sou · GRB318d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Största försiktighet var således påkallad och detta torde också gälla för hans egna kontakter med sovjetiska företrädare. medger vissa problem under samtalen med Dekanozov och Vetrov skildringar från mötena med Dekanozov och Vetrov förefaller generellt ha varit något mer optimistiska än de sovjetiska. Av den sovjetiska samtalsrapporten framgår att ärendet rörande planerade besök i , som planerats alltsedan hösten 1944 (HP 39 D, 25/9, 13, 19/12-1944), helt kort avvisades av Dekanozov. begäran om transitviseringar åt svenskarna i hänvisades till Beljajev, och när vid mötet hos Vetrov förhörde sig om Kollontajs hälsa och arbete fick han det korthuggna svaret att hon är frisk och [] beskickningen är bekymrad över frågan om återsändandet av de sjömän, krigsfångar och flyktingar som fort- farande är internerade i (AVPRF, f. 0140, op. 30, p. 8, p. Baltfrågan hade visserligen inte berörts men mötena hade rymt ett annat orosmoment i de svensk-sovjetiska relationerna, nämligen frågan om repatriering av de sovjetryska militärflyktingarna i . Dekanozov hade vid mötet med (i någon mån) gjort en sammankoppling mellan fem sovjetiska deserterade sjömän och frågan om transiteringsvisum åt svenska medborgare. hade, som ovan nämnts, begärt en orientering i detta ärende hos UD (HP 22 A3, 2771-1945). Bild 1: i sovjetiskt beskydd I ett handbrev till av konstaterade också att mötena med Dekanozov och Vetrov inte varit helt friktionsfria: I anslutning till mitt gårdagsbrev om baltfrågan vill jag erinra om att Dekanozov och Vetrov vid mina sammanträffanden med dem visserligen ej berörde nyssnämnda fråga men däremot togo upp frågan om de i internerade ryska militärerna. Såsom jag telegrafiskt inberättat, bad mig Dekanozov hjälpa till att klara upp ett gammalt ärende, som enligt från ingångna rapporter, för- halades i det oändliga från svensk sida. Det gällde fem ryska desertörer, som mördat sina officerare. Deras utlämnande såsom brottslingar hade begärts för länge sedan. Vetrov riktade ingen fram- ställning till mig men omnämnde, att man nu från rysk sida måste taga itu med frågan om några tiotal internerade ryssar, som kvarstannat i (R 70 Er, 3/2-1945). Repatrieringen av ryssar i Det är här nödvändigt att om än kort beröra frågan om repatriering av de sovjetryska flyktingarna i . De sovjetiska kraven på repatriering av flyktingar i gällde inte endast balter. Också etniskt ryska sovjetiska medborgare vistades som flyktingar i . Den sovjetiska statsledningen var om möjligt än mer angelägen om att få denna grupp återsänd.2 skärpte sina krav rörande sovjetiska soldater i . krävde man att samtliga skulle skickas hem (HP 22 A, 4/10-1944). Som tidigare nämnts fruktade , att en svensk avvisande hållning vad gäller detta sovjetiska krav skulle medföra en Sidorenko-affär med oöverskådliga konsekvenser (HP 22 A3, 25/9-1944). svarade Engzell i ett handbrev till att 900 ryska krigsfångar skyndsamt [skulle] återföras till . Den hade, enligt Engzell, frångått sin tidigare 2 Enligt en beräkning som anförs hos historikern uppgick den totala mängden flyktingar i från till 34 635 individer. I denna totala grupp flyktingar återfanns 6 554 estlandssvenskar, 21 815 estländare, 3 479 lettländare, 429 litauer, 1 310 sovjetryssar och f.d. sovjetryssar samt 1 048 ingermanlänningar. Gruppen "sovjetryssar" bestod av 636 sovjetiska militärer som tagits tillfånga av den tyska krigsmakten i samband med 1941, placerats i krigsfångeläger i och och därefter flytt till . Gruppen "f.d. ryssar" bestod av inalles 674 individer (däribland judar som flytt från till före ockupationen 1940, samt ryssar som tidigare flytt till ) (, 1992: 33). Det totala antalet flyktingar från var emellertid, enligt , sannolikt betydligt större (, 1992: 34). Bild 1: i sovjetiskt beskydd linje att de som ville stanna här skulle få göra det. Vid ett besök hos socialminister hade denne inför Engzell uppgivit att man borde med tvång föra ut så många