Adoptivföräldrar kan känna sig trampade på när det då ska komma överifrån att det ska lagstiftas om skyldighet att berätta detta. En sådan skyldighet kan betraktas som ett översitteri av myndig- heterna. Men vi måste ha klart för oss att vara adoptivföräldrar är annorlunda, varken sämre eller bättre än annat föräldraskap. Den bästa tiden då det är läge att berätta för barnen att de är adopterade kommer aldrig. Många söker inte sina biologiska föräldrar förrän adoptivföräldrarna dött. Jag föreslår därför att adopterade får ett brev där det står att de är adopterade. , föräldrautbildare: Samhällets ansvar är att förbereda föräldrarna. Det smärtar att det inte är fler kommuner som tar detta ansvar enligt socialtjänstlagen. Jag tror visst att organisa- tionerna gör ett jättebra jobb, det är dit kommunerna hänvisar föräldrarna, men ansvaret måste ligga på kommunerna. denna diskussion har jag inte hört nämnas. Vi har ju faktiskt en övergripande myndighet som kanske inte är det nationella som efterfrågas här men som ändå ska stå för den här insynen och ha koll på hur barn kommer till det här landet. Jag skulle önska att NIA:s insatser var starkare i adoptions- sammanhang. , Folåsa behandlingshem: Vi är landets enda behandlingshem för adoptivbarn. Diskussionen är oerhört positiv. Vi ser enorma behov och tvingas avvisa barn som behöver stöd och hjälp. De som kommer till oss har tvångsvård. Så här kan det inte få fortsätta. Vi behöver såväl forskning som praktisk erfarenhet. Det finns mycket kunskap men den behöver sättas samman. Vi ser det som har stöd i och resultat, alltså tonårsflickornas destruktivitet. De skär sig. De har ett självdestruktivt beteende. De värderar sig själva väldigt lågt. Hur kan vi behandlingsmässigt jobba för att hjälpa de här barnen för att undvika att det inte händer? Tanken på ett nationellt resurscentrum är bra och jag hoppas att det etableras i statlig regi så att vi slipper det vanliga schackrandet om pengar som präglar landstings- och verksamhet. : Vi måste nogsamt överväga hur vi ska använda resurserna. Det handlar naturligtvis om både ekonomiska, för till den punkten kommer man förr eller senare när man ska göra prioriteringar, men också hur vi använder de kunskapsmässiga resurser som vi har och som inte bara handlar om det som är specifik adoptionskunskap utan också sådant vi tangerar här och som rör mycket bredare kunskap. Därför blir det av stor vikt att nogsamt diskutera det som det finns en enighet om här, att skapa någon form av resurscentrum. finns det en farlig tendens att bli förälskad i sina egna teorier och projekt. Någon måste hålla tummen i ögat på diskussionerna så att det verkligen får den bredd och den relevans så det får den praktiska konsekvens som vi vill ha. All forskning har bara ett syfte, nämligen att skapa bättre villkor. Men vi är inte särskilt bra att samla oss kring vad det egentligen är vi behöver kunskap om och vi är inte heller bra på att förvalta och förstå den kunskap vi har samlat in. Vi sitter här och gör ganska vilda spekulationer, det borde vi inte göra. Det är viktigt att någon skärskådar oss. Även innehållet i ett resurscentrum behöver diskuteras för det finns önskemål om att det ska tillfredsställa alla. Vi kan redan nu se att detta inte är realistiskt. Nästa steg i diskussionen är väldigt viktig, vilka som kommer att vara delaktiga och hur den kommer att gestalta sig. Det gäller att hålla tummen i ögat på forskarna. : Det är intressant att också titta på fosterbarn. Även givarinseminerade är intressanta. Det är viktigt att vi har en nära samordning mellan kunskaper och behandling. Varför ska vi prioritera adopterade? Jo, därför att deras situation har en komplexitet. Ett annat skäl är socialetiskt. Vi har politiskt beslutat om adoptionsprocessen och har blivit ett av världens största adoptionsländer. Därför har vi ett stort ansvar för hur vi förvaltar den processen. : Det har varit en väldigt intressant eftermiddag som