sou · GRB384d1 · 2004-01-01 00:00:00 — Den säkerhetsmarginal som valet ger upphov till kan för- väntas vara större för avsättningsberäkningar som är belagda med stor osäkerhet. Ett exempel är avsättning för inträffade men ännu inte rapporterade skador. Skillnaden mot en metod med betryggande antaganden är dock att realistiska beräkningar inte kommer att utföras med val av antaganden som är medvetet betryggande eller innehåller uttryckliga riskmarginaler (s.k. säkerhetsbelastningar). De beräknade avsättningarna kommer i stället att reflektera bolagets subjektiva val av realistiska antaganden. I praktiken blir det ytterst en fråga för aktuarierna i försäkrings- bolagen att närmare avgöra vilka antaganden och metoder som är lämpliga för realistiska avsättningar med hänsyn till försäkrings- rörelsens art och kategorin av åtaganden. Värdering av optioner i försäkringsavtalet Enligt EG-rätten skall livförsäkringsavsättningarna beräknas med hänsyn till alla optioner försäkringstagarna har enligt försäkrings- villkoren.11 I svensk rätt beaktas endast det fall att försäkringen upphör . Försäkringsavtal, speciellt inom livförsäkring, kan emellertid innehålla många olika typer av optioner, valmöjligheter, för försäkringstagaren. Försäkringstagaren kan exempelvis ha rätt att 2002/83/EG art. 20.1 A. iii). 2002/83/EG art. 20.1 A. i) tredje strecksatsen. när som helst avbryta premiebetalningen. Det kan innebära att för- säkringsavtalet, efter uppsägningstiden, upphör utan värde. Följden kan också bli att försäkringsavtalet omvandlas till ett s.k. fribrev eller att ett visst belopp utbetalas (återköp). Ett återköp kan vidare, om avtalet så stadgar, begäras direkt av försäkringstagaren. Exempel på rättigheter i försäkringsavtalen Försäkringstagaren har rätt att (normalt ) ångra försäkringen och erhålla återbetalning av första premiebetalningen. Bolaget har inte motsvarande Försäkringstagaren har rätt att avbryta löpande premiebetalning och få ett fribrev. Beteckningen används i de sammanhang där försäkringen inte upphör utan fortsätter att gälla med ett lägre belopp. Återupplivning avser rätten att efter fribrev eller försummad premieinbetalning inom återuppta försäkringen till dess ursprungliga belopp utan förnyad Begreppet avser försäkringstagarens rätt att avbryta avtalet och erhålla utbetalning av ett i avtalet för återköpstidpunkten bestämt belopp. Om det finns en rätt till återköp och vilket belopp som i så fall skall betalas kan ha stor betydelse för värderingen av avtalet. Återköpet kan även avse en andel av försäkringen (s.k. partiellt Avser försäkringstagarens rätt enligt avtalet att avbryta försäkringsavtalet och flytta avtalets värde till en annan försäkring inom samma försäkringsbolag eller till ett annat Det belopp som följer med flytten skall rimligtvis vara för flyttidpunkten fastställt i avtalet. En utnyttjad flytträtt förutsätter att ett mottagande bolag accepterar försäkringstagaren, vilket inte nödvändigtvis betyder att det nya försäkringsavtalet kommer att gälla med samma villkor som i det ursprungliga avtalet. Innebär att försäkringen upphör utan värde av annan anledning och vid en annan tidpunkt än som förutsattes i avtalet. Försäkringstagarens rätt enligt avtalet att inte betala en eller flera löpande utan att bolagets ansvarighet påverkas. Efter den premiefria tiden betalar försäkrings- tagaren en högre premie så att värdet av försäkringstagarens prestationer inte förändras totalt sett. Den nya premien beräknas enligt samma antaganden som den Avser försäkringstagarens rätt enligt avtalet att betala en lägre premie utan att bolagets ansvarighet ändras. Efter tiden för den lägre premien betalar försäkrings- tagaren en högre premie så att värdet av försäkringstagarens prestationer inte förändras totalt sett. Den nya premien beräknas enligt samma antaganden som den Avser försäkringstagarens rätt att betala en högre premie än den avtalade och därefter en lägre premie än vad som ursprungligen avtalades. motsvarar