som möjligt, i varje fall dem som äro i lägren. Engzell konstaterade emellertid att åtskilliga av de sovjetiska soldaterna ville stanna i och hoppa av. Därtill var det oklart huruvida man verkligen kunde använda tvång i samtliga fall. Det vore, enligt Engzell, önskvärt att bli av med så många som möjligt, men säkert är ju inte att alla vill resa (HP 22 A, 4/10-1944). repatrierades inalles mer än 1000 ryssar. Den största sändningen, som ägde rum från hamn, skedde under stort hemlighetsmakeri. Det var inte endast sovjetisk militär personal som härvid återsändes utan också ryska civila (, 1992: 51). Ett tiotal sovjetiska soldater hade emellertid lyckats rymma från interneringslägren i före . överlämnade den sovjetiska legationen i en note vari man krävde sju namngivna sovjetiska medborgare vilka tjänat som den hitleristiska maktens verktyg och begått en rad kriminella förbrytelser mot sovjetmedborgare utlämnade (HP 22 A3, 21/9- 1944). Möjligtvis var det dessa sovjetiska medborgare som Dekanozov avsåg då han vid mötet med krävde fem ryska desertörer, som mördat sina officerare utlämnade till (R 70 Er, 3/2-1945). I ett handbrev från Engzell till av framgår att man inom UD inte hade lyckats finna något ärende med fem sjömän som mördat sina officerare (22 A 3, 7/2-1945). Repatrieringen av ryssar och ingermanlänningar (som av svenska myndigheter betraktades som en underkategori av ryssar [, 1992: 36]) skulle emellertid komma att fortgå . Dessa återsändningar skulle dock ske i mindre skala än vid den stora repatrieringen . bild av och läget i de svensk-sovjetiska relationerna rapporter från mötena med Dekanozov och Vetrov var i vissa avseenden ofullständiga. Att döma av de sovjetiska rapporterna förefaller mottagandet ha varit tämligen kyligt och Bild 1: i sovjetiskt beskydd Åtminstone biträdande chefen för den politiska avdelningen tycks dock både ha insett att rapporter inte gav hela sanningen och att läget var betydligt mer komplicerat än vad Moskva-sändebudet ville låta påskina. konstaterade i sin dagbok att Söder- bloms rapporter från äro skrämmande. Den servilitet och svansviftning han nu synes ådagalägga inför Kremls män hava helt enkelt endast en motsvarighet – hans eget uppträdande, då tyskarne voro 'top dogs' (, 1989: 616). noterade han följande i sin dagbok: Man kan vara övertygad om, att ryssarna å det noggrannaste betraktar för att söka erfara om de själva , då de äro topdogs kunna skrämma till samma undfallenhetspolitik, som vi tillämpade mot tyskarna av kriget. Man kan vara tämligen övertygad om, att Kreml tittar på genom ett för- storingsglas, som man betraktar en lus genom ett förstoringsglas för att se hur den sprattlar. De kunna inte vara okunniga om, att han, fast han nu har glömt det själv, utgjorde symbolen inom administrationen för eftergiftspolitiken gentemot . Och vad få de se? En sprattlande liten insekt men ingen lus, absolut intet djur som kan bitas. En liten hängiven maria nyckelpiga (, 1989: 629). Enligt präglades den aktuella perioden –45 av skiljaktiga uppfattningar inom rörande frågan hur utrikespolitik skulle förstås, hur dess efterkrigstida roll skulle gestaltas, och vilka konsekvenser detta skulle få för politik gentemot . I korta skildring från framgår att detta var frågor som också sysselsatte kollegerna vid de brittiska och amerikanska legationerna i . Vi hade ett meningsutbyte på politiska avdelningen med anled- ning av en framställning, som i går gjorde till Boheman, att ryska beskickningen skulle erhålla tillstånd att sända ut tjänstemän till de olika lägren med flyktingar från Balticum för att tala lite med dem. Meningen är naturligtvis att genom skrämsel, löften och propaganda av olika art förmå dessa sovjetmedborgare att återvända till fadershuset. ansåg, att vi borde medgiva detta för att sedan kunna bättre stå emot andra, allvarligare krav från ryskt håll, som kunna väntas. Jag företrädde rakt motsatt mening, delvis med omvänd argumentering. Om ryssarna se, att vi gå med på detta, kommer