sou · GRB37d1 · 2004-01-01 00:00:00 — I lagen fanns bl.a. bestämmelser om hur den enskilde kunde välja och byta husläkare, husläkarens uppgifter, behörighetskrav, verk- samhetens omfattning, ersättningssystemets konstruktion och etablering som husläkare. Etableringsbestämmelserna innebar att varje läkare som upp- fyllde behörighetskravet och som var beredd att ansvara för de uppgifter som en husläkare har enligt husläkarlagen eller lands- tingens bestämmelser hade rätt att etablera sig som husläkare i pri- vat verksamhet. Landstingen var i dessa fall skyldiga att lämna ersättning för verksamheten. Genom de s.k. ersättningslagarna – lagen (1993:1651) om läkar- vårdsersättning (LOL) och lagen (1993:1652) om ersättning för sjukgymnastik (LOS) – övertog landstingen och de då tre lands- tingsfria kommunerna det direkta kostnadsansvaret från staten för Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning SOU 2003:7 ersättningen till de privata läkare och sjukgymnaster som var anslutna till . Med lagarna, som började gälla fr.o.m. , inför- des också i princip fria etableringsmöjligheter för läkare och sjuk- gymnaster att driva verksamhet med offentlig finansiering. Under förutsättning att läkaren eller sjukgymnasten bedrev verksamheten på heltid och inte var anställd inom något landstings hälso- och sjukvård hade man rätt till etablering med ersättning enligt ersätt- ningslagarna och vissa av regeringen beslutade taxebestämmelser. Enligt huvudregeln krävdes det enbart att läkaren eller sjukgym- nasten meddelade , senast verksam- heten skulle påbörjas, sin avsikt att lämna läkarvård eller sjukgym- nastikbehandling med offentlig finansiering. Läkarvårdsersättning lämnades för vård som gavs av privatprakti- serande läkare med specialistkompetens och som inom den öppna vården bedrev mottagningsverksamhet för enskilda patienter. Vissa specialistkompetenser undantogs dock, bl.a. omfattades inte – mot bakgrund av husläkarreformens genomförande – specialister i all- mänmedicin av detta ersättningssystem. Sjukgymnastikersättning lämnades för behandling som gavs av legitimerad sjukgymnast i privat verksamhet. Det fanns också krav på att sjukgymnasten skulle ha varit verksam i den offentligt finan- sierade vården . Regeringen föreslog i propositionen Arvoden till privatpraktise- rande läkare och sjukgymnaster samt vissa ersättningar till sjuk- vårdshuvudmännen m.m. (prop. 1993/94:75), som föregick de nya lagarna, att en åldersgräns skulle införas i lagen om läkar- vårdsersättning, i lagen om ersättning för sjukgymnastik samt i husläkarlagen. Som motiv för förslaget anfördes dels att den all- männa pensionsåldern med en rörlig del upp till även generellt bör gälla för privatpraktiserande verksamhet, dels patientsäkerhets- skäl. Vid behandling av propositionen menade emellertid socialutskottet att en bestämmelse om en 70-årsgräns för läkar- vårdsersättning inte behövdes (bet. 1993/94:SoU14, rskr. 1993/94:118). Utskottet konstaterade att åldersgränsen i praktiken skulle gälla ett fåtal läkare. skulle införandet av en strikt åldersgräns medföra att äldre patienter behöver byta läkare som de anlitat . När det gäller läkares lämplighet kunde den enligt utskottet bedömas av förtroendeläkare (skötte administrationen Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning av ersättningarna) och . gjorde samma bedömning för privatpraktiserande sjukgymnaster och husläkare, dvs. att någon åldersgräns inte behövdes. infördes begränsningar för läkare och sjukgym- naster att ansluta sig till den nationella ersättningsregleringen enligt husläkarlagen, lagen om läkarvårdsersättning samt lagen om ersätt- ning för sjukgymnastik. Regeringen föreslog i proposition Vissa privatpraktiserande läkares och sjukgymnasters etablering m.m. (prop. 1994/95:109) att den s.k. fria etableringsrätten skulle upphöra fr.o.m. . Regeringen föreslog i stället att den som i fortsättningen ville etablera sig som privat- praktiserande husläkare, specialistläkare i öppen