sou · GRB343d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Sammanfattningsvis kan sägas att den ambition som Försvars- makten och Försvarshögskolan gemensamt haft att programutbildningarna (tidigare nivåhöjande utbild- ning) i det militära skolsystemet skall vara jämförbara/ekvivalerbara med civil högskoleutbildning inte nått ända fram. Försvarshög- skolans examensrättsansökan som lämnades in har ännu inte behandlats av regeringen och därmed har frågan om akademi- sering av det militära skolsystemet till del gått i stå i formellt hän- seende. Ansökan överlämnades till . Ett omfattande försvarsmaktsinternt arbete med kvalitetssäkring och kvalitetsutveckling av utbildningen har emellertid pågått även efter 2001. 2.3.3Förändrad omvärld – förändrade krav arbetade i en omvärld som redan var stadd i mycket snabb förändring. Under de gångna fem åren har ett antal förhållanden förändrats, vilket medför att vissa tidigare utgångs- värden och bedömningar inte är relevanta för den fortsatta re- formeringen av skolsystemet. De starkt ökade svenska ambitionerna avseende internationellt samarbete är en av de största förändringarna. Framväxten av en europeisk krishanteringsförmåga där fler svenska förband med hög beredskap står till förfogande för insats utomlands får stor be- tydelse nationellt. har fattat beslut om plikt för alla officerare att tjänstgöra utomlands. Statsmakterna är tydliga i sin vilja att minska de nationella försvarsansträngningarna och i stället söka säkerhet i ett samverkande . När det gäller interoperabilitet har tyngdpunkten tidigare legat på tekniska system, men har begreppet utökats till att även om- fatta personal. Organisation och procedurer måste anpassas till partnerländer och även uniformer och gradbeteckningar förändras med samma syfte. Kompetens – även sättet att beskriva kunskap, skolmeriter och erfarenheter – måste definieras i ett logiskt, kon- sekvent och transparent system. För ett skolsystem som i grunden är nationellt, medför detta en ändrad grundsyn för officersutbildning. Huvuddelen av har inte mer än vardera en , men de största staterna kan ha fler högskolor med något olika inriktningar. Det innebär att det normalt saknas konkurrens inom landet, och den akademiska utmaningen ligger då i det internationella samarbetet. De militära högskoleämnena , d.v.s. de som ägnar sig åt forskning kring militära och säkerhetspolitiska frågor, definieras därmed endast i det internationella militära forskarsamhället. Sammantaget innebär den ökande internationaliseringen och de ökande kraven på personalens interoperabilitet att dagens officers- utbildningssystem behöver ses över. Kompetens är sammansatt av många komponenter. De viktigaste av dessa är: kunskaper (fakta och metoder), färdigheter (att kunna göra), erfarenheter, värderingar och kontaktnät. De är fem till an- talet och definierar vad som ibland benämns kompetenshanden. I Försvarsmaktens bok definieras kompe- tens som en organisations eller en individs förmåga i relation till en viss uppgift eller situation. En individs kompetens byggs främst upp av vilja och förmåga att använda kunskaper och färdigheter i prak- tiken. Kompetensorganisationer bygger sin förmåga till större delen på individernas kompetens. Försvarsmakten kan därför sägas vara en sådan organisation. Kompetens byggs upp och utvecklas genom lärande, träning och praktisk tillämpning av kunskaper. I fält & ombord Duglighet i yrket/funktionen 1 Pedagogiska Grunder, Försvarsmakten, 2001. Kunskap vinns och utvecklas genom utbildning i skol-/universitets- system, genom lärande i yrkeslivet, genom kontinuerlig fortbildning m.m. Färdighet övas upp genom tillämpning av kunskapen i dess rätta sammanhang, i fält och ombord. Viljan att använda kunskap och färdigheter i praktisk handling beror på personlighet men kan också utvecklas genom övning. 