sou · GRB374 · 2004-01-01 00:00:00 — har beskrivits två pågående projekt som kan leda till ett mer effektivt resursutnyttjande. Genom att låta den misstänkte delta i exempelvis en häktningsförhandling genom videokonferens undviks transporter både lokalt och på riksplanet. Genom att place- ra nödvändig teknisk utrustning på häktena kan den misstänkte delta i förhandlingen utan att för den skull ens lämna häktets loka- ler. Detsamma gäller för förhandlingar som hålls i lokaler i anslut- ning till häktet. Vad gäller videokonferens har dock lagstiftaren påpekat att detta aldrig kan vara ett huvudalternativ. Fysisk närvaro i rättssalen skall fortfarande vara det normala. Samma typ av bespa- ring kan åstadkommas genom att i större utsträckning utnyttja po- lis- eller häkteslokaler för häktningsförhandlingar, såväl avseende ordinarie häktningar som jourhäktningar. I syfte att i möjligaste mån undvika transporter av anhållna och häktade föreslår vi att det skall vara möjligt att handlägga frågor om Behörig domstol vid häktning m.m. häktning och andra tvångsmedel vid en annan domstol än den som senare har att handlägga åtalet. En sådan prövning är möjlig inom ramen för jourdomstolssystemet. Vi menar dock att den möjligheten borde utsträckas även till andra situationer där det framstår som lämpligt. En typsituation är att den anhållne eller häktade förvaras långt ifrån den domstol som har att handlägga ett senare åtal. Det kan i många fall inte anses motiverat att den anhållne eller häktade i ett sådant fall transporteras långa sträckor för att inställas vid en rela- tivt kort häktningsförhandling med efterföljande återtransport. Ett annat typfall kan vara att det av säkerhetsskäl kan finnas anledning att minimera den sträcka som en anhållen eller häktad transporte- ras. Åklagaren kan i sådana fall välja att lämna in sin häktningsfram- ställning till en domstol som ligger geografiskt nära den lokal där den häktade eller anhållne befinner sig. Samma resonemang kan naturligtvis föras också beträffande andra förhandlingar än häkt- ningsförhandlingar. Det finns skäl som talar för att den anhållne eller häktade inställs vid den domstol som har att handlägga ett senare brottmål. Inte minst utredningsskäl talar för detta. Det är i regel polisen på den orten som utreder de aktuella brotten. Det är vidare på den orten som den anhållne eller häktade senare skall inställas för huvudför- handling. Fram till dess att den anhållne eller häktade kan beredas plats på ett häkte eller en arrestlokal på den orten finns dock skäl att tillåta även en annan domstol att få pröva frågor om tvångsme- del och andra frågor under förundersökningen. Med vårt förslag möjliggörs också att åklagaren i samband med beslut om exempelvis hemlig teleavlyssning, dvs. ärenden där den anhållne eller häktade inte skall närvara, kan anhängiggöra frågan vid domstolen på den ort där åklagaren befinner sig. Hemlig teleav- lyssning och hemlig teleövervakning aktualiseras till stor del i sam- band med utredningar angående narkotikabrott. För det fall brotts- ligheten har internationell anknytning handläggs sådana ärenden inte sällan av en åklagare vid en s.k. internationell åklagarkammare. Det finns emellertid endast sex sådana åklagarkammare i landet och några av dessa täcker ett tämligen stort geografiskt område. måste därför de åklagare som är verksamma vid en sådan kammare resa till domstolen på den ort där gärningen är begången för att, vid ett relativt kort sammanträffande med rätten, utverka ett beslut om exempelvis hemlig teleavlyssning. Det skulle innebära en avsevärd effektivitetsvinst om åklagaren i stället kunde utverka ett sådant beslut vid rätten i den ort där åklagarkammaren är belägen. Behörig domstol vid häktning m.m. Rättens behörighet bör grundas på en lämplighetsprövning där framför allt kostnaden bör vara avgörande. Den kostnad som främst torde vara aktuell är kostnaden för transport av den anhållne eller häktade till