vård eller sjuk- gymnast skulle träffa ett samverkansavtal med för att få tillgång till offentlig finansiering. Samverkansavtal innebär i stort sett att den privata vårdgivaren kommer överens med om att få bedriva verksamhet med ersättning enligt nationellt fast- ställda bestämmelser. I övergångsbestämmelserna föreskrevs emellertid att en läkare eller sjukgymnast som vid lagändringens ikraftträdande var verk- sam med ersättning enligt de aktuella lagarna hade rätt till fortsatt ersättning utan samverkansavtal enligt de nya föreskrifterna. Det- samma gällde de yrkesutövare som före anmält sin avsikt att etablera sig men ännu inte startat sin verksam- het. Om verksamheten inte startat krävdes dock samverkansavtal. Regeringen föreslog i övrigt inga undantag från kravet på sam- verkansavtal med landstingen, vilket i praktiken innebar att rätten till ersättningsetablering upphörde, liksom rätten till fri etablering i de s.k. stödområdena. Det huvudsakliga motivet till att regeringen föreslog att ändra etableringsbestämmelserna var att ge landstingen reella möjligheter att fullgöra sitt planeringsansvar enligt hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763) genom att påverka de privata vårdgivarnas verksamhetsinriktning och lokalisering utifrån befolkningens behov. Regeringen menade också att det fanns oroande uppgifter om etableringsbestämmelsernas ekonomiska konsekvenser och Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning SOU 2003:7 ansåg att de föreslagna ändringarna ökade möjligheterna att kontrollera totalkostnaderna. godkände propositionen (bet. 1994/95:SoU10, rskr. 1994/95:133). Genom propositionen Primärvård, privata vårdgivare m.m. (prop. 1994/95:195, bet. 1994/95:SoU24, rskr. 1994/95:383) upphävdes husläkarlagen vid utgången av . Regeringen menade att verksamhet som privatpraktiserande läkare inom primärvården och den ersättning som lämnas för sådan verksamhet i fortsättningen skulle regleras i vårdavtal mellan parterna. Lagen om läkarvårds- ersättning ändrades emellertid så att även läkare i privat verksamhet i primärvården fick rätt till ersättning enligt lagen. Det blev således möjligt också för privatpraktiserande specialister i allmänmedicin att få rätt till offentlig ersättning om de träffade ett samverkans- avtal med . De husläkare som enligt övergångsbestämmelserna i samband med prop. 1994/95:109 hade rätt till fortsatt ersättning enligt hus- läkarlagen utan samverkansavtal fick i stället rätt till ersättning enligt lagen om läkarvårdsersättning. och regeringens motiv för att upphäva husläkarlagen var framför allt att den var onödigt detaljerad och att varje lands- ting måste ges rätt att organisera primärvården efter lokala förut- sättningar utan centrala påbud. När det gäller husläkarsystemet var det till skillnad från privatpraktiserande specialistläkare och sjuk- gymnaster inte främst kostnadsmässiga aspekter som var avgörande för att lagen skulle upphävas. Systemet i sig innebar enligt rege- ringen knappast något hot mot landstingens möjligheter till total- kostnadskontroll. Propositionen innebar vidare att sjukvårdshuvudmännens plane- ringsansvar även för vård som utförs i privat regi preciserades i hälso- och sjukvårdslagen. I propositionen föreslog regeringen också att läkarvårdsersätt- ning och sjukgymnastikersättning inte längre skulle lämnas till läkare och sjukgymnaster som vid behandlingstillfället har fyllt . Enligt regeringen fanns det flera skäl som talade för en åldersgräns. Ett sådant skäl var att en åldersgräns, då , fanns för offentliganställda läkare och sjukgymnaster. