sou · GRB318d4 · 2004-01-01 00:00:00 — Problemet ligger sna- rare i att man öppet och oemotsagd kunde hävda att var död. Teorin om död var okontro- versiell. Att utrikesledningen inte utfärdade klara instruktioner för hur skulle agera efter mottagandet av Dekanozovs note, att man från UD:s sida inte konsekvent höll fast vid noten, all diffus information som inkom från till trots, och att man inte kompletterade den med informationen från Kollontaj, utgör de sannolikt viktigaste bidragande orsakerna till varför bilden av som död över huvud taget vann spridning inom utri- kesförvaltningen. Ytterligare bidragande orsaker till varför UD:s ledning så för- hållandevis lättvindigt var beredd att sätta tilltro till uppgiften att var död utgörs av ett antal exceptionella omstän- digheter kring räddningsverksamhet i , den sovjetiska plundringen av den svenska beskickningsbyggnaden i samt status inom utrikesförvalt- ningen. Något bestämt svar på frågan varför bilden av som död vann spridning kan inte ges. Det är dock svårt att frigöra sig från intrycket att man från UD:s sida avstod från att ge utförliga instruktioner till , efter- som man ansåg att främst var en amerikansk (och möj- ligtvis brittisk) angelägenhet. Precis som rapporterade såg man inom UD på uppdraget som ett väsentligen American program. UD underlät vid Budapest-beskickningens hemkomst, att anställa utförliga förhör av legationsmedlemmarna rörande bland annat öde. Detta är anmärkningsvärt. Emeller- tid torde mer noggranna noteringar av deras vittnesuppgifter inte ha förändrat särskilt mycket, eftersom dessa nyckelvittnen redan hade varit utsatt för ryktesspridning rörande öde under vistelsen i . Den viktiga information, som uppenbarligen fanns i Bukarest-legationens arkiv, och som borde ha föranlett en annan bild av vad som hänt , synes ha blivit liggande där ända fram till våra dagar. meddelade att han, mot bakgrund av att en ny svensk diplomatisk representation öppnats i , ansåg sig i stort sett skild från vidare bekymmer för de svensk-ungerska förbindelserna. Kort därefter, , meddelade han avdelningschefen vid det sovjetiska utrikes- kommissariatet. Abramov att det skulle vara utmärkt om lega- tionen nu kunde få ett svar [] i den andan, dvs. att har omkommit. sade han till Abramov att han övertygats om [] att , tydligtvis, inte längre finns bland de levande. En medveten sovjetisk desinformationskampanj? Det finns inga ovedersägliga bevis som ger belägg för att den orga- nisation som arresterade , Smersj, också aktivt sopade igen spåren efter sin verksamhet genom att lägga ut villospår. Det är långt ifrån säkert att detta ens behövdes. var för arresteringen ett känt namn i . Att det snabbt efter dennes försvinnande skulle uppkomma spekulationer kring hans öde är följaktligen föga förvånande. Emellertid finns indicier som tyder på att vissa nyckelpersoner kan ha varit utsatta för en desinformationskampanj som organise- rats av sovjetiska myndigheter – desinformation som sedermera nådde fram till UD. Det är ännu oklart om, och varför, , i intervjun i Kossuth-radion , hävdade att mördats av . Det är också oklart varför den bli- vande ungerske ministern i , Böhm, överlämnade en utskrift av just denna passus ur intervjun till UD. befann sig i praktiken i husarrest, då han i bre- vet av till legationschefen i , Reuter- swärd, hävdade att kunde ha fallit offer för förklädda pilkorsare. Den sovjetiska säkerhetstjänstens soldater höll Lang- lets hus i under ständig uppsikt och tillät honom inte att lämna byggnaden. Att fastställa huruvida den motstridiga informationen var ett led i en medveten sovjetisk kampanj att desorientera svenska myndig- heter, är varken möjligt eller av central betydelse för denna utrednings slutsatser. Det viktiga och anmärkningsvärda är att svenska myndigheter uppvisade en oförsvarligt låg motståndskraft mot information vars ursprung var oklart. Bild IV: i livet i sovjetisk fångenskap bild av ärendet skulle dock snart komma att omprövas, och