sou · GRB318d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Detta är nödvändigt i första hand för mor vilken ännu hoppas att hennes son är i livet och slösar kraft och hälsa på ett meningslöst sökande. Vid audiensen hos sade sig vara personligen övertygad om att fallit offer för en olycka eller för rövare. Den svenska arbetsgruppen understryker att inte rapporterade till UD rörande det personliga budskapet till Abramov (UD II:52, 2001: 88). Den korta genomgången av exempel på passiva och anmärkningsvärda handläggning av ärendet följs av ett resonemang kring de tänkbara orsakerna bakom agerande. Man urskiljer härvid två förklaringar: [agerande] bör ses mot bakgrunden av att han tillträtt sändebudsposten i sedan hans företrädare för- klarats persona non grata. Hans uppdrag var att förbättra för- hållande till . var han säkerligen medveten om att han på sovjetisk sida – och bland svenska kritiker av samlings- regeringens politik – betraktades som delansvarig för de eftergifter till som gjorts 1940–42 som polchef. Detta gav ingen god grund för ett bestämt hävdande av intressen (UD II:52, 2001: 92). Man konstaterar dock att svaga ställning inte räcker som förklaring. De uttalanden han gör till Abramov angående förmodade död ter sig, enligt arbets- gruppens rapport, som extremt egendomliga inte minst med tanke på hans erfarenhet som professionell diplomat (, 2001: 92). En kompletterande förklaring presenteras därför: Om han inte skaffat sig någon täckning från ledande politiskt håll vid sina samtal i kort före mötet med Abramov – för vilket varje belägg saknas – måste dessa uttalanden resa frågor om hans omdöme. Det gäller kanske också om hans mentala hälsa, som försämrats så att han måste lämna aktiv tjänst (UD II:52, 2001: 92). Hela skulden för UD:s oengagerade hållning i fallet läggs dock inte på . Arbetsgruppen betecknar det som egendomligt att bristande energi i Wallenbergären- det inte tycks ha föranlett någon reaktion eller erinran från , och att inte ens de ledande UD-tjänstemän som annars var kritiska till och misstrogna mot om- döme synes ha reagerat (UD II:52, 2001: 92). Rapporten gör emellertid därefter en viktig reservation: Det bör dock noteras att det inte kunnat fastställas i vad mån det tyd- ligaste av dessa tecken, hans uttalande vid avskedsaudiensen hos , blev bekant för någon mer än utrikesministern, eftersom originalet till depeschen med paraffer av dem som fått läsa den inte kunnat återfinnas i (UD II:52, 2001: 92). Det kan således inte uteslutas att åtminstone delar av handläggning av Wallenbergärendet aldrig kom de ledande UD- tjänstemännen till del. Den ende i med full inblick i ärendet skulle ha varit utrikesminister . Vid sidan av får således i någon mån kritik för ärendets handläggning. Rapporten konstaterar också att träffade Molotov i men att han inte tar upp frågan om öde (UD II:52, 2001: 90). Rapportens huvudslutsats är således att utrikesledningen hade en oengagerad hållning, i första hand åren 1945–47, i Wallenberg- ärendet (UD II:52, 2001: 171). I listan över utestående, obesva- rade frågor efterlyser man vidare efterforskningar kring orsakerna bakom det svenska oengagerade förhållningssättet. På grundval av de dagboksanteckningar som fördes av närmaste man i , , ger Wahlbäck en mer ingående skildring av tid som beskickningschef. Bland annat ges ett antal exempel på egendomliga drag. Wahlbäck pekar därtill på en rad exempel ur reguljära rapportering hem till som väcker frågor om hans om- döme och konstaterar att hemkallades från ambas- sadörsposten i på grund av akut psykisk ohälsa (Wahlbäck, 2001: 6). Han sammanfattar dock: Det är naturligt att ställa frågan om de ovan relaterade besynnerlig- heterna bör betraktas som förebud till sjukdomen. Men om detta kan givetvis inget sägas med säkerhet (Wahlbäck, 2001a: 7). Wahlbäck undviker en djupare diskussion angående frågan huru- vida personliga egenheter kan tänkas ha påverkat hans handläggning av fallet . I stället flyttar han fokus till överordnade