sou · GRB3122d2 · 2004-01-01 00:00:00 — for () är en icke vinstgivande statlig organisation som ska sköta landets behov av avfallshan- tering. Finansieringen sker via statsbudgeten och delvis av fonden för nedläggning av kärnkraftverket Paks. också via avgifter från avfallsproducenterna enligt principen om att nedsmutsaren betalar. Staten står dock för kostnaden för hantering av avfall utan ägare eller då leverantören inte kan betala. ARAO har ansvaret för in- samling, transport, behandling lagring och kvittblivning av låg- och medelaktivt avfall från små producenter enligt Regulation Z-3 On the method of collecting, accounting, processing, storing, final disposal and release of radioactive waste into the environment (Off. SFRY, No. 40/86). ARAO har också ansvaret för kvittblivning av avfall från kärnkraftverket Krsko när så efterfrågas. Centralt mellanlager för radio- aktivt avfall finns i Brinje i närheten av (IJS) , NO om . Lagring av låg och medelaktivt radioaktivt avfall från sjukvård, industri och forskning. Lagret togs i drift 1986. Ytnära lager i betong med jordtäckt tak. Mellanlager finns vid Central Interim Storage for Radioactive i Brinje, där ARAO tar över ansvaret för framtida hantering inklusive slutdeponering. är inte någon stor producent av slutna källor. IJS har en liten produktion och då enbart för den inhemska marknaden. inte beslutats ännu, till 2008 resp. 2013. Låg- och medelaktivt avfall från är en stor producent och Innan driften vid anlägg- sjukhus, industri och forskning exportör av slutna källor vilket tas emot vid anläggningen medför ett stort ansvar för åter- upphör kommer ett geolo- tagande av källor för återvin- giskt slutförvar (på ett djup and Disposal Facility som har ning eller lagring vid Radio- av 200–250 m) finnas framtaget för sånt avfall som inte lämpar sig för en ytnära deponering. Det är ett ytnära Baserat på en första serie lager med betongvalv och av undersökningar så har ansvarig för driften av lagret. grunda hålpositioner för slutna Avgiften för att lämna avfall är Lagret är det enda som finns i och har ett som en potentiell plats låg, för att inte bristande temporärt tillstånd för drift i avvaktan på en centerna ska äventyra ett säkert (HAEA). Enligt de planer som PURAM har satt upp, så kommer att vara i drift ytterligare 40–50 år för att ta emot och lagra avfall från sjukhus, industri och Staten har tagit ansvaret för all hantering av lagras endera av användaren radioaktivt avfall, sortering, eller transporteras till NES för med länder som har samt driften av lager. principen om att nedsmutsa- liten vilket gör att I det här fallet måste producenterna av av- fall stå för den totala kost- naden vad gäller behandling och lagring och slutlig kvitt- blivning, medan staten står för investering i nödvändig betalar till en fond som ad- ministreras av staten och länder har tagit upp (), är ett företag lokaliserat vid EU om samverkan. GmbH in Seibersdorf, som är Forestry, Environment and en central anläggning för behandling och lagring av alla typer av låg- och medelaktivt avfall genererat i . () bildades och har ca 110 anställda. Myndigheten har ansvar för att de skadliga effekterna av strålning på människor, djur och miljö i ska vara så små som möjligt. Ansvaret omfattar såväl joniserande strålning (t.ex. från radioaktiva ämnen) som icke joniserande strålning (t.ex. från elektromagnetiska fält). SSI bedriver tillsyn av alla verksamheter med strålning. SSI har till uppgift att på nationell nivå planera och organisera beredskapen mot kärntekniska och andra allvarliga olyckor med strålning. Dessutom bedriver myndigheten viss forsk- ning inom strålning och strålskydd samt finansierar strålskyddsre- laterad forskning vid andra institutioner. SSI:s verksamhet styrs av myndighetens instruktion (1988:295), det årliga regleringsbrevet och den egna verksamhetsplaneringen. I regleringsbrevet för formuleras ett övergripande mål för verksamhetsgrenen Säker hantering av radioaktivt avfall och