faktiskt åtminstone för komma att ersättas av bilden av i livet i sovjetisk fången- skap (bild IV). Orsakerna till denna omprövning står att finna dels i generella erfarenheter av sovjetisk diplomatisk för- handlingstaktik, dels i mer specifika erfarenheter från ett antal paral- lellfall till Wallenberg-ärendet. hade under sin vistelse i åtminstone till en början upprätthållit föreställningen att i förhandlingar med sovje- tiska företrädare behandla olika frågor var för sig. tvingades han dock till insikten att man från sovjetisk sida i för- handlingar konsekvent tillämpade metoden att göra olika frågors lösning beroende av varandra. resignerade inför den sovjetiska förhandlingsmodellen och blev successivt alltmer prag- matisk i sin syn på bedrivandet av förhandlingar med Sovjetunio- nen. internerade de tre svenska medborgarna , och . Den svenska legationen fick av frigivna fångar, otvetydiga bevis på att svenskarna vistades i ett fångläger utanför . Trots ett stort antal förfrågningar och démarcher rörande de fångna svenskarna gav man från sovjetisk sida konsekvent undvikande svar av en typ, som i mycket påminde om de svar som det sovjetiska utrikeskommissa- riatet gav i fråga om . och släpptes respektive , medan af Sandeberg fick kvarstanna till . tillämpade man från sovjetisk sida förhandlingsmodellen att koppla samman fallet af Sandeberg med den minderåriga estniska flyktingen som kommit till . Den sovjetiska sidan var mycket angelägen om att få Makarova utlämnad. resignerade inför den sovjetiska sammankopplingen av de bägge ärendena och föreslog inför att Makarova borde sändas till . Emellertid övergav man från sovjetisk sida plötsligt denna linje och sände hem af Sandeberg utan att Makarova behövde sändas tillbaka. De bakomliggande orsakerna till det oväntade sovjetiska frisläp- pandet av af Sandeberg känner vi inte till. Av tillgängliga sovjetiska dokument framgår att oroades över ett tilltagande anglo-amerikanskt inflytande i . Man vidtog här- vid en rad åtgärder avsedda att förbättra relationerna till (bland annat upptagande av förhandlingar rörande handels- och kreditavtalet och stöd åt en svensk ansökan om medlemskap i ). Det är också värt att erinra om att 146 av de 167 s.k. militärbal- terna utlämnades av till . I feb- ruari 1946 togs också ett beslut om utlämning av 500 ingermanlän- ningar till (något som emellertid sedermera reviderades). Det kan inte uteslutas att dessa beslut, från sovjetisk sida, kan ha satts i samband med kravet om frigivning av de svenska medbor- garna utan att detta varit avsikten från svensk sida eller ens föresvä- vat den att det kunde uppfattas så. Under alla förhållanden kopplade man från sovjetisk sida, i för- handlingarna med , konsekvent samman af Sandeberg med Makarova. Någon sammankoppling av af Sandeberg med de utlämnade balterna och/eller ingermanlänningarna förekom aldrig. I ögon bör det sovjetiska agerandet följaktligen ha framstått som inkonsekvent och godtyckligt. Vid ett möte kunde emellertid kon- statera dels att man från sovjetisk sida använde fallet af Sandeberg (som fick ett lyckligt slut) som en analogi för att åskådliggöra fallet , dels att man från sovjetisk sida börjat koppla samman den, i föreställningsvärld döde med fallet Makarova. hade under det föregående året successivt anpassat sig till den sovjetiska förhandlingstaktiken. Han hade också erhållit direkta erfarenheter av den sovjetiska handläggningen av fallet af Sandeberg, nya vittnesmål (som gjorde gällande att setts i ett sovjetisk militärt fordon ) samt information rörande det faktum att frigivit de två schweiziska diplomaterna (som arresterats av den sovjetiska säkerhetstjänsten i ). Det finns således sannolikt flera bidragande faktorer till varför i sin rapport till utrikesminister från samtalet med Abramov noterade att kanske trots allt fanns i livet och blivit identifierad i något läger eller dylikt. Möjlig förhandling om blev inte prövad Bild IV (i livet i sovjetisk fångenskap) hade här- med