i och han är härvid betyd- ligt mer explicit i sin analys än vad som är fallet i den svenska arbetsgruppens rapport. Wahlbäck pekar bl.a. på att , före besöket hos Abramov, vistades i och att omständigheterna därvid var sådana att man kan utgå från att han sammanträffade med stats- och utrikesminist- rarna (Wahlbäck, 2001a: 10). hade hemma på middag , och det finns enligt Wahlbäck skäl att anta att också sammanträffade med Per (som var brors svärfar). I synnerhet torde statsministern ha varit intresserad av att höra Moskva-sändebudets skildring av mötet mellan och sändebud i , (då kungen framförde en personlig vädjan till att uppskjuta kravet på utlämning av de i internerade s.k. militärbalterna). verkade som tolk. Det vore egendomligt om vid sådana genomgångar av olösta Sovjetproblem inte hade tagit upp Wallenberg-ärendet. Och det är svårt att tro att skulle ha vågat uttala sig som han kort efteråt gjorde när han sökte upp avdelningschefen , om han inte känt sig någorlunda säker på att hans budskap var i utrikesled- ningens anda. Full bekräftelse på detta fick han emellertid, såvitt fram- går av skriftligt källmaterial, först senare, när han – omedel- bart före sin förflyttning från – beslöt att omnämna sin död- förklaring av inför i en officiell skrivelse och detta inte föranledde någon erinran (Wahlbäck, 2001a: 10). Wahlbäck invänder att möjligtvis fann det onödigt att till- rättavisa eftersom denne ändå var i begrepp att lämna posten i och förflyttas till . Emellertid, konstaterar , fick legationsrådet , som före- stod Moskva-beskickningen i väntan på en ny chef, ingen instruktion om att söka lägga till rätta det missvisande intryck som givit ryssarna av den uppfattning. Om det nu var missvisande? Frågan är svår att skjuta ifrån sig. Ty måste ha varit tämligen säker på att hans uttalande till inte skulle föranleda någon kritik från utrikesledningen. Annars skulle han inte ha vågat fälla yttrandet, än mindre rapportera hem det i en officiell skrivelse (, 13/1-2001). I en senare artikel är Wahlbäck än mer explicit i frågan om stöd från för uttalanden. Det faktum att var- ken korrigerade eller beordrade beskickningen att lägga saken tillrätta leder till blott en slutsats: hade ingen invändning mot vad sagt. Var och en med erfarenhet från UD inser vid någon eftertanke att den slutsatsen är oundviklig (28/1-2001). Wahlbäck anmärker också att vid samtalet och den med Molotov i (som ovan nämnts) inte begagnade tillfället att ta upp eller korri- gera vad sagt. Undéns tystnad kunde på sovjetisk sida inte gärna tolkas på annat sätt än som en bekräftelse – om nu någon sådan behövdes – av att Söder- bloms uttalande avspeglade uppfattningen hos hans regering. Att inte alls nämnde Wallenbergärendet måste också uppfattas som att hela saken inte tillmättes nämnvärd betydelse av den (, 13/1-2001). De tre analyser som anförts ovan är sammanfattningsvis sins- emellan inte helt ense kring frågan huruvida handlade ärendet i enlighet med instruktioner från UD eller ej. Frågan måste således bli föremål för ytterligare studium. Varför agerade inte UD trots inviter till förhandlingar? Den femte och sista frågeställningen rör orsakerna till varför utri- kesledningen inte tog fasta på de rapporter från i syn- nerhet legationsrådet vid Moskva-beskickningen , vari rapporterades om att man från sovjetisk sida försökt använda Wallenberg-ärendet såsom ett slags förhandlingsbasis. konstaterar i sin utredning att UD antingen inte för- stått (eller inte velat förstå), de sovjetiska propåerna om en utväx- ling av mot någon för sovjetiska myndigheter intressant person. Han konstaterar också att Barck-Holsts skrivelse 655 av (vari han påpekar för att förfrågningar rörande från sovjetisk sida alltid bemöts med frågor angående balt-frågan, Makarova och Granov- skij) ej kommenterats av departementet utan lagts ad acta (P 2 EuI, 24/9-1986: 45). Den svenska arbetsgruppen skriver att sovjetiskt material inte ger något uttryckligt stöd för den tolkning gjorde av