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning som talade för en åldersgräns var landstingens behov av att kunna bedöma avgångar från hälso- och sjukvårdsverksamhet i privat regi i samband med planeringen av läkarnas specialistutbildning. påpekades de offentliganställdas möjligheter att kvar- stå i anställning efter uppnådd pensionsålder om arbetsgivaren medger detta. Regeringen noterade också att åldersgränsen i ersätt- ningslagarna inte innebär något hinder mot vårdavtal med läkare och sjukgymnaster som uppnått . Särskilt i de fall har en generös inställning när det gäller möjligheten för landstingsanställda yrkesutövare som så önskar att fortsätta arbeta även , bör enligt regeringen sådana vårdavtal ingås med privatpraktiker som har motsvarande önskemål. bör i sin bedömning vidare ta erforderlig hänsyn till att pågående behandlingar inte avbryts. I propositionen Privata vårdgivare (prop. 1996/97:123) föreslogs att vårdgivare som fyllt skulle kunna fortsätta att vara verk- samma med läkarvårds- respektive sjukgymnastikersättning under förutsättning att landstingen medger detta, dvs. krav på vårdavtal som enda avtalsform föreslogs försvinna. I propositionen föreslogs också att läkare och sjukgymnaster som fyllt skulle kunna vikariera med ersättning enligt de nationella ersättningsreglerna om medger detta. Vidare föreslogs i propositionen att kravet för sjukgymnaster på tidigare tjänstgöring i offentlig finansierad vård skulle tas bort. beslutade i enlighet med förslagen (bet. 1996/97:SoU17, rskr. 1996/97:263). I och med regeringens proposition Rätt att arbeta till (2000/01:78) infördes en ny tvingande bestämmelse i lagen (1982:80) om anställningsskydd som ger en arbetstagare rätt, men inte skyldighet, att kvarstå i anställningen till . Som en konsekvens av denna ändring höjdes också åldersgränsen för rätt till ersättning enligt lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik till fr.o.m. den 1 sep- Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning Den höjda åldersgränsen gäller alla som vid ikraftträ- dandet var . Regeringen ansåg det däremot inte rimligt att föreslå ytterligare höjning av åldersnivån för läkarvårdsersättning och ersättning för sjukgymnastik ovanför den generella gränsen för avgångsskyldig- het. Gränserna bör enligt regeringens uppfattning följas åt. tillstyrkte regeringens förslag att åldersgränsen i ersättningslagarna skulle höjas till (bet. 2000/01:AU10, rskr. 2000/01:211). ansåg också att åldersgränserna för att få de berörda formerna av ersättning i ett nästa steg skall avskaffas. tillkännagav regeringen att återkomma med ett sådant förslag. Detta förslag skall också omfatta tandvårdsersätt- ningen. Sammanfattning av genomförda förändringar De förändringar som genomförts kan samman- fattas i följande tabell. Förändringar i ersättningssystemen för privatpraktise- rande läkare och sjukgymnaster 1994/95: 1994/95: 1996/97: *fr.o.m. (prop. 2000/01:78). Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning Sammanfattning av nu gällande regler För att som privatpraktiserande läkare eller sjukgymnast ha rätt till offentlig finansiering, utan att ha ett vårdavtal med , krävs enligt huvudregeln att vårdgivaren har samverkansavtal med . Ett samverkansavtal innebär, som tidigare framgått, att en pri- vatpraktiserande läkare eller sjukgymnast kommer överens med om att bedriva verksamhet med ersättning enligt natio- nellt fastlagda bestämmelser i lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik. Till de båda ersättnings- lagarna finns verkställighetsföreskrifter i förordningen (1994:1121) om läkarvårdsersättning och förordningen (1994:1120) om ersätt- ning för sjukgymnastik. Bland de läkare och sjukgymnaster som är verksamma och som har ersättning enligt lagen om läkarvårdsersättning och lagen om ersättning för sjukgymnastik finns emellertid både de som har träffat samverkansavtal med och läkare/sjukgymnaster som inte har något samverkansavtal. Olika övergångsbestämmelser gör att de ändå omfattas av lagarna. Det handlar om läkare och sjukgymnaster som varit anslutna till eller som påbörjade sin verksamhet med etablerings- frihet samt husläkare som enligt övergångsbestämmelser övergick till att ge vård mot ersättning enligt lagen om läkarvårdsersättning. För att läkarvårdsersättning skall lämnas krävs att läkaren har specialistkompetens och bedriver mottagningsverksamhet