vunnit en visserligen tveksam anhängare i . Någon skriftlig reaktion från UD på rapport kom dock inte. samma vecka for till och träffade därvid utrikesminister . Vad som av- handlades under mötet mellan och är inte känt men det synes troligt att frågorna rörande och var föremål för diskussion. dagar tidigare sammanträffat med det sovjetiska sändebudet i som då bl.a. tagit upp frågan om Makarova. hade emellertid inte längre förtroende för . Beslut hade fattats att byta ut mot . Det förefaller troligt att Söder- bloms observation om Abramovs sammankoppling av de bägge ärendena inte vann gehör hos utrikesministern. När sedermera återvände till för att avsluta sin verksamhet, tog han med sig ett brev från jr. Det är troligt att detta ini- tiativ (som kom från ) var en följd av mötet med Abra- mov . Han träffade därefter Molotov . Wallenberg- ärendet berördes inte . Däremot bad att få till stånd en audiens hos , något som beviljades. ägde audiensen rum och meddelade då, för fjärde gången inför sovjetiska företrädare, att han kommit till den personliga övertygelsen att hade omkommit. Samtalet återgavs i en utförlig officiell skrivelse från till utrikesminister av . Förutsättningarna för att få till stånd framgångsrika förhand- lingar rörande frigivning var sannolikt som bäst från möte med Abramov fram . Det är rimligt att se den oväntade fri- givningen av af Sandeberg, liksom Abramovs sammankoppling av fallen Makarova och , som ett led i en medveten sovjetisk linje att åstadkomma en förbättring i de svensk-sovjetiska relationerna. Sammankopplingen av ärendena Makarova och Wal- lenberg ägde rum efter att den nya linjen i sovjetisk utrikespolitik gentemot börjat tillämpas. fanns ett tämligen omfattande material inom UD i form av vittnesuppgifter från tidpunkten för arresteringen av , det sovjetiska förhandlingsspelet i fallen af Sandeberg, , m.fl. samt agerandet i samband med utväx- lingen av de schweiziska diplomaterna som arresterats i kort efter arresteringen av . Hade man ställt samman detta material och systematiskt analyserat det i ljuset av rapport av borde det ha varit möjligt att utarbeta en mer medveten svensk strategi för det fortsatta age- randet i fallet . En sådan strategi hade sannolikt gjort det möjligt att bättre tolka de sovjetiska signalerna i fallet . Vi kan inte med säkerhet veta huruvida konkreta för- handlingar om ett frigivande av därmed blivit möjliga. Med en mer medveten strategi hade emellertid de svenska diplomaterna mer systematiskt kunnat arbeta för att erhålla kon- kreta signaler om att fanns i livet i sovjetisk fången- skap. Från och med uppstod en rad störningsmoment som successivt, , kan ha bidragit till att man från svensk sida underlät att utarbeta en konse- kvent strategi för det fortsatta drivandet av ärendet . Det är efterhand svårt att bedöma i vilken grad dessa störnings- moment egentligen påverkade det sovjetiska agerandet i ärendet. Denna fråga måste också anses ligga utanför föreliggande utred- nings uppdrag. Det finns under alla omständigheter dokumentation som visar att man från svensk sida ansåg att dessa störningsmo- ment påverkade den sovjetiska sidan att anta ett negativt förhåll- ningssätt till ärendets fortsatta drivande. Denna uppfattning i sig kan ha verkat hämmande på den svenska sidans agerande. Den första störningen utgjordes av uppfattningen inom UD att ärendet var omöjligt att driva eftersom tagit upp det med . Denna inställning synes ha föranlett det nya sändebudet i att över huvud taget inte ta upp frågan med sovjetiska företrädare . vistades till stor del även i . I hans frånvaro handlades ärendet av chargé d'affaires lega- tionsrådet . Denne fick vid ett möte med Abramov direkt erfarenhet av den sovjetiska förhandlings- taktiken att dels använda (den lyckliga) af Sandeberg-analogin för att åskådliggöra ärendet , dels koppla samman fallet med ärendet Makarova. synes härvid ha övertygats om att bild IV (Wallen- berg trots allt i sovjetiskt fångläger) var riktig. gjorde