de sovjetiska signalerna. Man konstaterar dock (angående en ord- växling mellan och tjänsteförrättande avdelnings- chefen vid det sovjetiska utrikesministeriet . Sysojev) att tydligare än så kan nog inte en sovjetisk antydan [om möjlighet till förhandlingar] ha uttryckts (UD II: 52, 2001: 91). Varken eller arbetsgruppen genomför någon analys av grunderna för utrikesledningens brist på engagemang och reaktion på Barck-Holsts rapporter. pekar dock på att det möjligt- vis hade funnits en liten möjlighet att få återförd till bl.a. om man förstått de sovjetiska signalerna om villighet att genomföra en utväxling av mot sovjetmedborgare i . Frågans vikt för denna utredning är således uppenbar och är föremål för analys. I det föregående har vi pekat på fem frågeställningar rörande den svenska utrikesledningens agerande vars betydelse har lyfts fram i tidigare utredningar och analyser. Denna korta genomgång av frå- geställningar kan varken göra anspråk på att täcka upp alla icke utredda aspekter av utrikesledningens handläggning av Wallenberg- ärendet eller det fullständiga innehållet i de analyser som genom- förts för att bringa klarhet kring dessa. Det är dock rimligt att hävda att dessa fem frågor utgör de viktigaste. Förutom de ovan presenterade analyserna finns också, som nämnts, den rapport som presenterades av den ryska delen av den svensk-ryska arbetsgruppen (Rapport om verksamheten i den rysk-svenska arbetsgruppen för fastställande av öde [1991–2000]). Det skall framhållas att de enskilda ryska medlem- marna i den svensk-ryska arbetsgruppen av allt att döma har gjort en stor och mycket viktig arbetsinsats i den svensk-ryska arbets- gruppen. Den ryska rapporten håller mot bakgrund av detta för- vånansvärt låg kvalitet. Trots att dokumentet påstås utgöra en slut- rapport av arbete saknas t.ex. källhänvisningar. Resone- vad gäller ärendets handläggning av både sovjetiska och svenska myndigheter förefaller därtill ofta mindre väl underbyggda. Till exempel hävdas att den svenska sidan envist vägrade att utlämna krigsförbrytare: personer inom det finska kontraspionaget vilka flytt från den sovjetiska armén i till , och lettiska s.k. legionärer, vilka som 'sjuka' funnit skydd hos den svenska sidan (Rapport, 2001: 21). Hela den stora frågan om utlämning av f.d. sovjetiska krigsfångar, civila och militära balt- flyktingar m.fl., som behandlas på flera ställen i denna utredning, har härmed på ett missvisande sätt reducerats till en odokumente- rad fråga om krigsförbrytare. I rapporten hävdas också att nödgades bryta mot instruktionerna och att svenska skyddspass kom att utdelas till tyska och ungerska fascister, samt till fiender mot (Rapport, 2001: 2). Av allt att döma härrör denna uppgift från förhör samt med före detta lokalanställde medarbetaren vid svenska legationen i . En promemoria som upprättats av överste vid det sovjetiska kontra- spionaget Smersj torde också utgöra källmaterial. Att på grundval av uppgifter från Grossheim-Krisko (som sedermera nära nog tog tillbaka allt vad han sagt om den svenska legationens verksamhet i de tidiga förhören), och en intern promemoria från en organisation som Smersj (vars själva syfte var att lokalisera och oskadliggöra spioner), är naturligtvis mindre lämpligt. Vidare hävdas att utan att ha underättat [den svenska] legationsledningen gav sig av för att möta de sovjetiska styrkorna. Detta påstående är omstritt. hävdar visser- ligen i ett telegram av att på eget initiativ [] smög sig över till den sovjetiska sidan. Förste sekre- teraren vid Budapest-beskickningen Per Anger och affärspartner hävdar däremot att fått instruktioner från sin chef, minister , att ta kontakt med de sovjetiska trupperna. Att den ryska delen av arbetsgruppen utan källhänvisning och okritiskt återger en omstridd uppgift är anmärkningsvärt. Påståendet att ärendet hos sovjetiska myndig- heter skulle ha varit ett i en lång rad av 'vanliga' ärenden [som] handlades på motsvarande vis är spekulativt, saknar dokumenta- tion