inom sin specialitet i öppen vård för enskilda patienter. Även läkare med kompetens som allmänpraktiserande läkare () omfat- tas av ersättningssystemet. Vissa specialiteter är emellertid undan- tagna från rätten till ersättning. Det handlar bl.a. om läkare med specialistkompetens enbart i radiologiska specialiteter, socialmedi- cin och skolhälsovård. Sjukgymnastikersättning lämnas för sjukgymnastik som ges av legitimerad sjukgymnast. Dock lämnas varken läkarvårdsersättning eller sjukgymnastik- ersättning för verksamhet inom företagshälsovården. Äldre bestämmelser gäller emellertid till utgången av för vård som lämnas av läkare eller sjukgymnast som innan varit verksam inom företagshälsovården och då haft rätt till ersätt- ning enligt ersättningslagarna. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning Vidare lämnas ersättning endast till den som bedriver privat läkarmottagning respektive sjukgymnastikverksamhet på heltid. Läkaren eller sjukgymnasten får inte heller vara anställd i något landstings hälso- och sjukvård eller i ett bolag eller annan juridisk person inom hälso- och sjukvården som har ett rättsligt bestämmande inflytande i. Läkarvårdsersättning eller sjukgymnastikersättning lämnas inte till en läkare eller sjukgymnast som vid behandlingstillfället har fyllt om inte medger något annat. 3.2Ersättningsregler för tandläkare och tandhygienister I och med tandvårdsreform infördes en allmän tand- vårdsförsäkring – ett ersättningssystem för vuxentandvården. Ersättning för tandvård lämnades enligt 2 kap. 3 § lagen om allmän försäkring (AFL) om vården gavs vid en folktandvårdsklinik, odontologisk fakultet eller annars genom det allmännas försorg eller lämnades av tandläkare, som var uppförd på en av den all- männa upprättad förteckning. Det fanns inga åldersgränser för tandläkares eller dennes vård- personals rätt att arbeta inom ramen för försäkringen, men det rådde anslutningsbegränsning för privatpraktiserande tandläkare. Tandläkare kunde endast föras upp på förteck- ning efter särskild prövning av att de uppfyllde något av följande villkor: 1.Om de avsåg att ersätta en heltidsverksam tandläkare som avlidit eller begärt att bli avförd från förteckning. 2.Om de avsåg att vikariera under minst en månads tid för en hel- tidsverksam tandläkare som var uppförd på förteckningen. 3.Om de vid sidan av heltidstjänstgöring vid folktandvården eller odontologisk fakultet avsåg att bedriva verksamhet i enskild tandvård, fick de föras upp på förteckningen för den tid under vilken tjänstgöringstiden vid folktandvården respektive fakul- teten bibehölls oförändrad. 4.Om de avsåg påbörja verksamhet i en kommun, där behovet av tandläkare var uppenbart otillräckligt tillgodosett. 5.Om det förelåg synnerliga skäl. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning Om en tandläkare begärde att bli uppförd på förteckningen skulle det lokala organet för samverkan mellan folktandvården och de pri- vatpraktiserande tandläkarna få tillfälle att yttra sig i ärendet. Begärde tandläkaren att bli uppförd på förteckningen med stöd av punkt 4 ovan skulle även få tillfälle att yttra sig. Tand- läkaren hade möjlighet att överklaga beslutet. Efter förslag i propositionen Reformerat tandvårdsstöd (prop. 1997/98:112, bet. 1997/98 SoU25, rskr. 1997/98:289) genomfördes en omstrukturering av tandvårdsförsäkringen fr.o.m. . Vid sidan av att ett nytt ersättningssystem infördes, avskaffa- des de tidigare anslutningsreglerna för privatpraktiserande tand- läkare och ersattes med en anmälan till . Vidare förändrades vårdgivarbegreppet så att det numera är ett tand- vårdsföretag i stället för en enskild tandläkare som är ansluten till försäkringen. Genom tillkomsten av tandvårdsföretag som försäk- ringsanslutna vårdgivare blev det möjligt för t.ex. tandhygienister att driva ett sådant. En åldersgräns för rätt till ersättning infördes också. Ersättning för tandvård lämnas enligt nu gällande regler i 2 kap. 3 § lagen om allmän försäkring (AFL) om