begränsning av utsläpp: Använt kärnbränsle och radioaktivt avfall skall omhändertas på ett från strålskyddssynpunkt säkert sätt. Uppkomst av radioaktivt avfall liksom radioaktiva utsläpp skall begränsas så långt rimligt möjligt Strålskyddslagen (1988:220) är en utgångspunkt för myndighetens arbete och reglerar all verksamhet med strålning, däribland radioaktivt avfall. Enligt strålskyddslagen ska den som bedriver verksamhet med strålning ansvara för att det radioaktiva avfallet som verksamheten ger upphov till hanteras och slutförvaras på ett från strålskyddssynpunkt tillfredsställande sätt. Det gäller även kasserade strålkällor som har använts i verksamheten. Strålskydds- lagen föreskriver också att den som bedriver verksamhet med en teknisk anordning som kan alstra strålning ska svara för att anordningen oskadliggörs när den inte längre används i verksam- heten. SSI är tillsynsmyndighet med ansvar att övervaka strål- skyddslagens efterlevnad. Genom strålskyddsförordningen (1988:293) har regeringen bemyndigat SSI att utfärda föreskrifter på strålskyddsområdet. Med stöd av strålskyddsförordningen har SSI utfärdat bl.a. ett antal föreskrifter avseende radioaktivt avfall. utfärdats för omhändertagande av använt kärnbränsle och kärnavfall, hantering av radioaktivt avfall och kärnavfall samt för kontroll vid in- och utförsel av radioaktivt avfall. SSI:s föreskrifter bygger på ICRP:s principer och rekommenda- tioner. Föreskrifterna är anpassade för att leva upp till EU:s direktiv på strålskyddsområdet, särskilt direktiv /29/Euratom om grundläggande säkerhetsnormer för skydd av arbetstagarnas och allmänhetens hälsa mot de faror som uppstår till följd av joniserande strålning. SKI bildades och har ca 115 anställda. SKI är tillsynsmyn- dighet för kärnteknisk verksamhet i , dvs. för kärnkraft- verken, kärnbränsletillverkning och övriga kärntekniska anlägg- ningar, transporter samt avfallshantering. SKI finansierar också forskning på kärnsäkerhetsområdet. Myndighetens verksamhet finansieras genom avgifter som tillståndshavarna betalar. SKI:s verksamhet styrs av myndighetens instruktion (1988:523), det årliga regleringsbrevet och den egna verksamhetsplaneringen. På avfallsområdet har SKI ansvar för att följa utvecklingen av metoder för hantering och slutförvar av använt kärnbränsle och radioaktivt avfall från kärntekniska anläggningar. Myndigheten ska också ta initiativ till forskning som rör säkerheten hos de metoder för hantering och förvaring av använt kärnbränsle och kärnavfall som används eller kan komma att användas och metoder för avställning och rivning av reaktoranläggningar. Vidare har myndig- heten ansvar för att besluta om användningen av avgiftsmedel enligt lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärnbränsle m.m. och lagen (1988:1597) om finansiering av hanteringen av visst radioaktivt avfall m.m. En utgångspunkt för SKI:s arbete är kärntekniklagen (1984:3). I kärntekniklagen slås bland annat fast att den som fått tillstånd att bedriva kärnteknisk verksamhet har det fulla ansvaret för att på ett säkert sätt hantera och slutförvara kärnavfall som uppkommit i verksamheten. Genom kärnteknikförordningen (1984:4) har SKI rätt att utfärda föreskrifter på kärnsäkerhetsområdet. Med stöd av kärnteknikförordningen har SKI bl.a. utfärdat föreskrifter om säkerhet vid slutförvar av kärnämnen och kärnavfall (2002:01). SKI:s uppgift är att se till att ägaren fullgör sitt ansvar enligt kärn- Det innebär att myndigheten granskar och inspekterar kärnavfallsanläggningar samt har löpande tillsyn över Svensk Kärn- bränslehantering AB:s program för slutförvar av använt kärnbränsle. Vidare övervakar myndigheten att pengar avsätts för framtida kostnader för slutförvar av använt kärnbränsle m.m. bildades och har omkring 900 medarbetare. Vid verkets centrum för risk- och säkerhetsutbildning genomförs utbildningar inom skydd mot olyckor, risk och säkerhet. Utbild- ning genomförs för enskilda människor, särskilda yrkeskårer, orga- nisationer, företag