förtidsbetalningen det belopp som krävs för att försäkringstagaren inte skall behöva betala ytterligare premie. Vid förlängning har försäkringstagaren rätt att fortsätta försäkringen utan för- nyad hälsoprövning ytterligare efter det att försäkringen ursprungligen skulle ha upphört. Liv- och sjukförsäkring utan grunder, där premien beräknas i sänder, betraktas ibland som ettåriga försäkringar med löpande rätt till De bör dock betraktas som fleråriga (långa) avtal eftersom de inte är uppsägningsbara från bolagets sida. Beteckningen är förbehållen gruppförsäkring och avser rätten för en försäkrad som lämnar en grupp vilka omfattas av ett gruppförsäkringsavtal att erhålla en försäkring med liktydiga villkor som gruppförsäkringen. behandlas ibland som en individuell försäkring och ibland som en gruppförsäk- ring avseende gruppen av avhoppade gruppmedlemmar. Innefattar rätten att, utan förnyad hälsoprövning men mot en högre premie, höja Dessa rättigheter är normalt inte beskrivna i avtalen eller i grunderna men tillämpas enligt bolagsinterna regelverk. Sådana rättigheter innefattar bl.a. ändring i försäkringens omfattning (byte av tariff), avkortning eller för- längning av periodiska ersättningstider, tidigareläggning eller senareläggning av utbetalningar och utbyte av engångsbelopp mot periodisk ersättning eller Om dessa rättigheter är betingade av en godkänd hälsoprövning kan de inte anses vara fulla rättigheter. Beroende på vilken option försäkringstagaren utnyttjar kan såväl avtalsinnehållet som avtalets värde komma att påverkas. Alla för- säkringsavtal bör därför värderas med hänsyn till samtliga de optioner som lämnas i avtalet. På så sätt uppnås en bättre överensstämmelse med EG-rätten avseende livförsäkring. Beträffande skadeförsäkring utgör EG-rätten inga hinder mot en motsvarande regel. För sådan försäkring får förändringen dock i praktiken små konsekvenser. För att en ur skyddssynpunkt så lämplig värdering som möjligt skall kunna göras bör utgångspunkten för värderingen vara att försäkringstagaren utnyttjar det för försäkringsbolaget minst gynn- samma alternativet. Om exempelvis det belopp som utbetalas vid ett återköp som försäkringstagaren har rätt att göra överstiger en realistisk värdering av ett fullföljt avtal bör avsättningen i stället avse återköpsbeloppet. Bolagen skall således inte uppskatta sanno- likheten för att försäkringstagarna kommer att utnyttja olika optioner utan i stället förutsätta att så kommer att ske. Det sagda är ett avsteg från principen om en realistisk värdering. Utifrån ett skyddsperspektiv är det dock lämpligt att avsättning- arnas storlek tillgodoser en betalningsberedskap för de möjliga val som försäkringstagarna faktiskt har. Vid en utnyttjad rätt till återköp, fribrev eller annullation kan värdet på försäkringsavtalet enkelt jämföras med storleken på en avsättning bestämd utifrån att ingen rättighet utnyttjas. För andra rättigheter är det inte alltid lika självklart vad som är mest ogynnsamt för bolaget. Det blir i stor utsträckning bolagen själva och aktuarierna som närmare får bedöma hur olika optioner i försäkringsavtalen skall beaktas. Som bör regeringen eller den myndighet regeringen bestäm- mer () bemyndigas att meddela närmare före- skrifter för beräkningen av avsättningarna. I lagen anges endast utgångspunkterna. För att försäkringsåtagandena skall kunna fullgöras måste försäkringspremierna vara tillräckliga. Vilka metoder och antag- anden som används vid avsättningsberäkningen är dock inte det väsentliga när det skall fastställas hur hög premien skall vara. I stället bör kravet vara att premien minst motsvarar det avsättnings- behov som kan förväntas uppkomma för ett försäkringsavtal. Premien bör därför bestämmas på grundval av avsättningsbehovet snarare än av de antaganden som används i avsättningsberäkningen. En sådan anknytning blir desto mer relevant när avsättningarna skall beräknas realistiskt. 