givit oss mycket på fötterna. Vi kommer att fortsätta utredningsarbetet. Min utgångspunkt är att bli adoptivfamilj är ett annat sätt att bli familj. Om man jämför med en biologisk familj är adoptivfamiljen varken sämre eller bättre, men den ställer andra krav, har andra utmaningar och en annan glädje och sorg. Vi i samhället accepterar och legitimerar internationella adoptioner. Därför ska vi också se till att vi ger barnen den bästa hjälp och det bästa stöd man kan få. Problemet är att frågan om internationella adoptioner mest varit en sak för de närmast berörda – adoptionsorganisationer och adoptivföräldrar. Nästan alla de som forskat ang. adoptioner, de som arbetat som socialsekreterare och andra yrkesgrupper har en personlig anknytning till adopterade. Detta präglar även statens insatser. Myndigheten som har hand om internationella adoptioner, , är t.ex. mindre än den kommission som reviderade . Min förhoppning är att vi ska åstadkomma en förändring. Internationella adoptioner måste vara en fråga för oss alla och alla nivåer i samhället. Jag måste övertyga och jag måste övertyga staten. har flera väckt frågan om att vidga perspektivet till att inte bara handla om adopterade utan överhuvudtaget barn som inte växer upp i sina egna hem. Överlag måste samhället ta ett större ansvar, och vi måste se till att resurser också finns. Forskningen visar att vi kan hjälpa flera om det preventiva arbetet blir bättre, vilket jag hoppas att vi kan arbeta vidare med i utredningen. Utredningen har fått förlängd tid till och vi kommer med ett betänkande . Det är möjligt att hearingen läggs som bilaga till betänkandet. Jag hoppas få in synpunkter och idéer och ni får gärna höra av er. Vi vill ha så många synpunkter som möjligt. Följande personer deltog i den forskningshearing som Utredningen om internationella adoptioner anordnade i Skandiasalen, , , docent, barnläkare, , , expert i utredningen dr i psykologi, , med. dr, barnläkare, , , leg. logoped, , , prof. em. i barn- och ungdomspsykiatri, , docent, barn- och ungdomspsykiater, , , , riksdagsledamot och särskild utredare , sakkunnig, i , sakkunnig, , expert, , sekreterare , , , , Barnen framför allt – adoptioner, BFA, , , , , , Adopterade etiopiers och eritreaners förening, , , Adopterade koreaners förening, AKF, Lenakim Arctaedius , Adopterades röst, , , , , från mittens rike, , adoptivföräldrars förening, EAF, , Forum för adopterade, , för ryska adoptivbarn, Koreanska sällskapet i , , för adopterade från och deras familjer, , Adoptionsrådgivningen, , , , Adoptionsrådgivningen, , , Adoptionsrådgivningen, , , Adoptionsrådgivningen, , , , , , behandlingshem, Föräldrautbildare, frilans, , Nätverket för adoptionsfrågor i , , , , för internationella adoptionsfrågor, , , , , psykologmottagning, Tabell 1: Studiegrupperna Tabell 2: Sociala problem. Antal individer och andel av respektive grupp. Sociala problem, statistisk analys. (Odds Ratios, konfidensintervall) Jämfört med resten av befolkningen Dessutom matchat för Matchat för 2.1 (1.6-2.7) 2.6 (2.0-3.3) 2.9 (1.2-7.3) 1.5 (0.9-2.6) 3.2 (1.8-5.7) 5.2 (2.9-9.3) 0.6 (0.2-1.6) 1.4 (1.3-1.5) 1.6 (1.5-1.7) 1.7 (1.4-2.1) 0.8 (0.7-0.9) 1.7 (1.5-1.9) 2.5 (2.3-2.8) 4.8 (3.0-7.6) 0.7 (0.6-0.8) 1.5 (1.1-2.1) 2.6 (1.8-3.9) 2.5 (1.1-5.6) 0.4 (0.2-0.6) Tabell 4: Psykiatriska problem. Antal individer och andel av respektive grupp. Antal Män Kv. Tabell 5: Psykiatriska problem, statistisk analys. (Odds Ratios, konfidensintervall) Jämfört med resten av befolkningen för socioekonomiska kön och ålder 3.7 (2.2-6.1) 3.6 (2.1-5.9) 4.4 (0.6-33.3) 4.1 (0.9-9.6) 2.7 (2.3-3.2) 3.6 (3.1-4.2) 4.2 (2.2-7.9) 1.0 (0.7-1.5) 2.7 (2.4-2.9) 3.2 (2.9-3.6) 3.5 (2.4-5.2) 1.6 (1.3-2.0) Tabell 6: Riskfaktorer inom adoptivgruppen, statistisk analys. (Odds Ratios, konfidensintervall) 0.7 (0.6-0.9) 4.5 (3.6-5.6) 0.9 (0.8-1.2) 1.2 (1.01-1.6) Ålder vid ankomst: 1.2 (1.0-1.5) 1.0 (0.7-1.3) 1.8 (1.4-2.3) 1.7 (1.2-2.3) 1.6 (1.3-1.9) 1.8 (1.4-2.3)