och andra länder. arbetar bl.a. genom förebyggande åtgärder för att minska antalet olyckor och bidra till ett säkrare samhälle. Rädd- ningsverket arbetar också för att förbättra beredskapen vid störningar i viktiga samhällsfunktioner och vid höjd beredskap. Inom det brandförebyggande området driver verket olika informationsinsatser för att öka förekomsten av brandvarnare i de svenska hushållen. Ett allmänt råd om brand- varnare (2001:1) som förtydligar den nuvarande räddningstjänst- lagstiftningens 41 § har utgivits. En informationsfolder om brand- varnare utgavs och har via bl.a. kommunerna spritts i stor upplaga. bedriver tillsyn av länsstyrelsernas planering för räddningstjänsten samt av länsstyrelsernas arbete i händelse av utsläpp av radioaktiva ämnen från kärntekniska anläggningar. Mycket av det verket gör bygger på samverkan med andra som arbetar för säkerhet i samhället: andra myndigheter, kommuner och olika frivilligorganisationer. utfärdar regler och normer för bland annat brandskydd, transporter av farligt gods och säker hantering av brandfarliga och explosiva varor. Ett exempel är föreskriften SRVFS 2000:3 om information till allmänheten i händelse av nödsituation som medför risk för strålning. Även inom regelverken för transporter av farligt gods på väg och järnväg finns regler som berör radioaktiva ämnen. För att länsstyrelserna ska kunna genom- föra sina uppgifter inom kärnenergiberedskapen genomför verkets centrum för risk- och säkerhetsutbildning utbildningar för olika personalkategorier och uppgifter inom beredskapen. Ett exempel är grundkurs för informatörer vid kärnenergiolycka. Verket är också aktivt i det internationella samarbetet inom räddningstjänstområdet och har hög beredskap för humanitära insatser när katastrofer inträffar utomlands. Det finns 21 län och länsstyrelser i . reformerades den svenska statsförvaltningen av Axel och läns- styrelserna inrättades. Som chef tillsattes en landshövding i varje län. främsta uppgift blev att kontrollera fogdarna så att skatterna drevs in på rätt sätt. Landshövdingen blev konungens befallningshavare i länet. Under de som funnits har dess roll och uppgifter förändrats genomgripande. Skatterna sköts numera av skatteförvaltningen, som är en egen myndighet. viktigaste arbetsuppgifter har blivit att främja länets utveckling på invånarnas villkor utifrån det uppdrag som fått av regeringen och . Läns- styrelserna har en viktig roll inom miljöskyddet. Länsstyrelserna är bl.a. tillsynsmyndigheter enligt (1998:808) för miljöfarlig verksamhet. Verksamhet som innefattar hantering eller förvaring av radioaktivt avfall, inklusive använt kärnbränsle måste i många fall ha tillstånd enligt . Prövningen enligt görs av miljödomstolen och i vissa fall av regeringen. Tillståndsprövning enligt fordras även vid ändringar om den innebär att en olägenhet av betydelse för människors hälsa eller miljön kan uppkomma. Tillståndsprövningarna ska föregås av samråd enligt 6 kap. . Länsstyrelserna är en viktig samrådspart för den sökande tillsammans med enskilda särskilt berörda. De särskilt berörda kan t.ex. vara närboende. Länsstyrelserna ansvarar vid anläggningar (i första hand i kärn- kraftslänen) för radioaktivt avfall för den operativa tillsynen enligt 26 kap. . Denna omfattar bland annat inspektioner och besiktningar, granskning av årliga miljörapporter enligt miljö- balkens krav, granskning av mätvärden enligt utsläppskontroll- program och recipientkontrollprogram (t.ex. i vattendrag som tar emot utsläpp). Vidare ansvarar länsstyrelserna för fakturering av avgifter för myndigheternas verksamhet, samråd (med t.ex. berörda centrala och regionala myndigheter, kommunen) och beslut i an- mälningsärenden (enligt 21 § 2 punkten förordningen om miljö- farlig verksamhet) i fråga om mindre ändringar som inte kan för- väntas ge ökade störningar på människors hälsa och miljön, övriga samråd, rådgivning och meddelanden om föreläggande eller förbud. Länsstyrelserna har också ett samråds- och informationsansvar med avseende på övriga berörda. Exempelvis medverkar läns- styrelserna i ett omfattande samråds- och informationsarbete kring frågorna om slutförvar för använt kärnbränsle. 