3.3Närmare om innebörden av realistisk värdering Som konstaterats ovan bör meddela närmare föreskrifter avseende den realistiska värderingen av åtagandena. Nedan förs dock en diskussion kring vissa huvudkomponenter i en Några nyckelbegrepp presenteras i faktarutan nedan. Fördelningsfunktion, lägesmått och spridningsmått Fördelningsfunktion: Ett försäkringsåtagande leder till slumpmässiga försäk- ringsersättningar och är ett exempel på en osäker händelse som kan ha många möjliga utfall. Sannolikhetsfördelningen, eller fördelningsfunktionen, är en matematisk funktion som åsätter de olika möjliga utfallen vissa sanno- likheter. Inom försäkringsrörelse försöker man uppskatta fördelningsfunk- tionen för olika försäkringsåtaganden för att bättre kunna mäta och förstå riskerna. Lägesmått: För att sammanfattande beskriva de möjliga utfallen kan sanno- likhetsfördelningen beskrivas med olika lägesmått. Väntevärdet är ett sådant lägesmått och beräknas genom en summering av alla utfall viktade med sannolikheten för att utfallet inträffar. Medianen delar sannolikhetsmässigt in de möjliga utfallen i två lika stora delar, kvartiler i fyra lika stora delar och percentiler i 100 lika stora delar. Relationen mellan fördelningens vänte- värde och median kan användas för att undersöka om fördelningen är skev eftersom enstaka extremvärden påverkar väntevärdet men inte medianen. Figur: Symmetrisk och skev fördelning Spridningsmått: och standardavvikelse är det vanligaste sättet att beskriva utfallens möjliga spridning kring väntevärdet när fördelningen är känd. Variansen är väntevärdet av den kvadrerade avvikelsen från vänte- värdet. Standardavvikelsen är kvadratroten ur variansen. Dessa används ofta som riskmått. Skattningar: Ofta är sannolikhetsfördelningen okänd. Väntevärde, och – mer generellt – fördelningen måste uppskattas. Skattningarna görs med statistiska metoder och baserar sig på ett antal observationer av inträffade utfall, ett s.k. stickprov. Väntevärdet uppskattas med medelvärdet av observa- tionerna. Variansen uppskattas med stickprovsvariansen, som beräknas som summan av den kvadrerade avvikelsen mellan varje observation och medel- värdet dividerat med antal observationer minskat med ett. Sådana skatt- ningar är osäkra eftersom man inte vet vad det riktiga väntevärdet eller variansen är. Skattningarna blir dock säkrare ju fler observationer man har tillgång till. Stickprovet är i sig en slumpmässig händelse eftersom de observationer man har tillgång till kan betraktas som en slumpmässig dragning från alla möjliga utfall. Medelvärdet och stickprovsvariansen är funktioner av stickprovet och därför också slumpmässiga händelser med egna sannolikhetsfördelningar. De kan nyttjas för att fastställa ett s.k. kon- fidensintervall som med viss sannolikhet täcker över det riktiga värdet. När antagandena väl har valts, och utseendet på sannolikhets- fördelningen för de aktuella försäkringsåtagandena därmed är bestämt, måste fördelningen beskrivas med hjälp av ett lägesmått. Det bör ske med tillämpning av väntevärdet. Väntevärdet är summan av alla möjliga utfall sammanvägda med respektive sannolikhet för att utfallet inträffar. Det främsta skälet till att välja väntevärdet är att det är det mått som bäst motsvarar vad som genomsnittligt kan förväntas inträffa och vad som därmed närmast är att jämställa med ett realistiskt mått. Andra val av lägesmått leder generellt inte till en realistisk uppskattning. Ett användande av exempelvis medianen kan leda till en grov underskattning av det genomsnittliga utfallet om fördel- ningen innehåller mindre sannolika men mycket dyra skador. Det är ett generellt problem för alla percentilmått att de är okänsliga för extrema utfall och även t.ex. 70 procentpercentilen kan vara lägre än väntevärdet om fördelningen är skev. Lägesmått som utgår från nyttofunktioner eller än mer komplexa lägesmått introducerar ytterligare subjektiva val och är svåra att använda i praktiken. De är dessutom olämpliga eftersom deras komplexitet gör att majoriteten av försäkringsbolagets intressenter inte klarar