han en serie framställningar inför sovjetiska diplomater var- under han kraftfullt betonade att hotade medföra en allvarlig försämring av relationerna. I två officiella skri- velser till utrikesminister (dels rörande ett samtal med byråchefen vid utrikeskommissariatet . Sysojev och dels en allmän rapport om sovjetisk förhandlingstaktik i Wallenberg-ären- det) av den 12 respektive noterade att Sysojev vid ett möte kopplat samman ärendet med bland annat ärendet Makarova, och att man från sovjetisk sida försökt använda Wallen- berg-fallet [] såsom ett slags förhandlingsbasis (P 2 Eu I, 30/12- 1946). Han rekommenderade också att utrikesministern borde ta upp ärendet med Molotov och det sovjetiska sändebudet i Tjernysjev. Bilden av i livet i sovjetisk fången- skap hade dock inte någon anhängare hos . Barck-Holsts rapporter och råd lämnades helt okommenterade från utrikesled- ningens sida. Att ärendet drevs av den i rang lägre stående Barck- bidrog möjligen till att utrikesledningen () inte tycks ha tagit rapporteringen i ärendet riktigt på allvar. Den andra störningen utgörs av att ärendet ändrade karaktär mot bakgrund av och böcker och artiklar. af Sandeberg gav i sina artiklar i (30/6, 4/7, 6/7, 7/7, 8/7, 9/7, 11/7-1946) och i sin bok kan det sägas (1946) en mycket rättfram skildring, inte bara av tiden som fånge i Sovjetuni- onen, utan också av de sovjetiska ockupationstruppernas agerande i det slagna . bok gav en delvis ny bild av uppdrag i . I mer eller mindre explicita ordalag hävdades att hade ett hemligt uppdrag från president i . Det finns dokumentation som visar att de sovjetiska myndighe- terna tog del av både af Sandebergs och böcker och artik- lar. Det är emellertid omöjligt att säga i vilken mån de påverkade den sovjetiska sidans syn på . Klart är emellertid att den svenska utrikesförvaltningen uppfattade att man från sovje- tisk sida, efter publiceringen av dessa arbeten, antog en hårdare atti- tyd i ärendet . I synnerhet bok, vari förtroliga telegram, handbrev och officiella skrivelser ur korrespondensen mellan UD och legationen i citerades, ansågs av samtida UD-tjänstemän ha medfört att Dekanozov efter vägrade att framgent befatta sig med ärendet . Den tredje störningen bestod i att Tjernysjev rapporterade, trots Barck-Holsts varningsord inför sovjetiska diplomater i samma månad om försämrade svensk- sovjetiska relationer, att förhållandet mellan och var bättre och inte hade påverkats av . Orsakerna till varför Tjernysjev kunde avge denna rapport, som tog bort trovärdigheten i den svenska diplomatiska offensiven i , är inte helt enkla att urskilja. Bidragande faktorer torde dock kunna utgöras av statsminister och kabinettssekretare linje i frågan om den till avhoppade sovjetiske agenten och ärendet Makarova (ärenden av denna typ skulle inte tillåtas påverka relationerna), Undéns obenägenhet att ta upp Wallenberg-ärendet med Molotov vid sina två möten i med honom /, samt möjligtvis Undéns möte med Tjernysjev i , (när den svenska offensiven var som mest intensiv i ). Kanske kan också handels- och kreditavtalet som under- tecknades ha bidragit till Tjernysjevs rapport. Den fjärde störningen, som torde ha bidragit till utrikesledning- ens oförmåga att ta fasta på bilden av i livet i sovjetisk fångenskap, utgörs av den stora mängd motstridig infor- mation som inkom i synnerhet rörande öde. I både och Undéns respektive interpellationssvar (av och ) uppehöll man sig i jämförelsevis stor utsträckning vid de vilsele- dande vittnesuppgifterna från olika håll i . Också i interna promemorior officiella skrivelser och brev inom UD framkommer den relativt stora vikt man fäste vid de felaktiga vittnesuppgifterna. En ändrad sovjetisk hållning i fallet Så sent som och kunde man alltjämt skönja en viss optimism i de officiella skrivelserna och telegram- men från och om Wallenberg-ärendet. Man höll för fullt möjligt att ärendet skulle kunna få sin lösning tämli- gen snart. skedde emellertid en markant omsväng- ning i