ingenting att kunna stoppa dem sedan (, 1989: 617). Bild 1: i sovjetiskt beskydd kommenterade på nytt att det förelåg olika uppfattningar inom utrikesledningen om hur relatio- nerna till borde gestalta sig: Om vi inte uppträda bestämt mot ryska framställningar nu [rörande de baltiska flyktingarna i ], så få vi det mycket obehagligt . Det ryska trycket kommer nog inte att gå över så fort som det tyska. och Sohlmans teser äro, att vi måste menagera ryssarna framför allt därför, att vi annars inte kunna få sälja någonting till . Följden härav skulle bli arbetslöshet, ökat missnöje och mera kommunism här hemma. Jag tror att detta resonemang är i grunden felaktigt (, 1989: 629). konstaterade likaledes att Assars- son och Sohlman äro alltjämt på den linjen, att man bör gå mycket försiktigt fram med ryssarna i denna sak, som om den inte löses på ett för tillfredsställande sätt kommer förorsaka oss mycket bekymmer: Jag å min sida kan inte se, att vi hava något att vinna på att giva efter för påtryckningar. Vi hava intet krig att frukta från SSSR och det är allt vad vi enligt min mening har att taga hänsyn till, då det gäller hävdandet av den av vårt land alltid erkända asylrätten (, 1989: 645). hade efter sin ankomst instruerat sin personal vid lega- tionen i att undvika att säga något till någon som [ryssarna] skulle kunna utnyttja emot [dem] (, 1984: 141- 142). Denna oro för att man från sovjetisk sida ville skaffa sig håll- hakar på delades också av . Medan emellertid (t.ex. i handbrevet till av ) underströk att vi hava all orsak att vara mycket försiktiga, var rekommendation den rakt motsatta: Annars tror jag har absolut rätt i att ryssarna samla på hög av våra synder för att vid tillfälle utnyttja dessa mot oss, om så skulle visa sig passande. Men just därför skola vi uppträda fast mot dem. En vacklande hållning från oss nu kommer att giva dem föreställningen att de kunna få oss långt med utnyttjande av hot. är därför enligt min blygsamma mening en livsfarlig representant för oss i . Han är gripen av Messiaskänslor, han ser endast i ljusblått och vill göra allt för att stå väl till boks. Han är intelligent, men han är inte klok (, 1989: 629-630). dagboksanteckningar ger tvivelsutan en unik samtida skildring av de diskussioner och överväganden som präglade det Bild 1: i sovjetiskt beskydd dagliga arbetet inom UD vid den aktuella tidsperioden. Därtill måste , enligt den definition som ovan formulerats, så- som biträdande chef för , sägas tillhöra den utrikesledning som står i fokus för denna analys. I kraft av detta faktum är hans åsikt och syn intressant för denna utredning. Emellertid kan hans anteckningar naturligtvis inte göra anspråk på att ge hela sanningen om verksamheten inom UD och synen på och . Utrikesminister har efterlämnat ytterst få, om ens några, samtida skriftliga kommentarer. Vi kan följaktligen dessvärre inte peka på något entydigt dokument från som kan sägas ge en bild av hans syn av . Kabinetts- sekreterare var placerad i och befann sig endast undantagsvis i . Varför antog en kyligare attityd mot –1945? Denna utredning har inte haft tillgång till något sovjetiskt doku- ment som kan ge ett entydigt svar på frågan varför antog en kyligare attityd gentemot just . Såsom framgick t.ex. vid samtal med Dekanozov var frågan om repatriering av de runt 30 000 baltiska flyktingar som under kriget flytt till ett hinder mot det svensk-ryska närmandet, som måste undanröjas, berörande prestige och principiellt med hänsyn till miljoner bortförda ryssar, som finnas i alla länder (HP 1 Er, 13/12-1944). drog också slutsatsen att Vetrovs kyliga mottagande var beroende av den baltiska debatten (HP 1 Er, 19/12-1944). Dekanozov tog visserligen inte upp baltfrågan vid samtalet med , men likväl ett annat repatrieringsärende – de fem sovjetiska militärerna som Sovjet- unionen ville få utlämnade. Vetrov tog vid samtalet den 29 (alterna- tivt 30) januari upp frågan om återsändandet av sjömän, krigs- fångar och flyktingar. Sovjetiskt missnöje