3.2Officerskompetens, professionens särart Yttersta syftet med officersutbildningen är att utveckla förmågan att verka i väpnad strid som ledare för förband eller vissa funktioner. Officerare utbildas därför för att leda människor under extrema för- hållanden och för att kunna fatta beslut om legaliserad våldsanvänd- ning med risk för eget, underställdas och andras liv. I detta avse- ende skiljer sig officersyrket från de flesta andra. Det innebär att utbildningen måste ge vissa kompetenser som är unika för yrket. Det ställer också krav på personliga anlag som inte kan läras in men väl övas upp. I yrket ställs höga och speciella krav på ledarskapsförmåga – direkt ledarskap och att leda genom andra. Officeren skall vara föregångare, kunna fatta beslut under stor osäkerhet och lösa svåra problem under extrema förhållanden och i okända, farliga miljöer. Miljön och konsekvenserna av besluten ställer speciella krav på förmåga att bära psykisk och fysisk press samt på ett etiskt och moraliskt förhållningssätt. Det är uppenbart att allt detta ställer särskilda krav på karaktärsdanande moment i utbildningen. Detta kräver en väl genomtänkt återkoppling i syfte att utveckla den en- skilda individen. Nationellt skall officeren, med delar av sitt förband, kunna med- verka i olika former av stöd till samhället och hantering av natio- nella kriser. Vid internationell krishantering krävs även militära kom- ponenter. I alla dessa fall leds insatser av officerare som måste er- hålla respekt och förtroende bland de civila samverkansfunktionerna. Officeren skall kanske bedriva förhandlingar mellan olika grupper och måste kunna samverka med både civila och militära enheter. Även inom utrikesförvaltningen krävs en ökad militär profes- sionell funktion både i internationella och säkerhetspolitiska sam- verkansfora. Detta kräver officerare med en breddad förmåga som har verkat även utanför Försvarsmakten. Officerens förankring i samhället är viktig. En god kunskap hos officeren om samhället och insikt om vikten av moral, etik och värderingar bidrar till denna förankring. Utredningen har valt att indela officerens olika kompetenser i generella kompetenser, inkluderande kärnkompetenser samt befatt- ningsrelaterade kompetenser. Kärnkompetensen hos officeren är tidsoberoende eller förändras mycket långsamt. Detta gäller även andra generella kompetenser som exempelvis utbildarförmåga. Övriga generella kompetenser, exempelvis kunskaper i taktik, och samtliga befattningsrelaterade kompetenser förändras något snabbare. En stor del av officerskompetensen är således tids- beroende och måste förändras i takt med organisationsutveckling samt utveckling av nya system och ny materiel. Kompetenskraven på den enskilde officeren förändras också med karriären. I grunden krävs att alla officerare har en tillräcklig generell kom- petens för att kunna verka på avsett sätt. Ju högre grad en officer har desto större förståelse och kunskap erfordras avseende Försvars- maktens olika roller i samhället. Detta gäller såväl vid ledning av högre förband som vid tjänst som stabsmedlem eller i lärarbefatt- ningar. De befattningsrelaterade kompetenserna är mer att betrakta som färskvara. De avspeglar den förståelse, de kunskaper och de färdig- heter som officeren måste besitta för att kunna tjänstgöra i en viss befattning i organisationen. Det är främst inom de befattningsrela- terade kompetenserna som behovet av expert-/specialistkunskap föreligger. Officerens samlade kompetens, både den generella och den befatt- ningsrelaterade, tillägnas och utvecklas genom teoretisk utbildning med praktiska inslag (skolbunden utbildning) och genom praktisk tjänstgöring och övningar i grund- och insatsorganisationen (tillämp- ning). Kärnan i officerens generella kompetens består av flera delar: en grundläggande gemensam värdegrund i vissa till yrket kopplade etiska och moraliska frågor, personlig stridsduglighet samt god för- måga att kommunicera. Gemensamt och grundläggande för alla officerare är förmågan att leda förband och underenheter i dessa och att kunna vara chef. Vidare ingår yrkesprofessionens seder, bruk och