den sovjetiska förhandlingslinjen i fallet . Man upphörde tvärt med tillämpandet av modellen att koppla samman ärendet med t.ex. ärendet Makarova. man vid samtal med svenska diplomater spekulera kring hur kunde ha omkommit i samband med stridigheterna i . Av de tillgängliga sovjetiska dokumenten (som dock endast ger brottstycken av information rörande handläggningsprocessen) framgår att den sovjetiska ledningen aktivt började utarbeta en linje i fallet . (troligtvis från till ) tycks man ha fattat beslutet att aldrig skulle tillåtas återvända till . Av vittnesuppgifter framgår att någon form av avgörande händelse rörande öde (dödsfall, avrättning, isolering) inträffade . Före detta cellkamrater till och hans chaufför utsattes för ingående förhör, varvid de ingående fick redogöra för sina kontakter med den svenske diplomaten och hans chaufför. Därefter isolerades de. överlämnade den sovjetiske vice utrikesministern en note vari det fastslogs att inte fanns i och att han var okänd där. Den bild av öde, som framfördes i och Barck-Holsts telegram och officiella skrivelser fick inte stöd från utrikesledningen då bedrivandet av förhandlingar med den sovjetiska sidan om en frigivning av faktiskt synes ha legat inom det möjligas gräns. Först lät avlägga en démarche vari krävde att vidtager de för snara återförande till erforderliga åtgärderna (P 2 EuI, 11/2- 1952). Agerandet från svensk sida var på många sätt motsatsen till agerandet närmast efter för- svinnande. Trots budskapet i Vysjinskijs note, drev man från svensk sida mycket konsekvent linjen att fanns i livet i sovjetisk fångenskap. Förutsättningarna för att bedriva en konsekvent svensk strategi i ärendet var också bättre. Det fanns nu en engagerad tjänsteman inom UD, kabinettssekreterare , som på chefs- nivå själv tog ett sammanhållet ansvar för ärendets handläggning, det fanns en polisiär kompetens i form av kriminalkommissarie vid (), som förmådde bringa analys och struktur till hanteringen av vittnesmålen, och det fanns tjänstemän inom UD som fick möjlighet att bedriva ingående ana- lys, inte bara av som sådant, utan också dess vidare kopplingar till andra frågor. En viktig faktor för ären- dets drivande var också att det nu framträdde en rad fri- givna fångar som kunde ge trovärdiga vittnesmål rörande Wallen- bergs vistelse i Lubjanka och Lefortovo-fängelserna i . Därtill skall understrykas att det svenska agerandet var influerat av en ny faktor som inte hade påverkat i samma grad: Den oerhört starka opinionsrörelsen till fördel för som hade tillkommit . Denna aspekt ana- lyseras utförligt i rapport till utredningen (Kritiken mot UD: i svensk offentlighet 1945–1982) (bilaga 4). Det finns enskildheter i handläggningen, också , som föranleder skäl till erinran. Det måste anses anmärkningsvärt att det svenska sändebudet i liksom i samtal med sovjetiska diplomater gav sig in i resonemang kring varför skulle ha arresterat Wallen- berg. Vid samtalet med alluderade Sohlman på möjligheten [att] et consortes varit skulden (P 2 EuI, 17/11-1955). Under ett samtal med ambassadör i framförde ett liknande resonemang som gick ut på att , utan den övriga sovjetledningens kännedom, hade avgivit en osann rapport, vari förklarades av W. inte fanns i (P 2 EuI, 10/3-1956). Sohlmans och Undéns agerande förefaller både onödigt, riska- belt och anmärkningsvärt. Det svar som sedermera 1957 avgav i Wallenberg-frågan, nämligen Gromyko-memorandu- met med (vari konstaterades att fången Walen- berg avlidit till följd av en hjärtinfarkt) presenterade just en teori som med ett undantag i hög grad påminde om Sohlmans och Undéns spekulationer. Undantaget gällde personen som utpekades som skyldig till arresteringen av . I stället för pekade man ut en annan man ur den sovjetiska säkerhetstjänsten, Smersj-chefen (som avrättats 1954). Det kan i efterhand också sägas ha varit olämpligt att ange vittnena senast haft kontakt med . Detta möjliggjorde vad som kan vara en fabricering av ett dödsda- tum för . Å andra sidan var det ju, givet det juridiskt inspirerade synsätt som präglade arbetet med Wallen- berg-ärendet vid UD (man ansåg sig vara tvungen att presentera bindande bevisning för att övertyga om dess skuld) nödvändigt att överlämna vittnesmålen till den sovjetiska sidan. var uppenbarligen, av dokumenten att döma, efter mot- tagandet av Gromyko-memorandumet 1957, beredd att i praktiken avskriva ärendet . Kabinettssekretare (som lämnat sin tjänst vid UD) kom däremot till en helt annan slutsats. var synnerligen skeptisk till värdet av . Även om således gjorde en bedömning, och även om denna bedömning i efterhand måste anses ha varit felaktig, är det ett faktum att UD faktiskt tog upp ärendet med på nytt 1959 och överlämnade vittnesmål som gjorde gällande att vistats i Vladimir-fängelset efter 1947. vittnesmål från mötet med den sovjetiske forska- ren 1961 (som enligt uppgivit att befann sig på ett mentalsjukhus i ) rymmer en del oklarheter men går inte att helt avfärda. Det kan inte uteslutas att uppgifter om Mjasnikovs utsaga var riktiga. Det kan emellertid inte heller uteslutas att Mjasnikovs kategoriska förnekande att han skulle uttryckt sig såsom påstod, också var sanningsenligt. Ord står mot ord, och denna utredning kan inte kasta ytterligare ljus över sanningshalten i någondera versionen. Utredningen kan emellertid konstatera att statsminister tog uppgifter på största allvar. Av dagboks- anteckningar framgår att han var påtagligt engagerad i frågan hur man från svensk sida rent strategiskt borde gå till väga för att få till stånd ett återsändande till av . hände nästan ingenting i lenberg-ärendet. Det försvinner i stort sett från den svenska utri- kesförvaltningens agenda. Detta kan i efterhand tyckas beklagligt, men det är närmast omöjligt för denna utredning att peka på vad man borde ha gjort under dessa år. Den sovjetiska positionen var i praktiken låst efter 1957, och de vittnesmål som inkom präglades av en tämligen hög grad av osäkerhet. Icke desto mindre överläm- nades démarcher 1979 just med anledning av och vittnesmål. Den främsta invändningen mot agerandet får därför sägas vara att en utredning om den svenska utrikesledning- ens agerande i ärendet borde ha kunnat tillsättas. En oberoende genomgång av UD:s material i frågan, kombinerad med ingående intervjuer med de ännu levande tjänstemännen som handlagt ärendet, hade sannolikt kunnat vara till stor hjälp när till- fälle sedermera yppades till ett närmare samarbete i ärendet mellan och det post-sovjetiska . Efter att ha mottagit Dekanozovs note kontaktade UD de brittiska och amerikanska legationerna i . Man bad också den amerikanska legationen vidarebefordra den begäran om skydd åt den spanska beskickningens judiska skyddslingar i till via den amerikanska beskickningen i och det sovjetiska utrikeskommissariatet. Att man inte gav denna instruktion till för vidarebe- fordran till , ja det faktum att över huvud taget inte erhöll någon egentlig instruktion från UD rörande , kan tolkas som indikationer på att man från den svenska utrikesledningens sida såg uppdrag främst som en amerikansk angelägen- het. Det skall redan här understrykas att detta agerande från UD- ledningens sida är anmärkningsvärt. var faktiskt anställd som legationssekreterare och åtnjöt som sådan diplomatisk immunitet. Detta borde ha föranlett utrikesledningen att omedel- bart efter Dekanozovs note utfärda någon typ av instruktioner åt . Att man av olika skäl kan ha velat hålla ovetande om de specifika omständigheterna kring rekrytering (att han valdes ut för uppdraget av , att han erhöll instruktioner från etc.) kan vara begrip- ligt och rentav försvarligt. Att använda en tjänstebefattning inom den svenska utrikesförvaltningen som en täckmantel för en i allt väsentligt amerikansk verksamhet kan ha ansetts vara alltför käns- ligt för att spridas utanför en mycket trång krets. Icke desto mindre borde man ha kunnat utfärda åtminstone någon typ av instruktion inför möten med Dekanozov