med den svenska linjen ifråga om de baltiska och ryska flyktingarna var således en viktig bidragande orsak till den förändrade sovjetiska hållningen, som inte bara märktes i utan också i . Bild 1: i sovjetiskt beskydd legationsrådet Tjernysjev ett långt samtal med bl.a. rörande de baltiska flyktingarnas bedrivande av anti-sovjetisk pro- paganda i (P 40 J, 16/1-1945), och tog konsuln , som ovan nämnts, upp fallet Makarova med UD (P 40 R, 17/1-1945). Förutom flyktingfrågan kan möjligtvis den sovjetiska miss- tanken om svenskt spioneri för tysk räkning, som medfört Assars- sons rappellering , ha bidragit till ett ovänlig sovjetisk attityd gentemot . Vid ett samtal mellan den svenske chargé d'affaires i och den sovjetiske ministern hade denne uppgivit att man på- träffat dokument, som visade, att haft förbindelser med tyska legationen, samt att varit inringat av en koali- tion bestående av , , , osv. (HP 1 Er, 29/6-1944). Vid ett samtal mellan och konstaterades att läckage förekommit och sannolikt alltjämt förekommer från vår försvarsstab till tyska legationen här (, 1989: 622). Kan det inte helt enkelt hänga ihop på det sättet, att rapporter från till staben och från till UD, som kommunicerats med våra militärer, helt enkelt överlämnats till tyskarna och sedan från delgivits olika tyska staber på ostfronten? Ryssarna hava sedan, då de kommit över en stabs papper, bland dessa hittat aktstycken med ingressen: Svenska beskickningen i meddelar Jag skulle tro, att detta är den enkla förklaringen till ryssarnas märkliga an- klagelser mot vår minister att hava stått i förbindelse med fiendens trupper! En enkel och skrämmande förklaring! (, 1989: 623). sände en officiell skrivelse till utrikesminister vari han återgav Dekanozovs note in extenso. Denna skrivelse ankom till . Utrikesministerns paraff finns, som nämnts, på Söder- bloms telegram av . För den händelse att han detta till trots inte läst telegrammet ordentligt eller inte till fullo reflekterat över dess innehåll, fick han nu en utförlig redogörelse för Dekanozovs note. rapporterade också att han vid Bild 1: i sovjetiskt beskydd efterföljande personliga sammanträffanden med herrar Dekanozov och Vetrov hade framhållit sin tacksamhet för de åtgärder som vidtagits, samt att han emotsåg ytterligare underrättelser om personalen vid Budapest-beskickningen. Skrivelsen har lästs av utrikesministern, chefen för politiska avdelningen samt vice chefen (P 2 Eu, 3/2-1945 [kopia HP 80 Ea, 3/2- 1945]). Denna skrivelse insändes alltså efter mottagandet av Dekanozovs note. hade alltjämt inte fått någon instruktion från UD om åtgärder. frågade legationerna i respektive efter uppgifter rörande Budapest-beskick- ningens vistelseort. respektive svarade UD att beskickningen fanns kvar i , men stod utan för- bindelse med departementet sedan slutet december [1944] (P 2 Eu, 20, 23, 31/1-1945, 2/2-1945). diplomatiska status ifrågasatt? ankom till Lubjanka-fängelset. På registreringskort anges på raden för yrke: diplo- matitj.nadsmotr (diplomatisk övervak./översyn). Såsom konstateras i den svenska arbetsgruppens rapport är detta en term som är svår att tolka. För medfånge , som var adjutant till den tyske ambassadören i , angavs titeln diplomat. En möjlig tolkning till kryptiskt formulerade titel skulle kunna vara att den som skrev detta ville beteckna som diplomatisk rådgivare på grund av hans tidsbegränsade uppdrag (UD II: 52, 2001: 74). Under alla förhållanden anger titel, kombinerat med det ovan påvisade faktum att titel (sekreterare) strukits över på arresteringsordern av , att tvekan kan ha förelegat från sovjetiskt håll angående status som diplomat. Detta indikeras också av vittnesuppgifter från cellkamrat i Lubjanka () . Enligt Loyda skulle sovjetiska förhörsledare ha sagt till honom att inte [var] någon diplomat utan en svensk som hjälpt rika judar i (UD II: 52, 2001: 79). Frågan om diplomatiska status tycks möjligtvis också ha sysselsatt den svenska sidan. inleds den skriftväxling som nämnda och