traditioner, där den enskilde officeren fostrar och skolar in nya kollegor som medlemmar i ett yrkeskollektiv. En särskild kompetens, chefskompetens, är en nödvändig del av de kärnkompetenser som en officer behöver. Chefskompetens kan ses som förmågan att skapa helheter, kommunicera dessa och där- efter fatta och genomföra beslut. Särskild utbildning sker i chefs- rollen och syftar till att utveckla chefskapet, att leda och samarbeta. Den enskilde skall få förståelse för de krav som ställs på en militär chef på olika nivåer och i olika situationer. I officersrollen ingår, som en del av chefsutvecklingen, såväl personlig utveckling som utveck- ling i grupp. Behovet av utveckling av chefsrollen varierar givetvis mellan in- divider, men även den som väljer en fackman-/specialistroll kom- mer att behöva sådan utbildning. För dem som går mot högre chefs- befattningar är behovet särskilt uttalat. Kärnkompetensen konstituerar officerares legitimitet och endast den som besitter kärnkompetensen bör kunna bli officer. Denna kompetens utgör basen för officerens mandat att verka som en re- presentant för statsmakten i såväl fred, kris som krig. Kärnkompe- förenar fackmän/specialister och generalister som officerare. Den kan åskådliggöras i en modell som byggs upp stegvis med fler komponenter efter hand. 3.2.2Perspektivet fackman/specialist – generalist Fackmannen/specialisten har djup kompetens omfattande kunskap, erfarenhet och färdighet inom något eller några områden och kan därmed verka inom sin funktion med hjälp av denna kompetens. Om funktionen måste finnas i stridsrummet, krävs att experten är officer och innehar tillräcklig grundläggande officerskompetens. Detta innebär bl.a. förmågan att kunna leda personal inom den egna funktionen i sådan miljö. Generalisten har en bred kompetens på den nivå vederbörande befinner sig, men har även kunskap om – och erfarenhet av – de underliggande nivåerna. Generalisten har förmågan att föra befäl i strid och leda egna och underställda förband. Höga chefer inom Försvarsmakten är i regel generalister. Det finns ingen skarp gräns mellan generalist- och fackmanna- /specialistkompetens och många officerare har under sin karriär inne- haft befattningar där endera eller båda av dessa kompetenser kom- mit till användning. De flesta generalisterna har, parallellt med en generalistutbildning, även fördjupat sig inom något fackområde. Kärnkompetensen är central och gemensam för fackmän/specia- lister och generalister. I modellen kommer detta förhållande att illustreras av en horisontell fackmanna/specialist- generalistaxel med kärnkompetensen i centrum. Se figur a) nedan. 3.2.3Perspektivet organisation – individ Kompetens skall, ur ett organisationsperspektiv, uttolkas som för- måga för ett militärt förband (organisatorisk enhet) att lösa en given uppgift. Förbandets kompetens består därvid av flera delar; personal, planer, materiel (och ibland anläggningar). Officerens/ chefens kompetens blir en delmängd i förbandets förmåga. Förband löser sina uppgifter inom insatsorganisationens ram, och dessa uppgifter kan härledas ur försvarsmaktens fyra huvuduppgifter. Bryter man ned de fyra huvuduppgifterna till individnivå kom- mer kompetensbehovet att kunna beskrivas enbart för den befatt- ning som officeren innehar i insatsorganisationen. Officeren har dock ytterligare kompetenser, som utnyttjas vid tjänstgöring inom grundorganisationen eller inom annan myndighet, samt vid fortsatta studier. Vid studier, som enskild kursdeltagare, blir individperspek- tivet som tydligast. Organisationens behov är ytterst överordnade den enskildes. De två perspektiven måste emellertid mötas för att tillgodose såväl or- ganisationens som den enskildes behov. I modellen åskådliggörs förhållandet som en vertikal axel som läggs ovanpå den tidigare ho- risontella axeln. Se figur b) nedan. De två axlarna bildar ett koordi- natsystem som kan vara basen för en modell som visar relationerna expert/specialist – generalist och individ – organisation. 