av att tolka funktionens innebörd, vilket inte främjar genomlysningen. Därmed inte sagt att dessa mått inte kan vara relevanta eller lämpliga i bolagets egen premiesättning eller risk- kapitalberäkning men så är inte fallet vad gäller beräkningen av avsättningarna. Det finns också vägande praktiska skäl för att använda vänte- värdet. Bland försäkringsbolagen är väntevärdet det mest tillämpade måttet vid avsättningsberäkningen. Inom livförsäkring tillämpas enligt praxis väntevärdesberäkning men med kravet på betryggande antaganden. För avsättning för okända skador tillämpas både inom liv- och skadeförsäkring normalt väntevärdet när skade- rapporteringen av inträffade skador skall förutsägas. En ytterligare praktisk fördel med väntevärde är att det är additivt, dvs. det går att lägga samman individuella väntevärden för att beräkna det totala förväntade skadeutfallet för försäkrings- bolaget. Andra möjliga lägesmått på sannolikhetsfördelningen som exempelvis median eller kvartiler är inte additiva vilket försvårar den praktiska beräkningen. Lägesmått som inte är additiva måste beakta alla försäkringsåtaganden i ett sammanhang. Det försvårar genom- lysningen av avsättningarna och gör det svårt för en utomstående att verifiera beräkningen genom stickprovskontroller. Avsaknaden av additivitet i ett lägesmått riskerar också att leda till en förvirrande bild i redovisningen. Avsättningarna för olika försäkringsklasser i ett försäkringsbolag kommer, om principen om riskmarginal beaktas konsekvent, att kunna läggas samman till ett belopp som är större än avsättningen för hela bolaget. Det finns dock tillfällen då andra, mer direkta metoder med fördel kan användas. För avsättning för kända skador inom skade- försäkring används exempelvis ofta direkta uppskattningar av den slutliga kostnaden för varje inträffad skada enligt den s.k. inventerings- metoden. Metoden skapar en genväg förbi val av antaganden och lägesmått där väntevärdet inte behöver beräknas. används en s.k. medelskademetod, där avsättningsbehovet uppskattas från antalet öppna skador och en uppskattad medelskada där väntevärdet är det använda lägesmåttet. Båda metoderna kan vara fullt rimliga bero- ende på förutsättningarna i försäkringsrörelsen. Om det är många likartade skador och skadereglerarna har varierande erfarenhet kan medelskademetoden erbjuda en bättre skattning av avsättningsbehovet. Vid färre och mer varierade skador sker värderingen dock lämpligen individuellt. Sammanfattningsvis bör väntevärdet som huvudregel tillämpas vid beräkningen av avsättningarna. Lösningen innebär att valet av lägesmått inte medför att avsättningarna kommer att innehålla någon medveten marginal för risk. EG-rätten slår fast två alternativ för hur diskonteringsräntan som skall användas för beräkning av livförsäkringsavsättningar skall fastställas.12 Enligt det första alternativet skall räntan bestämmas som av räntesatsen på statsobligationer i den valuta avtalet är upprättat i. tillämpar detta alternativ för att fastställa den s.k. högsta räntan.13 Det andra alternativet, som endast får tillämpas för det fall att tillgångarna inte värderas till anskaffningsvärdet, innebär att ränte- satsen skall bestämmas med beaktande av dels den förväntade avkastningen på skuldtäckningstillgångarna med avdrag för en försiktighetsmarginal, dels avkastningen på framtida . I direktivet anges inte närmare vare sig hur försiktighetsmarginalen eller hur den förväntade avkastningen skall fastställas. Inte heller anges någon övre eller undre gräns för diskonteringsräntan. Med anledning av att de försäkringstekniska avsättningarna skall beräknas realistiskt bör diskonteringsräntan för livförsäkringsav- sättningar bestämmas via en terminsstruktur som härleds från mark- naden, dvs. utifrån avkastningskurvan för statsobligationer. En förutsättning för att detta skall vara möjligt är att alternativ två i direktivet tillämpas. En motsvarande metod används i (se avsnitt 2.3.1). Eftersom den förväntade avkastningen på