tolkar som Bild 1: i sovjetiskt beskydd belägg för att initialt visade stort engagemang för sak. En central tes hos och är att man kan urskilja en tydlig förändring i förhållningssätt till Wallenberg-ärendet. Från att ha varit drivande i ärendet förvandlas , mellan och , till att bli påfallande passiv. Då officiella skrivelse av avsändes till utrikesministern hade han alltjämt inte fått några instruktioner rörande . Det avgick visserligen telegram från UD till legationerna i och vad gäller den övriga beskickningspersonalen. Vad gäller rådde emellertid, av dokumenten att döma, konsekvent tystnad. (för övrigt som genomgick sitt första förhör i Lubjanka-fängelset), telegraferade på nytt till (i chiffer): Ifrågasätter huruvida icke i – vårt 22 – som är anmäld som legationssekreterare, genom min och borde få instruktioner beträffande sin status (P 2 Eu, 8/2- 1945). Två tolkningar till begäran om instruktioner Det finns två tolkningar till varför var angelägen om att få förmedla instruktioner från UD rörande diploma- tiska status. Enligt den första tolkningen (och ) är detta ett uttryck för att var orolig över diplomatiska status. ville garantera säker- het genom att ge sovjetiska myndigheter ett klart besked om att innehade diplomatisk immunitet. Om vi antar att detta är en giltig tolkning, uppstår emellertid frågan varför överhuvudtaget oroades över risken att diplomatiska status skulle betvivlas av ryssarna. Kan företrädare för sovjetiska myndigheter på något sätt ha ifrågasatt diplomatiska status inför ? Detta är en intressant fråga mot bakgrund av att man från sovjetisk sida tycks ha ställt sig skeptisk till diplomatiska status. Emellertid finns det, varken i de svenska eller sovjetiska samtals- uppteckningarna från samtalen med Dekanozov eller Vetrov , några som helst tecken som tyder på att Bild 1: i sovjetiskt beskydd status sätts i tvivelsmål. nämns över- huvudtaget knappt under samtalen. Synen på inom UD Kan det ha funnits andra skäl för att bekymra sig för diplomatiska immunitet? Vi har ovan pekat på att rekryteringsprocessen av i flera avseenden var säregen, att hans uppdrag utformats av amerikanska myndigheter, att han mottog instruktioner från den amerikanske utrikes- ministern, att hans rapporter delgavs både den amerikanska och brittiska legationen i och att själva arrangemanget med en svensk legationssekreterare i amerikansk tjänst möjligtvis var en av de successiva åtgärder till de allierades behag som talade om i sin dagboksanteckning av (, 1989: 618). Vi har också pekat på att UD, efter mottagandet av Dekanozovs note, underrättade de brittiska och amerikanska be- skickningarna om innehållet i noten. Man hänvisade också den amerikanska förfrågan om skydd åt de spanska judarna i Buda- pest till den amerikanska beskickningen i för vidare- befordran till . Hur talade man egentligen om inom utrikes- förvaltningen för dennes försvinnande ? Det är rimligt att anta att de mycket specifika omständlig- heter som omgav uppdrag också satte sin prägel på den övriga UD-personalens syn på honom. Ett sådant antagande kan emellertid inte tas för givet. Vi måste om än kort, analysera vilken uppfattning om som var rådande inom utrikesförvaltningen för mottagandet av Dekano- zovs note. En första intressant illustration som förtjänar att nämnas härvid är innehållet i ett brev från till Kálman av . Häri konstaterade att UD:s rättschef i samtal uppgivit att är anställd vid legationen i som legationssekreterare och åtnjuter som sådan politisk immunitet (Brev från Kálman till , 4/10-1944, Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv). Bild 1: i sovjetiskt beskydd Engzell svävade uppenbarligen inte på målet vad gäller uppfatt- ningen om status inom utrikesförvaltningen. Hans kommentar behöver dock på intet sätt utesluta att man inom UD använde sig av andra statusmarkörer än titeln legations- sekreterare när man talade om . En indikation på att så var fallet ges i dagboksanteckning av . , som sannolikt byggde sin kom- mentar på det