3.2.4Officerskompetens på olika nivåer På ovan beskrivna kärna i begreppet officerskompetens kan läggas ett eller flera lager av generell individuell kompetens. Dessa lager beskriver olika nivåer. Här väljer vi de nivåer som används inom militär verksamhet för att beskriva stridens komplexitet och dyna- mik och rum. Inom krigsvetenskapen används begreppen stridsteknisk, taktisk, operativ respektive militärstrategisk nivå. I det innersta lagret återfinns fänrikens/löjtnantens kompetens – nivå 6 – som innebär relevanta kunskaper på stridsteknisk nivå. Fänriken har förmåga att inom grundorganisationen föra trupp på plutonsnivå (motsvarar 30–50 personer) och dess- utom en organisatorisk befattningskompetens på samma nivå, t.ex. ledare för delsystem i ett insatsförband. I nästa lager återfinns den taktiska nivån, kaptenens kompetens, nivå 5, därefter den operativa och i det yttersta lagret den militär- strategiska nivån. Helheten kan ses som flera lager i en lök. Detta läggs på de ovan förklarade axlarna organisation – individ och fack- man/specialist- generalist. När alla elementen läggs samman, bildas en modell som samman- binder och illustrerar de inbördes förhållandena mellan de grund- läggande delar som ingår i begreppet officerskompetens och dess relation till organisationens, Försvarsmaktens, totala kompetens. Se figur c) nedan. Modellen är detaljerat åskådliggjord i bilaga 3. 3.2.5Kunskapsbredd och kunskapsdjup inom officers- kompetensens ram Såväl den breda som den djupa kompetensen förvärvas genom ut- bildning och praktisk tjänstgöring. Varje individ tillägnar sig genom livslångt lärande en unik kompetensprofil. Man kan vara generalist på sin nivå med förmåga att leda trupp av en viss storlek. kan man också vara fackman/specialist med djupa kunskaper inom ett särskilt kompetensområde. Inom vissa traditionella militära kunskapsområden finns närlig- gande akademiska ämnen definierade och man kan nå verkligt djupa kunskaper genom att bedriva forskning inom området2. Inom andra kunskapsområden finns däremot inga tydliga ämnen definierade. Även där kan dock djupa kunskaper nås genom breda litteratur- studier samt genom lång praktisk erfarenhet inom området och deltagande i utvecklingsarbete. I matrisen nedan ges exempel på en fackmanna-/specialistkarriär Här ges också exempel på en generalistkarriär 2I detta avseende skiljer sig åt från många andra länder i västvärlden där man kommit längre i utvecklandet av traditionella militära kunskapsområden till akademiska ämnen. 3De befälsnivåer som anges är de som används vid befordran. Det är väsentligt att påtala officerens dubbla roller, den ena i insats- organisationen och den andra i grundorganisationen. består i huvudsak av förband som skall kunna lösa uppgifter såväl i fred och kris som i krig. De fredsmäs- siga uppgifterna, utöver rollen som utbildare, avser främst uppgifter inom ramen för territoriell integritet och stöd till samhället medan uppgifterna i kris och krig avser internationella fredsfrämjande insatser och nationellt försvar mot väpnat angrepp. består främst av förband, staber, skolor, centra samt stödenheter. Inom ramen för grundorganisationen skapas de förmågor statsmakterna ställt krav på, d.v.s. att producera insatsförband. Detta innefattar bl.a. utbildning av anställda, värn- pliktiga och förband samt materielanskaffning. Grundorganisa- tionens uppgift är, förenklat uttryckt, att genomföra och följa upp den fredsmässiga driften av Försvarsmakten. I många fall kan det vara svårt att särskilja insats- och grund- organisationen. Beroende på verksamheten kan samma förband ena stunden vara del av grundorganisationen och den andra del av in- satsorganisationen. Officerare skall kunna verka inom båda organisationerna vilket kräver att de har kompetenser som motsvarar de två olika rollerna. Officersyrket innebär inledningsvis en fokusering på tjänstgöringen på lägre nivå i grund- och insatsorganisationen där den dagliga gärningen