5.3.5SKB (svensk Kärnbränslehantering) SKBF () bildades av kärn- kraftbolagen för att ombesörja anskaffandet av uranbränsle och hanteringen av kärnkraftavfallet. Företaget heter SKB (). SKB har som uppgift att ta hand om använda kärnbränsle och radioaktiva avfall. SKB säger sig sträva efter hög säkerhet vid sina anläggningar god marginal till krav i lagar, förordningar och föreskrifter SKB:s ägarbild ser ut så här: Drygt 200 personer är anställda på SKB, men SKB har också ett omfattande samarbete med experter och uppdragstagare utanför företaget. Med dessa inräknade så är ca 500 personer sysselsatta med att ta hand om radioaktiva avfall. SKB har sitt huvudkontor i och ytterligare sju kontor eller verksamhetsdelar i landet. SKB har också inlett platsundersök- ningar i och Forsmark och där sker nu en expansion. Organisationen följer huvudarbetsuppgifterna. Det betyder att det finns en avdelning för drift av det befintliga systemet och an- läggningarna, en forsknings- och teknikavdelning och en platsunder- sökningsavdelning. Hela organisationen har följande struktur: –Miljökonsekvensbeskrivning och samråd –Omvärldsanalys och kommunikationsplan –Intern och extern kommunikation och evenemang –Platsspecifika analyser och utredningar –System- och säkerhetsanalys –Drift av , CLAB och SFR –Utveckling av befintliga system Verksamheten bedrivs i samverkan med den berörda allmänheten, kommuner, politiska instanser och myndigheter. I finns ett system med anläggningar, som tar hand om landets radioaktiva avfall . Där ingår följande: CLAB (centralt mellanlager för använt kärnbränsle) som blev klart för drift 1985. SFR (slutförvar för låg- och medelaktivt radioaktivt driftavfall) som blev klart för drift 1988. är ett specialbyggt fartyg för transporterna av avfallet. Huvuddelen av avfallet från kärnkraftverken är kortlivat och låg- eller medelaktivt. Det bildas både i driftskedet och när man river kärnkraftverken. Driftavfallet utgörs bl.a. av förbrukade filter, utbytta kompo- nenter och använda skyddskläder medan rivningsavfallet består av bl.a. metallskrot och byggnadsmaterial. Driftavfallet kan slutförvaras direkt, medan det använda kärn- bränslet måste mellanlagras under 30–, för att få ner värmen och radioaktiviteten. Därefter ska bränslet kapslas in och förvaras i ett slutförvar. Det som återstår att bygga är inkapslingsanläggningen och SFL (slutförvar för långlivat avfall). Enligt nuvarande tidsplan, kan SFL tas i drift tidigast . Just nu pågår arbetet med att finna en lämplig plats. SKB tar inte bara hand om kärnkraftens avfall. Även radioaktivt avfall från sjukvården, forskningen och industrin tas i viss utsträckning om hand. Sjukvården, industrin och forskningen producerar ca låg- och medelaktivt avfall. Detta transporteras till för behandling och förpackning och därifrån förs det till SFR. AB Atomenergi bildades med uppgift att utveckla, bygga och driva kärnkraftanläggningar i . Bolaget sorterade ursprung- ligen under och ägdes till av staten. Övriga ägare var kommunala och privata kraftföretag samt industriföretag. Verksamheten bedrevs inledningsvis i och omfattade huvudsakligen grundläggande forskning och utveckling rörande uranframställning samt bränsle- och material- teknik. startade AB Atomenergi arbetet med att uppföra den första svenska experimentreaktorn. 1954 kom driften igång. letade man efter en plats att förlägga en forsk- ningsstation. Valet föll på Studsvik utanför . 