och är långt ifrån självklart (Rapport, 2001: 21). Tvärtom finns, både i det svenska och i det sovjetiska materialet flera belägg som entydigt pekar på att i sovjetiska ögon var allt annat än ett vanligt rutinärende. Ärendet sysselsatte redan på tidigt stadium den sovjetiska led- ningen. Ordern att arrestera var utfärdad av vice för- svarsminister , på delgivningslistan till Dekanozovs note till av återfinns bland annat utri- kesminister och vice utrikesminister , på delgiv- ningslistorna från de talrika samtalsuppteckningarna från möten med svenska företrädare –47 återfinns likaledes Molotov, Vysjinskij och vice utrikesminister , av uppteckning från samtalet med framgår att sovjetledaren var väl insatt i det sovjetiska åtagandet att ge skydd åt den svenska Budapest-beskickningens personal. Därtill framgår i ett brev från Abakumov till Molotov av att de bägge schweiziska diplomaterna i och arresterades av den sovjetiska säkerhets- tjänsten i enlighet med en av själv utfärdat instruktion av . Det förefaller således rimligt att Bulganins order att arrestera tillkommit med goda minne. Den ryska rapporten framställer kritik mot det svenska ageran- det av ungefär samma innehåll som framförs hos och hos den ovan anförda svenska arbetsgruppens rapport, alltså att den svenska sidan var ovillig eller saknade förmåga att tolka de sovjetiska signalerna till utväxling av . Emellertid är man betydligt mer kategorisk i sitt omdöme om följderna av det svenska agerandet. Det definitiva, för R så fatala, beslutet fattades, enligt den ryska rapporten, närmast som en direkt följd av besök hos , och det faktum att ärendet inte togs upp på utrikesminis- ternivå mellan och . Någon dokumentation som egentligen ger något som helst stöd för denna tes presenteras dock inte (Rapport, 2001: 24). Den ryska rapporten tillför tyvärr inga ytterligare frågeställ- ningar eller resonemang som kan utgöra grund för fortsatt analys i denna utredning. Tvärtom bidrar dess kategoriska och illa under- byggda påståenden till att lägga ut ytterligare dimridåer kring fallet . Rapportens syfte förefaller närmast vara av politisk art, dvs. att skjuta över en så stor del av skulden som möjligt på svenska myndigheter för påstådda död i sovjetisk fångenskap, snarare än att utgöra ett bidrag till att fastställa sanningen om tragiska öde. 3.3Kritik mot agerandet efter 1957 De ovan anförda analyserna gäller främst frågor kring handlägg- ningen av ärendet –47. Det finns dock kritik mot den svenska utrikesledningens agerande också efter 1950. I en artikel i (17/12-2000) går till hårt angrepp mot UD:s hantering av fallet efter 1947. slår fast att medger villigt att dess tidiga hantering av Wallenberg-fallet var inadekvat, särskilt åren 1945–47. Men bortsett från ofta diskuterade misstag begångna av enstaka diplomater finns också tecken på en djupare motvilja mot att agera för räkning. Som exempel anför utrikesminister promemoria vari denne konstaterade att man från svensk sida inte hade anledning att hålla igång ett kontinuerligt gräl med rörande (P 2 Eu, 5/3-1957). sammanfattar: I och med detta var prioriteringarna bestämda. Regeringen ansåg fallet i allt väsentligt avslutat, åtminstone när det gällde officiella ansträngningar för att få honom frigiven. hävdar också att UD:s ovilja att hantera fallet ej blott rör gamla frågor. Denna attityd gäller också ny informa- anför UD:s senfärdighet att reagera på ny information om att var i livet långt efter . formulerar två frågor som hon anser bör utredas ytter- ligare: Varför reagerade inte på invit till Barck- 1946 om en utväxling av ? Vem och vad ledde den svenska sidan att blankt neka till att ens diskutera Wennerström- erbjudandet av 1966? Därtill kritiserar den svenska utredningen för att ha för- summat ett antal viktiga frågor kring . Nämligen alla aktiviteter och kontakter i , hans person- liga bakgrund, följderna av hans försvinnande etc. Hon hävdar också att uppfattningen att all information om har gjorts offentlig är felaktig. På