vården ges vid en folk- tandvårdsklinik, en högskola där odontologisk utbildning och forskning bedrivs eller annars genom det allmännas försorg. Ersättning lämnas också om vården ges hos en enskild närings- idkare, ett bolag eller annan juridisk person, under förutsättning att vårdgivaren är uppförd på en förteckning som upprättats av den allmänna . För att bli uppförd på en sådan förteckning skall vårdgivaren antingen själv vara legitimerad tandläkare eller legitimerad tand- hygienist eller ha tillgång till en eller flera legitimerade tandläkare eller tandhygienister. Vidare krävs att vårdgivaren har F-skattsedel. Ersättningen lämnas enligt de grunder som anges i förordningen (1998:1337) om tandvårdstaxa och utgår endast om tandvården utförts av en tandläkare eller tandhygienist som inte har fyllt 67 år.1 Som framgår av kapitel 2 har barn- och ungdomar enligt tand- vårdslagen (1985:125) rätt till fri tandvård genom för- sorg till och med det år de fyller . 2000/01:78 Rätt att arbeta till , bet. 2000/01:AU10, rskr. 2000/01:211. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning vårdsförsäkringen lämnas således inte för barn- och ungdomstand- vård. Tandvårdsförsäkringen omfattar inte heller tandvård för vissa andra grupper, t.ex. personer boende i särskilda boendeformer och tandvård som ges som ett led i en sjukdomsbehandling. Lands- tinget har ansvar för tandvården för dessa grupper. En vårdgivare som avser att ge tandvård i enskild verksamhet mot ersättning enligt tandvårdsförsäkringen skall skriftligen anmäla detta till den allmänna försäkringskassa inom vars område verk- samheten skall bedrivas. Om vårdgivaren uppfyller de krav som avses i 2 kap. 3 § AFL skall föra upp denna på förteckningen. Om vårdgivaren avser att upphöra med verksam- heten eller flytta den till en annan försäkringskassas område skall även detta anmälas till . I propositionen Reformerat tandvårdsstöd, som alltså ställde sig bakom, menade regeringen att de avskaffade etablerings- reglerna skulle öka möjligheterna att bedriva näringsverksamhet och att konkurrensvillkoren mellan offentlig och privat sektor skulle bli mer likvärdiga. Enligt regeringens bedömning minskade också det nya försäkringsstödet behovet av att behålla etablerings- begränsningen. En annan faktor var att det tidigare betydande överskottet av tandläkare successivt minskat, vilket innebär att ris- ken för att utbudet av tandvård skall öka inte bedömdes vara så stor. Eftersom folktandvården är väl utbyggd i hela landet fanns det enligt regeringen inte heller risk för att det skulle uppstå brist på vårdgivare i de mindre tätbefolkade delarna av landet om slopandet av etableringsbegränsningen skulle leda till en koncentration av vårdgivare till befolkningstätare områden. När det gäller den föreslagna åldersgränsen anförde regeringen i propositionen att den åldersgräns som följer av den allmänna pen- sionsåldern också bör gälla som villkor för tandvårdsersättning för vård utförd av tandläkare och tandhygienister. Regeringen menade att detta också underlättade för yngre tandläkare och tandhygie- nister att utöva sina yrken i större utsträckning än . För tandvårdsföretag råder således fri etablering . Tandläkare och tandhygienister kan vara verksamma till inom ramen för tandvårdsförsäkringen. SOU 2003:7 Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning både för privata yrkesutövare och för offentligt anställda yrkesutövare. Värt att notera i sammanhanget är att det inte, som för läkare och sjukgymnaster, finns någon möjlighet för tandläkare och tand- hygienister att efter överenskommelse arbeta längre än till inom försäkringen. För tandläkare och tandhygienister som arbetar med ersättning från , t.ex. med barn- och ungdomstand- vård, finns emellertid en sådan möjlighet i likhet med andra grup- per på arbetsmarknaden. Som framgår av avsnitt 3.1 omfattas också tandvårdsersättningen av tillkännagivande att regeringen skall åter- komma till med förslag som innebär att åldersgränsen för tandläkares och tandhygienistes rätt till ersättning avskaffas. 