domstolslokalen. Även andra kostnader kan dock beaktas, t.ex. resekostnader för försvarare och åklagare samt i vissa fall för målsägande. Kostnadsaspekterna kan därvid komma att leda till olika bedömningar. Det förhållandet att den anhållne eller häk- tade inte måste transporteras en längre sträcka är självfallet kost- nadsbesparande i sig. Det kan dock vara så att denne re- dan har en offentlig försvarare förordnad på gärningsorten, vilken i sin tur då måste resa till den ort där förhandlingen äger rum. Vid den lämplighetsbedömning som skall göras måste därför hänsyn tas till samtliga inblandade parter. Andra omständigheter som bör beaktas är säkerhetsskäl, vilka kan tala för att transporterna av anhållna och häktade minimeras. Vad gäller handläggningen i rätten bör samma principer gälla som vid den handläggning som äger rum i jourdomsto- larna. Om åklagaren anhängiggör en fråga vid en annan domstol än den som skall pröva ett senare åtal, ankommer det således på åkla- garen att ta initiativ till vid vilken domstol målet skall handläggas fortsättningsvis. Åklagaren bör därvid i enlighet med 19 kap. 7 § RB begära att den domstol som har fattat be- slut i en häktningsfråga eller en annan fråga under förundersök- ningen överlämnar målet till den domstol där åtal skall väckas. Den tingsrätt som beslutat i häktningsfrågan eller annan fråga skall fram till dess att ett överlämnande av målet har skett ha ansvaret för be- vakning av frister för åtals väckande och för omförhandlingar. Det finns inget hinder mot att en åklagare uppträder i rätten utanför den åklagarregion inom vilken han eller hon är anställd. Åklagaren har därvid behörighet att i de mål som har tilldelats ho- nom eller henne agera vid den domstol där målet handläggs. Det finns således en möjlighet för en åklagare i den ort där utredningen äger rum att inställa sig vid domstolen i den ort där den anhållne eller häktade förvaras. Vårt förslag är inte tänkt att påverka det befintliga systemet med jourdomstolar. Under veckoslut och skall således samma ordning gälla som såvitt avser den organisation och det regel- verk som har skapats härför. Sammantaget menar vi att vårt förslag kan leda till ett minskat antal transporter av anhållna och häktade samt att de transporter som ändå genomförs kan kortas och rum. Vidare kan ökad hänsyn tas till säkerhetsaspekter och kostnader. Behörig domstol vid häktning m.m. de ovan beskrivna projekten kring videokonferens och lokaler i häkten och polishus ges berörda parter möjlighet att på olika sätt effektivisera sin verksamhet. Som ett exempel kan nämnas att det inte finns några formella hinder mot att en åklagare uppträder vid en häktningsförhandling via videokonferens. En tänkbar effekt av förslaget kan vara att vissa typer av beslut under förundersökningen kan komma att koncentreras till ett färre antal domstolar än vad som är fallet . Således kan tänkas att antalet häktningsförhandlingar vid rätten i den ort där ett häkte är beläget kan komma att öka. Vidare kan beslut om exempelvis hem- lig teleavlyssning komma att öka vid domstolarna i de orter där in- ternationella åklagarkammare är belägna. Reformen bör mot denna bakgrund utvärderas efter att ha varit i kraft . I syfte att ytterligare effektivisera verksamheten med framför allt häktningsförhandlingar menar vi att ett ökat samarbete mellan oli- ka tingsrätter borde prövas. Ett sådant samarbete skulle innebära att häktningsförhandlingar inom en region fördelas mellan tingsrät- terna i regionen. Häktningsförhandlingarna inom en region skulle därvid kunna koncentreras till en viss tingsrätt under eller vissa veckor enligt ett löpande schema. Den nu föreslagna fo- rumbestämmelsen skulle möjliggöra ett samarbete som det nu be- skrivna. Ett sådant samarbete bör enligt vår mening bygga på frivillighet genom överenskommelser och de närmare detaljerna bör lämpligen utformas regionalt, mellan de berörda tingsrätterna och åklagar- myndigheterna samt med beaktande