1955 började ett antal laboratorier och experimentreaktorer uppföras i Studsvik. arbetade ca 200 personer där. flyttades verksamheten successivt från till . AB Atomenergis resurser för bränsletill- verkning och konstruktion av kärnreaktorer övertogs 1969 av Asea-Atom. efteråt flyttade huvuddelen av personalen i till Studsvik, där antalet anställda då blev lite drygt 1 000. förvärvade svenska staten samtliga aktier i , vars framtida verksamhet avsågs omfatta forskning och utveckling samt konsultstöd till den svenska kärnkraft- industrin. Staten minskade successivt sina anslag till AB Atomenergi , varigenom finansieringen av verksamheten successivt överläts på industrin. Neddragningarna ledde till diversifiering och kommersialisering av verksamheten. För att ytterligare markera förändringen bytte man namn till . första år genomfördes ett antal nyetableringar och förvärv. Koncernen omorganiserades i en nukleär och en energiteknisk division. Kommersialiseringen drevs vidare med bl.a. bildandet av försäljningsbolag i , och . Lönsamheten utanför kärnenergiverksamheten var svag och de verksamheter som inte var kärnkraftrelaterade lades ner eller avyttrades. överlät svenska staten sina aktier i till som då fortfarande var ett statligt verk. Ett omfattande rekonstruktionsprogram resulterade i att blev . Man behöll kärnverk- samheten och sålde av övriga bolag. organiserades i dotterbolag med platta organisationer. avyttrade successivt sitt innehav av aktier i . Studsviksgruppen är ett börsbolag. Det introducerades på stockholmsbörsens O-lista . Cirka 8 000 aktieägare delar på åtta miljoner aktier. Största ägare är investmentbolaget venture. All verksamhet är baserad på kunskapen om kärnteknisk verk- samhet och bedrivs vid bolagets kärnreaktorer och anläggningar för avfallshantering i , vid anläggningen för volymreduktion av jonbytarmassor i , , samt i kundernas produktions- anläggningar. Koncernen består av sjutton rörelsedrivande bolag i sju länder och har ca 1 130 anställda. Verksamheten är inter- nationell och kunderna består främst av kärnkraftverk och kärn- bränsleproducenter, men innefattar även läkemedelsföretag och aktörer inom vårdsektorn. Marknaden för nukleära tjänster kan delas in i ett antal segment. De affärsområden där är verksamt är behandling av låg- och medelaktivt avfall, driftsrelaterade tjänster samt nukleär- medicin och andra tillämpningsområden såsom bestrålnings- och reaktortjänster. behandlar låg- och medelaktivt avfall från i första hand kärnkraftverk. Kärnkraftverken är den största kundgruppen, andra uppdragsgivare är bränsletillverkare, sjukvården samt forskningsstationer. erbjuder produkter och tjänster relaterade till drift av kärnkraftverk. Kärnkraftverken är den största kundgruppen, andra är bränsletillverkare och statliga myndig- heter. Affärsområdets verksamhet bedrivs i huvudsak i Studsvik. Nuclear Medicine utvecklar och erbjuder avancerade produkter och metoder för medicinskt bruk med anknytning till nukleär teknik. Läkemedelsindustrin och sjukvården utgör affärs- områdets kunder. Verksamheten är belägen i anslutning till koncernens reaktorer i Studsvik. erbjuder miljöanpassad industriservice till kärnkrafts-, process- och tillverkningsindustrin. Kärnkraft- verken är den största kundgruppen. Verksamheten bedrivs huvudsakligen i och . Som ett led i kommersialiseringen av Studsvik AB:s verksamhet satsade man på bland annat avfallshan- tering. Förbränningen av lågaktivt avfall ansågs vara en lovvärd verksamhet och en förbränningsugn byggdes . behandlar , genom sitt bolag , låg- och medelaktivt avfall som genererats vid kärn- kraftverk, kärnbränslefabriker, sjukhus och institutioner för teknisk forskning och utveckling och som kräver särskild behandling och slutförvar. Behandlingen syftar till att volym- reducera avfallet och att skapa en kemiskt stabil produkt för slut- förvar. Detta avfall består av torrt avfall, såsom emballage, kläder och annan skyddsutrust- ning Liksom högaktivt avfall kräver låg- och medelaktivt avfall slut- förvar. Då tillgången på slutförvarplats är begränsad, finns ett ekonomiskt intresse att minska avfallets volym. Dessutom är det viktigt att det avfall som slutförvaras är kemiskt stabilt. Studsvik AB:s behandling av avfallet är därför inriktad mot att öka avfallets stabilitet och minska dess volym och vikt