3.3Bestämmelser om yrkesansvar och patientsäkerhet Samhället har satt upp vissa kvalitetskrav för hälso- och sjukvården för att upprätthålla målet om en god vård och för att öka patienter- nas säkerhet och trygghet i vården. Ett sätt för samhället att upp- rätthålla kvaliteten i såväl den offentliga som den privata hälso- och sjukvården är att ange vilka grundläggande skyldigheter som perso- nalen har. Lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso– och sjukvår- dens område (LYHS) trädde i kraft . Lagen inne- bar en samordning av fem tidigare gällande lagar, bl.a. åliggande- lagen, disciplinpåföljdslagen och tillsynslag. LYHS innehåller bestämmelser om skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal. Därutöver finns bl.a. behörighets- och legitima- tionsregler och bestämmelser om disciplinpåföljd m.m., () samt tillsyn. 3.3.1Hälso- och sjukvårdspersonalens yrkesansvar Hälso- och sjukvårdspersonal är en benämning på den personal som fullgör sjukvårdsuppgifter i offentlig eller privat hälso- och sjukvård och tandvård. Till hälso- och sjukvårdspersonalen hör enligt LYHS alla som har legitimation för yrke inom hälso- och sjukvården. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning Dessa är bl.a. läkare, sjukgymnaster, tandläkare och tandhygienister. De höga krav som ställs på hälso- och sjukvårdspersonalens omdöme och kunnande och på patienternas säkerhet i vården har fått sitt legala uttryck bl.a. i de ansvarsregler som gäller för perso- nalen. I 2 kap. LYHS anges hälso- och sjukvårdspersonalens skyl- digheter. Ett viktigt krav som ställs på hälso- och sjukvårdspersonalen är att de skall utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En patient skall ges sakkunnig och omsorgsfull vård som uppfyller dessa krav. Vården skall så långt möjligt utformas och genomföras i samråd med patienten och denne skall visas omtanke och respekt. I personalens grundläggande skyldigheter ingår också att se till att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och om de behandlingsmetoder som finns. Om patienten avlidit skall perso- nalen fullgöra sina uppgifter med respekt för den avlidne och visa de efterlevande hänsyn och omtanke. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen fullgör alltid sina vårduppgifter i förhållande till patienten under eget personligt yrkesansvar. Det personliga yrkesansvaret innebär bl.a. att om uppgifter dele- geras till en yrkesutövare utför han eller hon dessa under eget yrkesansvar. Den som delegerat uppgifterna ansvarar därefter inte för deras fullgörande men däremot för sitt delegationsbeslut, vilket inkluderar bedömningen av mottagarens möjlighet att fullgöra uppgifterna. En arbetsuppgift får överlåtas till någon annan endast när detta är förenligt med en god och säker vård. Den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall rapportera till vårdgivaren om en patient i samband med vård, behandling eller undersökning drabbats av eller utsatts för risk att drabbas av allvar- lig skada eller sjukdom (). Bestämmelser om tystnadsplikt m.m. inom den enskilda hälso- och sjukvården finns samlade i LYHS. Sekretesslagen (1980:100) innehåller bestämmelser om sekretess inom den allmänna hälso- och sjukvården. På detta sätt gäller i allt väsentligt samma sekre- tessregler för uppgifter inom den offentliga och den privata hälso- och sjukvården. Personalen är skyldig att lämna ut uppgifter om någon vistas på en sjukvårdsinrättning till vissa rättsliga myndigheter, exempelvis domstol. Rättslig reglering för vårdgivare med offentlig ersättning I patientjournallagen (1985:562) finns särskilda regler om bl.a. innehåll och utformning av patientjournaler. I lagen finns även bestämmelser om utlämnande av journalhandlingar inom den enskilda hälso- och sjukvården. Om rätten att ta del av journal- handlingar inom den allmänna vården finns bestämmelser i tryck- frihetsförordningen och i sekretesslagen.