av kriminalvårdens synpunk- ter. 13Villkorlig dom genom strafföreläggande I vårt arbete med att föreslå åtgärder som syftar till minskade genomströmningstider för brottmål har vi uppmärksammat frågan om att vidga möjligheterna att utfärda strafföreläggande avseende villkorlig dom. Vår utgångspunkt har varit att uppnå en snabbare lagföring i en typ av mål som är tämligen okomplicerade till sin na- tur. Enligt huvudregeln får strafföreläggande endast innehålla föreläg- gande om bötesstraff och en förutsättning för att utfärda ett sådant föreläggande är att böter ingår i straffskalan för brottet (48 kap. 4 § första stycket RB). Om den misstänkte godkänner föreläggandet innebär det att han eller hon erkänner gärningen och godtar bötes- straffet. Ett godkänt föreläggande gäller som lagakraftvunnen dom. Vad gäller unga lagöverträdare i detta fall om brottet har be- gåtts av någon som inte har fyllt finns utvidgade möjlighe- ter att utfärda strafföreläggande. Åklagaren får därvid utfärda strafföreläggande om det kan antas att den unge, om åtal hade väckts, skulle ha dömts endast till böter. Åklagaren skall vid be- dömningen beakta de särskilda regler som ger möjlighet för rätten att döma till lindrigare straff än det som är föreskrivet för brottet (15 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Villkorlig dom genom strafföreläggande Närmast till hands torde ligga bestämmelsen i 29 kap. 7 § första stycket BrB, enligt vilken det är möjligt att döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet om någon har begått brott innan han fyllt . Det är med stöd av denna bestämmelse möjligt för åklagaren att i dessa fall utfärda strafföreläggande med föreläggande om böter, även om böter inte ingår i straffskalan för det aktuella brottet. 13.2.2Särskilt om strafföreläggande avseende villkorlig dom En möjlighet för åklagaren att genom strafföreläggande förelägga villkorlig dom föreslogs av Åklagarutred- ningen –90 (SOU 1992:61 s. 204 ff.). Förslaget utsattes för kritik och genomfördes inte. Kritiken hade till stor del sin grund i krimi- nalpolitiska överväganden där det ansågs ligga ett värde i att påfölj- den döms ut av domstol (prop. 1994/95:23 s. 100 f.). lade dock regeringen fram ett förslag som i stort över- ensstämde med förslag. Förslaget genomför- des trots kritik från Lagrådet. Regeringen motiverade sitt förslag med att det kan vara väl så viktigt att reaktionen på ett brott kom- mer i nära anslutning till gärningen som att personen möter en myndighetsperson i samband med lagföringen. Regeringen påpeka- de dessutom att domstolarna hade möjlighet att avgöra mål i den tilltalades utevaro och att argumentet om inställelse inför myndig- hetsperson därför inte kunde göras gällande fullt ut. Regeringen pekade också på möjligheten att åklagaren sammanträffade person- ligen med gärningsmannen vid utfärdandet av ett strafföreläggande. finns enligt 48 kap. 4 § andra stycket RB möjlighet att utfärda strafföreläggande avseende villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. Det är i dessa fall inget krav att böter ingår i straffskalan för brottet. Om åklagaren beslutar att utfärda ett sådant strafföreläggande bör, enligt 3 § förordningen (1964:740) med föreskrifter för åklaga- re i vissa brottmål, gärningsmannen underrättas om beslutet vid Villkorlig dom genom strafföreläggande Som framgår nedan är ett sådant sam- manträffande obligatoriskt om gärningsmannen är . En förutsättning för att kunna meddela strafföreläggande avseende villkorlig dom är att det är uppenbart att rätten skulle döma till en sådan påföljd. Som allmän förutsättning för att meddela villkorlig dom gäller att rätten skall beakta om det saknas särskild anledning att befara att den tilltalade kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslig- het (30 kap. 7 § första stycket BrB). Vid utfärdande av strafföreläg- gande har åklagaren att göra motsvarande prövning. Det skall såle- des för åklagaren framstå som uppenbart