UD, hos och på andra myndigheter är arkivmaterial som direkt eller indirekt berör Wallenberg-fallet fortfarande hemligt. Detta innefattar vittnesmål och annat näraliggande material , korre- spondens mellan myndigheter och konsultationer med andra län- ders regeringar. Vissa antydningar om sådant material återfinns t.ex. i amerikanska statliga arkiv, som motsvarande doku- mentation hålls oåtkomlig i . Dessutom tvingas forskarna konstatera att inte har släppt ett enda dokument från sin utrikes underrättelsetjänst, från C-byrån och dess olika efterföljare, som berör Wallenberg-fallet. Det skall dock redan i detta sammanhang påpekas att denna utredning har haft full tillgång till den svenska säkerhets- och underrättelsetjänstens arkiv. I en artikel i av kritiserar de till arbetsgruppen knutna oberoende experterna samt halvbror regeringen för att på ett otillbörligt sätt föregå den svensk-ryska utredningens resultat (, 25/7-2000). Man ställer följande frågor: Varför har plötsligt den så bråttom att förutsäga slutsat- serna i en utredning som inte skulle avslutas förrän det finns oemotsägliga vittnesmål om öde? Varför nedvärdera försöken att förstå detta fall genom analys av relevanta dokument och vittnesrapporter? Varför hemligstämplar fort- farande alla rapporter om att har setts , ett material som inte ens UD:s utvalda konsulter har tillträde till? I en ytterligare artikel i av hävdar att ytterligare tre okända svenskar i tysthet hållits fängslade i sovjetiska fångläger. Svenska myndigheter har dock tystat ned det hela, och denna mörkläggning har, enligt Mesinai, försvårat efterforskningarna i fallet (, 5/7-2002). Denna genomgång av de oberoende experternas arbeten syftar enbart till att i korta ordalag fånga de viktigaste aspekterna av deras kritik. Deras påståenden och slutsatser är i vissa stycken långt ifrån obestridda. En del av dessa kommer vederläggas genom denna ut- rednings analys. Det skall dock också understrykas att de obero- ende experternas frågeställningar, som emellertid ofta bygger på otillräcklig information, har tagits på stort allvar av denna utredning. I det följande skall vi analysera och, i den mån det är möjligt, besvara de ovan presenterade icke till fullo utredda frågor som har identifierats i samband med tidigare forskningsinsatser. I syfte att besvara frågan huruvida status inom UD kan ha påverkat utrikesledningens förhållningssätt till hans försvinnande genomförs i följande kapitel (kapitel 4) en ingående analys av omständigheterna kring rekryteringen av , hur riktlinjerna för uppdraget i utarbetades, samt hur och till vilka rapporterade . I kapitel fem genomförs en analys av läget i de svensk-sovjetiska relationerna –45, dvs. tiden närmast före den sovjetiska arresteringen av . Syftet med detta kapitel är att klarlägga villkoren för arbetet vid den svenska legatio- nen i samt identifiera tänkbara faktorer som kan antas ha påverkat handläggning av . I kapitel 6 redogörs kortfattat för den svenska Budapestlegatio- nens verksamhet efter de ungerska fascisternas, Pilkorsarnas, maktövertagande , samt begäran hos det sovjetiska utrikeskommissariatet om skydd åt den svenska beskickningspersonalen i . Omstän- digheterna kring den sovjetiska arresteringen av är föremål för en kortare redogörelse. I kapitel 7 behandlas kontakter med sovjetiska diplomater, liksom hans rapportering till UD i ärendet närmast efter mottagandet av Dekanozovs note (vari meddelades att påträffats och åtnjöt sovjetiskt beskydd, bild I). Såväl bevekelsegrunderna för begäran att få fömedla instruktioner till , som utrikesledningens avsaknad av reaktion på Dekanozovs note är föremål för analys. februari–inkommer ny information rörande öde via den svenska beskickningen i . Bilden av i sovjetiskt beskydd ersätts härmed av bilden av försvunnen i bil mot okänd destination (bild II). Innehållet i denna information, hur den för- medlades till UD och , samt dess konsekvenser är före- mål för analys i kapitel 8. Här redogörs också för ett antal