ligger på en praktisk genomförandenivå till skillnad från senare i karriären då fokus kan övergå till en mer teoretisk och ad- ministrativ tjänstgöring i grundorganisationen. Den unga officeren behöver dock förstå de båda organisationernas integration och samspel. Majoriteten av alla officerare innehar dock båda rollerna, ibland parallellt, under större delen av sitt yrkesliv. De båda rollerna ställer olika krav på officeren som chef, ledare och föregångare. Alla officerare måste besitta vissa grundläggande kompetenser som är generella. Nivån, där officeren tjänstgör, ställer också krav på särskilda kompetenser. En brigadchef måste besitta andra kompetenser vad avser att leda väpnad strid än en kompani- chef. Detta förhållande måste också avspeglas i skolsystemet och den praktiska tillämpningen. Balansen mellan den kompetensutveckling som ges formellt och den kompetensutveckling som erhålls genom tillämpning måste hela tiden följas upp och anpassas till såväl omvärldsutvecklingen som till andra relevanta utvecklingstendenser. De generella kompetenserna karaktäriseras av att de är gemensam- ma för stora grupper av officerare. Kärnkompetenserna är gemen- samma för alla officerare, medan andra generella kompetenser kan vara gemensamma för t.ex. officerare inom en viss försvarsgren. De generella kompetenserna förändras endast långsamt över tiden. Vidare varierar de i bredd och djup beroende på i vilken befattning och på vilken nivå i organisationen officeren tjänstgör. De ingår som en återkommande del i officerens livslånga lärande och för- utsätts ackumuleras efterhand som vidare utbildning genomförs. En del av dem utgör kärnan i officerskompetensen. Vid den grundläggande officersutbildningen ges fundamenten i dessa kompetenser. De generella kompetenserna skall utgöra basen för officerens mandat att verka inom det givna regelverket, i såväl fred, kris som krig. De generella kompetenserna som förmedlas i den teoretiska utbildningen förutsätts befästas i den praktiska till- lämpningen i tjänsten vid förband och under insatser inom och utom riket. De generella kompetenserna kan benämnas olika och grupperas på olika sätt. Någon klar och entydig uppdelning finns inte. Utred- ningen har valt att presentera de generella kompetenserna enligt nedanstående indelning; 1.Förmåga att deltaga i och leda väpnad strid 3.Förståelse och kunskap om Försvarsmaktens roll och uppgifter i ett demokratiskt samhälle 4.Förmåga och kunskap inom internationell verksamhet och inter- nationella förhållanden 5.Kunskap om samhället, säkerhetspolitik och folkrätt 6.Insikt om vikten av moral, etik, värderingar, jämställdhet, etnisk och religiös mångfald och könsrelaterade förhållanden m.m. 7.Kunskap om militärteknik och informationsteknologi 8.Förhållningssätt baserat på beprövad erfarenhet och vetenskaplig grund 9.Förtrogenhet med specifika verksamhetsmiljöer; mark, sjö och luft 10.Övriga baskunskaper, nödvändiga främst i övnings- och utbild- ningsverksamheten Chefskompetensen kan ses som sammansatt av flera av ovan- nämnda kompetenser; förståelse för Försvarsmaktens roll, förmåga att leda väpnad strid, ledarskaps- och utbildarförmåga, en insikt om moral, etik, värderingar o.s.v. På grund av denna komplexa bild är chefskompetens inte upptagen som en separat kompetens ovan. Nedan utvecklas de tio ovannämnda kompetenserna, på en rela- tivt allmän nivå. För att kompetensbehoven skall vara möjliga att omsätta till utbildningsmål krävs att en nedbrytning görs av respek- tive kompetens. 