att rätten mot bakgrund av denna bestämmelse skulle ha bestämt påföljden till villkorlig dom. Åklagaren har alltså att göra ett hypotetiskt prov. I förarbetena beskrivs närmare de bedömningar som åklagaren har att göra. För det första får det, vilket gäller strafförelägganden generellt, inte råda den minsta osäkerhet i skuldfrågan. För att vill- korlig dom skall kunna föreläggas gäller därtill att brotten relativt sett skall framstå som mindre allvarliga. Vidare får det inte råda nå- gon som helst tveksamhet kring påföljdsvalet. Om det behövs per- sonutredning för att bedöma vilken påföljd som är lämpligast bör saken prövas av domstol. Åklagaren har dock att självständigt prö- va om den villkorliga domen skall förenas med böter (prop. 1996/97:8 s. 14 ff.). Möjligheten att utfärda strafföreläggande avseende villkorlig dom finns inte om brottet har begåtts av någon som inte har fyllt (48 kap 4 § andra stycket RB). Om gärningsmannen har fyllt men är skall dessutom tillämpas en särskild bestämmelse i 1 § andra stycket för- ordningen (1994:1763) med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare. Om åklagaren har utfärdat ett strafföreläggande som avser villkorlig dom eller villkorlig dom i förening med böter skall han eller hon enligt den bestämmelsen underrätta gärningsmannen om beslutet vid ett personligt sammanträffande. Som framgått ovan bör detta göras också om gärningsmannnen är . Villkorlig dom genom strafföreläggande finns en möjlighet för rätten att kombinera en vill- korlig dom med en föreskrift om samhällstjänst (27 kap. 2 a § BrB). En sådan föreskrift skall bestämmas efter en lämplighetsprövning och får av rätten beaktas såsom särskilda skäl för att ådöma villkor- lig dom i stället för fängelse (30 kap. 7 § andra stycket BrB). Vill- korlig dom med föreskrift om samhällstjänst skall alltså användas som ett alternativ till ett fängelsestraff. Det är dock inte möjligt att bestämma en sådan påföljd genom strafföreläggande. Åklagaren får enligt 48 kap. 4 § andra stycket RB inte utfärda ett strafföreläggande avseende villkorlig dom om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst. Av förarbetena framgår att villkorlig dom inte får föreläggas genom strafföreläggande om det finns skäl att för- ena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst (prop. 1997/98:96 s. 213). Åklagaren har således vid utfärdande av strafföreläggande avse- ende villkorlig dom utöver den ovan angivna bedömningen att det är uppenbart att rätten skulle bestämma påföljden till villkorlig dom även att göra bedömningen om det finns anledning att för- ena den villkorliga domen med föreskrift om samhällstjänst. Om åklagaren finner att så är fallet är denne förhindrad att utfärda ett strafföreläggande. 13.3Utvärdering av dagens reglering Regeringen konstaterade i samband med reformens genomförande att det hade dömts ut omkring 11 000 vill- korliga domar . Enligt uppgift var omkring hälften av dessa mål erkända. Regeringen anförde vidare att om åldersgruppen 15- undantas återstår något mindre än hälften av de villkorliga domarna. Regeringen uppskattade att omkring hälften av dessa fall skulle kunna strafföreläggas (prop. 1996/97:8 s. 18 f.). Mot denna bakgrund uppskattade regeringen att reformen skulle spara om- kring och därefter . Med regeringens resonemang skulle det därmed, försiktigt upp- skattat, utfärdas omkring 2 500 strafförelägganden avseende villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter. SOU 2003:74 Villkorlig dom genom strafföreläggande utfärdades strafförelägganden avseende villkorlig dom enligt följande. (Källa: Riksåklagarens årsredovisning s. 23) Som jämförelse kan redogöras för antalet domar avseende villkorlig dom vid tingsrätterna. Av intresse är i hur många fall tingsrätterna bestämmer påföljden till villkorlig dom (även i kombination med böter) utan föreskrift om samhällstjänst och där gärningsmannen är , dvs. samma förutsättningar som gäller för utfärdande av