bolagens skuldtäckningstillgångar kan väntas vara högre än avkastnings- kurvan för statsobligationer får kravet på säkerhetsmarginal anses vara tillgodosett med denna metod. Vilken terminskurva som skall väljas beror dels på huruvida försäk- ringsavtalets villkor är formulerade i nominella eller reala belopp, dels på vilken valuta som beloppen är utfästa i. Den nominella avkastningskurvan bör används för nominella ersättningar och den reala för reala ersättningar. Valet av terminskurva bör dessutom återspegla den valuta som ersättningarna är utfästa i. Marknadsräntan är inte definierad längre än till tidpunkten för den slutliga utbetalningen från den längsta statsobligationen i aktuell valuta. Ett alternativ är då att – liksom i – använda en enda räntesats som fastställs utifrån genomsnittet av tre väl omsatta och likvida statsobligationer med lång löptid. I så fall bör ett avdrag för återinvesteringsrisken göras för den osäkerhet 2002/83/EG art. 20.1 B. a) i) och ii). som följer av att avkastningskurvan extrapoleras oändligt. Ett andra alternativ – som även det ges i – skulle kunna vara att använda den faktiska avkastningskurvan där så är möjligt beroende på hur långt denna kurva sträcker sig. Bortom den tidpunkt där kurvan inte är definierad bör räntan då extrapoleras med hänsyn till återinvesteringsrisken. Förutsättningarna för att bestämma olika räntor kan också komma att ändras beroende på utvecklingen på statsobligationsmarknaden. Terminsstrukturen ändras över tiden och ett eventuellt inträde i EU:s valutaunion kan förändra förutsättningarna för att fastställa räntan. I finns ett utbud av statsobligationer som både har längre löptid och högre likviditet än svenska statsobliga- tioner. Det är inte lämpligt att i lag fastställa vilken diskonteringsränta som skall användas eller hur den skall beräknas. De uppgifterna bör även fortsättningsvis åvila . Sannolikt måste myn- digheten fastställa räntesatsen enligt ett förutsägbart mönster eller ange tydliga principer som gör det möjligt för bolagen och andra intressenter att själva avläsa räntesatsen från allmänna mark- nadsnoteringar. Som redan har nämnts får avsättning för oreglerade skador inom skadeförsäkring endast diskonteras under vissa angivna förutsättningar. Begränsningarna framgår av föreskrifter från Finansinspektionen14 och måste beaktas även fortsättningsvis. 3.3.3Prospektiv och retrospektiv metod Ett försäkringsavtal innebär ett åtagande om att vissa belopp skall utbetalas beroende av vissa framtida slumpmässiga händ- elser. Det torde därför vara naturligt att en värdering av en sådan osäker framtida utbetalning måste vara framåtblickande (prospektiv). Detta är också huvudregeln enligt gällande svensk rätt och EG- rätt15 vad beträffar livförsäkringsavsättning. Som beskrivits ovan får i nuvarande reglering den motsatta metoden retrospektiv beräkning användas om avsättningen enligt en sådan metod inte blir lägre än om en prospektiv beräknings- metod hade använts eller om den metoden inte är möjlig att tillämpa för försäkringsavtalet. Även denna reglering grundar sig på 14FFFS 2002:21 4 kap. 18 §. 2002/83/EG art. 20.1 A. i). EG-rätt.16 En retrospektiv metod innebär att beräkningarna grundar sig på hur stor andel av inbetalda och eventuell kapitalavkastning som finns kvar sedan hänsyn tagits till risk- , verkliga kostnader och utbetalda försäkringsersättningar. Retrospektiv metod innebär alltså en tillbakablickande bedömning av vad som har genererat en viss behållning. I aktuariell praxis tillämpas metoden för fondförsäkringsåtaganden med låg försäkringsrisk, dvs. för produkter med ett stort sparandeinslag. I en mening kan också avsättningen för ej intjänad premie anses vara retrospektivt bestämd. Retrospektiv metod används också för att löpande eller i efterhand fördela uppkomna överskott enligt kontributionsprincipen.17 Även av praktiska skäl är det i vissa fall motiverat att beräkna de försäkringstekniska avsättningarna med en retrospektiv metod. En förutsättning