3.3.1Förmåga att delta i och leda väpnad strid Det finns en stor spännvidd i vad begreppet förmåga att delta i och leda väpnad strid innebär och hur förmågan byggs upp för olika försvarsgrenar, truppslag och befattningar. Begreppet är kom- plext och sammansatt av flera olika kompetenser som samverkar. Kunskap om taktik, operationer och strategi är en viktig del i denna förmåga. Det gäller att successivt kunna utnyttja denna kun- skap i uppgifter på den stridstekniska, taktiska, operativa respektive militärstrategiska nivån. Förmåga som chef, innefattande bl.a. ett gott ledarskap i strid och en god självinsikt, ingår som en väsentlig del. Vissa officerare måste vara skickliga på att få tekniska system att fungera väl. Andra måste ha förmåga att se till orsakssammanhang i beslutskedjan, från högsta till lägsta nivå. Det är sannolikt denna insikt eller kunskap som skiljer en generalist från en fackman/ specialist. En specialist skall kunna leda egen funktion i väpnad strid medan en generalist förutsätts kunna leda hela förband i strid. En officer på hög nivå som är satt att vara generalist måste kunna lita på att specialisterna kan sin sak så att hela funktionskedjan fungerar. Ingen del i helheten kan vara svag för då faller helheten, d.v.s. allas förmågor är väsentliga för att den väpnade striden skall fungera. För att med framgång delta i eller leda väpnad strid är det väsentligt att alla officerare har befästa personliga färdigheter. Detta är en fråga om trovärdighet och att kunna vara en föregångare såväl uppåt som nedåt i organisationen. Utvecklingen av denna förmåga har fått stå tillbaka för en inriktning mot administratör och byråkrat där planering/omplanering samt frågor kring organisation/omorganisa- tion/omstrukturering fått stort utrymme i kompetensutvecklingen. har övningsverksamheten, både större övningar på för- banden och repetitionsutbildningen minskat i omfattning. Ett be- hov av återtagning av förmågan att leda väpnad strid finns bland stora delar av officerskollektivet. Ledarskap är en central kompetens för alla officerare. Som ung skall officeren utöva ett direkt ledarskap och agera som före- gångare. i karriären gäller det även att leda genom andra, det indirekta ledarskapet. För dem som gör generalistkarriär kan slutligen det exekutiva ledarskapet hamna i fokus. Ledarskapet har successivt anpassats till förändringar i samhället och till nya krav. Denna anpassning kommer att fortsätta för att möta nya ut- maningar bl.a. inom det nätverksbaserade försvaret. Ledarskapskompetensen byggs upp successivt genom teoretisk och praktisk utbildning och i tillämpning under officerens alla skol- steg och förbandstjänstgöringar. Försvarsmakten kan ses som en utbildningsorganisation där kravet på förmåga att utbilda återfinns på alla nivåer. Förändringarna i försvaret ställer ökade krav på förmågan att lära i nya situationer (lära att lära) hos all personal i Försvarsmakten. Officerens pedago- giska förmåga att stimulera detta lärande och denna kompetens- utveckling blir allt viktigare. Kravet på pedagogisk kompetens varierar på olika nivåer. Den yngre officeren har fokus på didaktisk kompetens, senare i karriären ligger fokus på lärandets villkor och styrfaktorer för underställda nivåer. För de högre nivåerna blir den indirekta pedagogiken styrande. Ett gott och insiktsfullt pedagogiskt ledarskap bör vara en led- stjärna för alla officerare. 3.3.3Förståelse och kunskap om Försvarsmaktens roll och uppgifter i ett demokratiskt samhälle För en officer är det väsentligt att ha tillräcklig kunskap vad avser Försvarsmaktens roll i samhället för att själv förstå sin uppgift och i sin dagliga gärning kunna förmedla budskap och kommunicera med omvärlden kring dessa frågor. Detta gäller inte minst att kunna för- klara för de värnpliktiga varför har ett försvar och vilka värden detta står för. Det gäller att kunna delta i debatter och att även i andra sammanhang kunna förklara orsakssammanhang som för andra kan vara mindre kända. För en nyexaminerad officer innebär detta att i grova termer kunna redogöra för totalförsvarets funktioner i fred, kris och krig. En officer med längre utbildning skall förstå Försvarsmaktens roll som en del av säkerhetspolitiken samt dess möjligheter och begräns- ningar inom ramen för konflikthantering. Utbildning inom detta område sker inom statskunskap eller säkerhetspolitik. 3.3.4Förmåga och kunskap inom internationell verksamhet och internationella förhållanden