strafföreläggande avseende villkorlig dom. (/ej samhällstjänst) (Källa: , BRÅ) I de fall där gärningsmannen är och påföljden avser vill- korlig dom eller sådan påföljd i förening med böter har alltså som statistik är tillgänglig () gär- ningsmannen lagförts genom strafföreläggande i omkring 17 pro- cent av fallen. Förslag: Möjligheten för åklagare att utfärda strafföreläggande av- seende villkorlig dom skall utvidgas. Förfarandet med underrättelse om sådant strafföreläggande vid personligt sammanträffande slopas utom såvitt gäller unga lagöverträdare. Mot bakgrund av den ovan redovisade statistiken synes det finnas ett ökat utrymme för användningen av strafföreläggande avseende villkorlig dom. Självfallet kan långt i från alla de fall som avgörs i domstol avgöras genom strafföreläggande. Så har exempelvis reger- Villkorlig dom genom strafföreläggande ingen haft som utgångspunkt (se ovan avsnitt 13.3) att endast om- kring av hälften av de mål i vilka villkorlig dom döms ut är erkända. Att av de här aktuella fallen lagförs genom straff- föreläggande framstår dock som en väl liten andel. Enligt vad vi har erfarit vid våra kontakter med företrädare för åklagarväsendet är ett skäl för att användningen av strafföreläggan- de avseende villkorlig dom är relativt begränsad att de förutsätt- ningar som uppställs är väl restriktiva. Det s.k. uppenbarhetsrekvi- sitet ställer mycket stränga krav på den bedömning som åklagaren har att göra med avseende på en tänkt prövning i domstol. Det finns mot den bakgrunden anledning att något lätta på den bedöm- ning åklagaren har att göra, utan att för den skull äventyra rättssä- kerheten. Det bör enligt vår mening kunna räcka med att det för åklagaren inte finns anledning att anta något annat än att rätten skulle döma till villkorlig dom. En sådan, något mindre restriktiv hållning bör kunna leda till att rättegång vid tingsrätten i större utsträckning kan undvikas till förmån för den enklare processen hos åklagare. Möjligheten att utfärda strafföreläggande avseende villkorlig dom bör dock även fortsättningsvis vara begränsad såvitt avser unga lagöverträdare och med avseende på föreskrift om samhälls- tjänst. om samhällstjänst lämpar sig mindre väl för lagfö- ring genom strafföreläggande eftersom en domstol i samband med en dom som innehåller en sådan föreskrift skall i domen ange ett alternativt fängelsestraff. Vi har vid våra kontakter med företrädare för åklagarväsendet inhämtat att en annan orsak till att möjligheten att utfärda straffö- reläggande avseende villkorlig dom inte används i större utsträck- ning är bestämmelserna om att gärningsmannen bör och i vissa fall skall underrättas om beslutet vid personligt besök. Vad gäller vuxna lagöverträdare är bestämmelsen, som är intagen i 3 § förordningen med föreskrift för åklagare i vissa brottmål, inte obligatorisk, utan stadgar att underrättelse om beslutet bör ske vid personligt besök. För unga lagöverträdare är dock ett sådant besök obligatoriskt en- ligt 1 § andra stycket förordningen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (se ovan avsnitt 13.2.2). Ett sådant besök av gärningsmannen på åklagarmyndigheten medför ett merarbete och minskar den vinst och resurser som åklagaren annars gör genom att välja att inte väcka åtal. Därtill kan anföras att det finns möjlighet för tingsrätten att avgöra samma mål i den tilltalades utevaro. Den effekt som bestämmelsen är tänkt att ha, dvs. att gärningsmannen skall möta en myndighetsperson i Villkorlig dom genom strafföreläggande samband med lagföringen, uppnås därmed heller inte alltid även om ärendet avgörs av domstol. Vi har med anledning härav övervägt att helt slopa bestämmelserna om personligt besök. Det är vår upp- fattning att åklagarens benägenhet att utfärda strafförelägganden med föreläggande om villkorlig dom med en sådan ändring skulle kunna öka väsentligt. Vi anser emellertid att en sådan skyldighet bör kvarstå såvitt avser unga lagöverträdare. Det