inför slutförvaret. För torrt brännbart avfall minskas volymen genom förbränning i förbränningsanläggningen. Metalliskt skrot smälts, vilket inte enbart ger volymminskning utan också förenklar bestämningen av radioaktiviteten. Metallen kan friklassas och säljas som vanligt skrot på marknaden under förutsättning att kraven i SSI-beslutet (ref 6221/1914/03) uppfylls. Omhändertagande av vid Studsvik utgör endast en liten del av det radioaktiva avfall som anländer till . Inkommet uppskattas till 4–(enligt RadWastes statistik för från 1999–2001). Tendensen är tydligt neråtgående , och anledningen till detta är troligen bl.a. bättre disciplin vid sortering och direkt friklassning. Huvuddelen av allt inkommet förbränns vilket genererar ca aska. Den förbrända mängden är stabil och låg tidigare på betydligt högre nivåer, upp till . uppstår problem vid metallåtervinning som leder till att åker ut och gör mätningar och tar hand om . Det pris som tas ut avses täcker kostnader för såväl hantering som slutförvar. Icke brännbart fast (ofta bestående av udda saker, t.ex. pechblände, uranylnitrat, skolpreparat och mörkerriktmedel) uppgår till 250 l efter emballering. Detta avfall är ofta långlivat och kräver därmed slutförvar i ett kommande SFL. Trots avfallets ringa volym blir kostnaden därför dyr för ägaren, den beräknas till per m3 och avser avfallskollin med färdigbehandlat avfall. Priset för kunden för att få avfall med volym under en liter omhändertaget är ca . saknar ofta ägare, eller så har ägaren inte budgeterat för slutförvar av avfallet (gäller t.ex. skolor). Studsvik AB:s hantering av detta avfall ger således ingen vinst, snarare en förlust. Studsvik RadWaste tar ändå hand om avfallet för att undvika att det dyker upp på oönskade platser. fonderar medel för att täcka kostnader för slutför- varingen när SFL står klart. Osäkerheten i den verkliga slutförvars- kostnaden utgör dock en ekonomisk risk för koncernen. upplever detta som en svår situation och har uttryckt tveksam- het inför fortsatt mottagande av slutna strålkällor och icke bränn- bart avfall. Man vill först få utrett vem som äger avfallet. Vid Studsvik finns flera mellanlager för avfall i avvaktan på SFL. De byggdes och har fortfarande en stor andel ledig kapacitet. Det nya slutförvaret SFL byggs och planeras av SKB. SKB har dock ingen skyldighet att beakta det utrymme som kan behövas för från . Nationellt system för omhändertagande av radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verk- Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare skall utreda och föreslå ett system för om- händertagande och slutförvaring av radioaktivt avfall från icke kärn- teknisk verksamhet. Utredaren skall vidare lämna förslag till hur finansiering och ansvar bör fördelas på berörda parter samt till de författnings- ändringar som behövs. Omhändertagandet av radioaktivt avfall från kärnteknisk verksam- het är väl reglerat i svensk lagstiftning genom lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet, strålskyddslagen (1988:220) och lagen (1992:1537) om finansiering av framtida utgifter för använt kärn- bränsle m.m. För radioaktivt avfall från icke kärnteknisk verksam- het är omhändertagandet inte lika väl reglerat. I den mån strål- skyddslagen inte reglerar omhändertagandet tillämpas avfallsför- ordningen (2001:1063) och förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Denna reglering tillgodoser dock inte alltid de särskilda krav som ställs på omhändertagandet av denna typ av avfall. Framför allt finns ingen garanti för att sådant avfall kan tas om hand och vid behov slutförvaras på ett säkert och eko- nomiskt rimligt sätt. Sådant avfall kan komma från sjukvården, från industrin och från forskningsverksamhet. är anslutet till konventionen om säkerhet vid omhänder- tagande av använt kärnbränsle och om säkerheten vid hantering av radioaktivt avfall. Enligt konventionen skall de fördragsslutande parterna i sin nationella lagstiftning vidta lämpliga åtgärder för om-