motstri- diga uppgifter om (däribland uppgifter om att han har mördats). Avslutningsvis analyseras Kollontajs budskap rörande öde till och , samt varför denna information inte nådde fram till UD:s tjänstemannaledning förrän . I kapitel 9 analyseras uppkomsten av bilden av som död (bild III), hur denna bild kommer till del, samt hur och varför vidarebefordrar den till såväl UD som Dekanozov. UD:s åtgärder med anledning av att Budapest- beskickningens personal återvänder till beskrivs, liksom utrikesledningens åtgärder inför . En kortare analys av huruvida UD drog paralleller mellan de schweiziska diplomaterna försvin- nande i och fallet genomförs även. I kapitel 10 behandlas orsakerna till varför bilden av som död blev en oemotsagd och okontro- versiell sanning om hans öde. Ett antal exceptionella omständig- heter kring status inom UD, hans verksamhet i samt hans kollegers öde efter den sovjetiska inmarschen –anförs som möjliga bidragande faktorer till att dödsteorin blev okontroversiell. I det följande kapitlet (kapitel 11) analyseras i vilken utsträckning denna bild av öde kom att prägla UD:s handläggning av ärendet –46. I kapitel 12 analyseras orsakerna till varför efter ett möte med avdelningschefen vid det sovjetiska utrikesministeret Abramov plötsligt höll det för möjligt att trots allt kunde vara vid liv i sovjetisk fångenskap (bild IV). syn mer generellt på förhandlingar med sovjetiska diplomater, liksom hans erfarenheter från ett antal parallellfall till Wallenbergärendet granskas och anförs som tänkbara bidragande faktorer till nya bild av öde. rapportering till utrikesminister , samt orsakerna till att han vid mötet med har låtit förkasta den revi- derade bilden av , analyseras. I kapitel 13 redogörs för de diplomatiska kontakterna mellan och –47 i Wallenbergärendet. genomförs något av en diplomatisk offensiv i ären- det. Denna offensiv rinner dock ut i sanden , utan att några som helst resultat har uppnåtts. Ett antal faktorer som kan antas ha påverkat den svenska sidans agerande (och därmed indirekt offensivens utgång) anförs. Den sovjetiska statsledningens handläggning av ärendet Wallen- berg är föremål för analys i kapitel 14. De sovjetiska diplomaternas förhandlingstaktik i ärendet analyseras, liksom i vilken grad det föreligger någon som helst korrespondens mellan det svenska age- randet, skönjbara variationer i det sovjetiska förhandlingsspråket i Wallenberg-ärendet och behandlingen av (i Lubjanka och Lefortovofängelserna i ). Den sovjetiska handläggningen av fallen Feller och analyseras och jämförs med handläggningen i fallet . I kapitel 15 studeras de svenska tjänstemännens rapportering till utrikesledningen i fallet –46, samt orsakerna till att utrikesledningen, trots att flera UD-tjänstemän föreslog åtgärder, var ovillig att agera i ärendet inför sovjetiska företrädare. En rad tänkbara bidragande faktorer till utrikesledningens brist på engagemang och aktivitet anförs och analyseras. I kapitel 16 redogörs för UD:s handläggning av ärendet Wallen- berg fr.o.m. 1950-talets början. I synnerhet agerandet under perio- den –57, då UD:s arbete präglas av bilden av i livet i sovjetisk fångenskap, beskrivs och analyseras. Viktigare episoder därefter, t.ex. affären och Svingel-affären, behandlas. I kapitel 17 presenterar utredningen slutsatserna av sin analys. En sammanfattande värdering av den svenska utrikesledningens agerande avges. 4Svensk diplomat med amerikanskt uppdrag Det synes rimligt att den svenska utrikesledningens agerande i fal- let i viss utsträckning kan ha betingats av vilken uppfattning man hade om honom och hans uppdrag i . Det finns tecken som tyder på att man inom UD såg som en tämligen säregen företeelse. Detta framgår bl.a. av en del omdömen som har fällts om honom och hans uppdrag såväl före som efter hans försvinnande . Biträdande polchefen beskrev t.ex. i en dagboks- anteckning av som den unge [sic] , som sändes ned för att med amerikanska pengar hjälpa de förföljda judarna (, 1989: 625).