för att tillämpa en sådan beräkningsmetod är att framtida intäkter är minst lika stora som framtida kostnader. Det innebär att de ersättningar och andra kostnader som framöver kan uppkomma för avtalet skall kunna kompenseras genom mot- svarande intäkter från den befintliga behållningen eller framtida premieintäkter för avtalet. Om exempelvis de framtida driftskost- naderna för en portfölj fondförsäkringsåtaganden förväntas över- stiga de avgifter man har att uppbära från samma avtal måste en prospektiv avsättning för det framtida driftkostnadsunderskottet göras. På motsvarande vis måste framtida dödsfallsersättningar vägas mot framtida riskavgifter. Om å andra sidan framtida intäkter väsentligt överstiger framtida kostnader, kommer en retrospektiv metod att överskatta avsättningsbehovet. 3.3.4Kollektiv och individuell metod Den gällande huvudregeln, baserad på EG-rätten,18 om att avsätt- ning för ej intjänade , oreglerade skador samt livförsäkrings- avsättningar skall beräknas för varje försäkringsavtal för sig (individuell metod) hänger ihop med de inbyggda kraven på säkerhetsmarginaler vid beräkningen av avsättningarna. I såväl gällande rätt som i EG- rätten finns dock möjlighet att använda en kollektiv beräkningsmetod för livförsäkringsavsättningar och avsättningar för ej intjänade . En förutsättning är att en sådan metod leder till ett likvärdigt 2002/83/EG art. 20.1 A. ii). 17Principen innebär, i korthet, att överskottet skall fördelas utifrån respektive försäkrings- tagares bidrag till överskottet. 91/674/EEG art. 57.1, 59.1 och 60.1 a) samt dir. 2002/83/EG art. 20.1 A. v). För avsättning för oreglerade skador får inom skadeför- säkringsrörelse som ett alternativ till individuell metod statistiska metoder användas om de leder till en tillräcklig avsättning med hänsyn till skadornas art. Individuell och kollektiv metod Det är inte helt klart vad som avses med individuell, kollektiv och statistisk metod vid värdering av försäkringsåtaganden. Även begreppet försäkringsmatematisk metod används såväl i EG-rätten som i den svenska lagtexten. Några närmare definitioner ges inte. De flesta värderingar innehåller något moment av bedömning som grundas på erfarenhet eller antaganden fastställda med statistisk metod. Följande är ett försök att illustrera begreppen. Statistisk metod bör reserveras för matematiska metoder för analys av erfarenhet, t.ex. i syfte att uppskatta skadesannolikhet, medelskada, skadornas spridning runt medelvärdet och mer generellt fördelnings- funktionen för de relevanta osäkerhetsfaktorerna. Uppskattningarna används för att fastställa de antaganden som är nödvändiga för att prospektivt värdera försäkringsåtaganden. Försäkringsåtaganden värderas med stöd av en sannolikhetsteoretisk modell där de statistiskt fastställda antagandena används med hänsyn till den avtalsspecifika informationen från ett eller en grupp av försäkrings- avtal. Matematiska metoder innefattande statistiska metoder för att bestämma antaganden och en prospektiv värdering av försäkringsåtaganden med en sannolikhetsteoretisk modell sammanfattas ofta i beteckningen för- säkringsmatematisk metod. Begreppet statistisk metod används dock syno- nymt. Varje prospektiv värdering kommer i större eller mindre utsträck- ning att ta hänsyn till det individuella försäkringsavtalets särförhållanden. Var gränsen går mellan en individuell och en kollektiv värdering är inte entydigt. Möjligen är schablonmetod eller approximativ metod bättre begrepp än kollektiv metod när inte den fullständiga avtalsinformationen för varje enskilt avtal används för att fastställa avsättningsbehovet för en grupp av försäkringsavtal. En värdering som görs avtal för avtal med hänsyn till det enskilda avtalets samtliga särförhållanden (skadetyp, avtalstid, skaderisk, ersätt- ningsbelopp, försäkrade objekt etc.) och där portföljvärdet är summan av avtalens värderingar är att betrakta som individuell. I den indivi- duella värderingen används antaganden om t.ex. skadesanno-