besked om vistelseort som just inkommit från i (P 2 Eu, 29/12-1944), skrev följande: För att återgå till synes läget för de våra där vara ganska bekymmersamt. lär hava gått under jorden och den unge , som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna, har av Pilkorsregimen blivit utsatt för en förföljelse, som tvingat honom att söka skydd hos den tyska krigs- makten. pågå striderna mellan ryssar och tyskar i själva staden, som brinner. sakna vi varje förbindelse med vår legation, och de uppgifter jag lämnat stamma från tysk källa (, 1989: 625). beskrev inte som legationssekreterare, utan som den unge som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna. Kopplingen mellan uppdrag och amerikanska pengar upp- levdes som tillräckligt stark för att föranleda att främst använda denna statusmarkör snarare än titeln legationssekreterare. sände en instruktion till Per Anger rörande Wallen- bergs uppdrag , som visar att han var väl insatt både i omständigheterna kring rekrytering, och det speciella uppdragets ytterst delikata natur (P 2 Eu, 6/7-1944). I egenskap av biträdande polchef, hade han sannolikt tillgång till ytterst initierad information direkt från Boheman och var kanske inte representativ för den övriga UD-personalens syn på . Det finns ytterligare ett omdöme om (som därtill formulerades just –45) som är av intresse. Den aktuella anmärkningen gjordes av det svenska sände- budet i och rör verksam- het. Som ovan nämnts hade sagt att han avsåg låta skjuta judehunden (HP 1 Eu, 15/12-1944). Beskickningen i instruerades med anledning av detta hot att protestera vid tyska utrikesministeriet. Bild 1: i sovjetiskt beskydd förde denna protest . I ett handbrev till chefen för av , skrev : I anslutning till mitt handbrev den 17 ds rörande hotet mot svenska Budapestbeskickningen ber jag härmed få meddela, att envoyén omtalat, att man nu mottagit svar från i anledning av det telegram, som expedierades från Aus- wärtiges Amt. I svaret hade ej bestritts, att yttranden i den riktning som av oss angivits (om att judehunden kommer att skjutas) kunde ha fällts, men framhållits, att dessa i så fall självfallet ej vore att ta på allvar. De borde emellertid ses mot bakgrunden av att anledning till kritik öfters förelegat mot svenska beskickningens Judenbüro, alldeles särskilt mot legationssekreteraren []. var angelägen om att detta i objektivi- tetens intresse skulle framföras till , vilket jag lovade, med framhållande av att vad som från ungerskt regeringshåll än vore att säga särskilt om verksamhet vid vår Budapest-be- skickning, så kunde detta dock under inga förhållanden ursäkta sådana yttranden som här fällts (P 2 Eu, 23/12-1944). Det blotta faktum att en officer ur en främmande stats säkerhets- tjänst uttalat ett dödshot mot en svensk diplomat var naturligtvis en ovanlig händelse. Det är svårt att helt bortse från att det i svar till Erdmannsdorf (vad som [] än vore att säga sär- skilt om verksamhet) finns ett ehuru vagt med- givande om att mordhot, givet diplo- matiskt sett oortodoxa verksamhet, i någon mån var begripligt. Därmed är dock inte sagt att man kan göra tolkningen att ursäktade hot. Vi får anledning att återkomma till den övriga UD-personalens uppfattning om . Denna bild, liksom bilden av Budapest-legationens verksamhet i stort, konstruerades i hög grad först senare och det finns följaktligen skäl att behandla den mer i detalj senare i framställningen. Det skall dock framhållas att inte heller själv tycks ha sett sig enbart (eller ens främst) som diplomat i svensk tjänst. Som nämnts ansåg sig främst utföra ett humanitärt uppdrag å War Refugee Boards vägnar och han efterlyste instruktioner för sitt uppdrag från den amerikanska utrikesförvaltningens ledning. Bild 1: i sovjetiskt beskydd Oro för den försvunna beskickningspersonalen chiffertelegram av besvarades inte förrän , . från skedde ett parallellt utbyte av telegram mellan och . erhöll följande chiffertelegram från : Vi äro mycket oroliga Budapest-beskickningens öde.