kan i dessa fall inte bortses från den positiva effekt som ett personligt möte med åkla- garen kan ha för att den unge skall inse allvaret i den av åklagaren bestämda påföljden. För att ytterligare förenkla förfarandet vid åklagarmyndigheter- na föreslår vi dock, mot bakgrund av vad som anförs ovan, att be- stämmelsen om att gärningsmannen bör underrättas om beslutet vid personligt besök bör slopas såvitt avser vuxna lagöverträdare. I stället bör uppdras åt RÅ att utarbeta information om innebörden av villkorlig dom. Sådan information bör enligt vår mening tillstäl- las gärningsmannen tillsammans med föreläggandet. Möjligheten för åklagaren att ändå överlämna beslutet vid personligt besök kvarstår dock givetvis. Bedömning: Förslagen kan genomföras inom ramen för de resur- ser som rättsväsendet redan disponerar. Författningsförslagen bör kunna träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs inte. Om förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkter- na för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, skall enligt 14 § kommittéförordningen (1998:1474) sådana konse- kvenser redovisas i betänkandet. Kostnaderna för att genomföra de förslag vi presenterar kan hål- las relativt låga. Det rör sig i första hand om informations- eller utbildningsinsatser. Vi bedömer att det inte föreligger något behov av resursförstärkningar för detta. De förslag som rör den brottsutredande verksamheten kommer att öka effektiviteten i rättsväsendets arbete och leda till att fler brott kan utredas och beivras. De vinster som rättsväsendet kan göra genom förslagen kommer att uppstå på detta sätt. Några kostnadsbesparingar i egentlig mening kommer dock inte att upp- stå. Tvärtom kan ett ökat antal fall som går till lagföring leda till att kostnaderna ökar inom vissa sektorer av rättsväsendet. Om t.ex. polisen blir effektivare kan det leda till en ökad arbetsbörda för åklagare och domstolar. De kostnadsökningar som detta kan med- föra bör enligt vår mening kunna finansieras med de kostnads- minskningar som vi beräknar i det följande. Ett tungt vägande skäl för förslaget om utvidgning av möjlighe- ten att handlägga frågor om häktning och andra frågor under för- undersökning vid annan domstol än den som senare skall handlägga åtalet, är att det kommer att leda till kostnadsbesparingar. Storle- ken på besparingarna är givetvis beroende av i vilken omfattning möjligheten kommer att utnyttjas. Det är dock rimligt att räkna med att ett sådant mer effektivt resursutnyttjande kommer att leda till en inte obetydlig årlig kostnadsminskning. Vad som också kommer att leda till kostnadsminskningar är för- slaget att utvidga möjligheten för åklagare att utfärda strafföreläg- gande med villkorlig dom. Genom förslaget kan rättegångar vid domstol i större utsträckning undvikas till förmån för den enklare, billigare och snabbare processen hos åklagare. Hur stor kostnads- minskningen kan bli är svårt att uppskatta. Kostnadsminskning är också ett motiv för förslaget att de brottsutredande myndigheterna inte skall behöva betala för de uppgifter som operatörerna lämnar under brottsutredningar vid användning av bl.a. hemlig teleavlyssning. De kostnadsminskning- arna beräknas till . uppkommer en motsvarande intäktsminskning för operatörerna, där den minskningen dock slås ut på många operatörer. Vi förutsät- ter också att operatörerna tar igen en del av den intäktsminskning- en genom att pulvrisera beloppen och ta ut avgifter från sina abonnenter. Den avgiftshöjning som på detta sätt kan drabba re- spektive abonnent är försumbar. Förslagets betydelse för brottslighet och brottsförebyggande arbete har redovisats på andra ställen i betänkandet. Förslagen kan lämpligen träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs inte. 15.1Förslaget till lag om ändring i 19 kap. 12 § Vad som sägs i detta kapitel skall tillämpas även i fråga om domsto- larnas befattning med förundersökning och användande av tvångsme- del.