sou · GRB338d2 · 2004-01-01 00:00:00 — - El-, gas-, värme- eller vattenförsörjning i andra kommuner än norrlands- - Elpannor i andra kommuner än norrlandskommunerna - Övriga näringslivet i andra kommuner än norrlandskommunerna Kommitténs förslag (skattesatser) Skattebelopp (öre per kWh) 1 Energiskatten på el ingår i underlaget för begränsningsregeln. Enligt kommitténs uppfattning har en elbeskattning utformad i enlighet med ovanstående struktur stora möjligheter att vara lång- siktigt hållbar. Genom sin enkelhet och sina generella regler bör systemet kunna vara lätt att tillämpa som förekomsten av de gränsdragningsproblem som finns i dagens system minimeras. Genom sin generella uppbyggnad underlättar det dessutom den reformering av uppbördssystemet som föreslås i kapitel 8 och 9. A 7.1 Elanvändning i vissa processer Genom den kommande EG-harmoniseringen som innebär att en minimiskattenivå kommer att gälla för näringslivets elförbrukning kommer inte längre den s.k. nollskattesatsen att kunna upprätt- hållas. Eftersom utgångspunkten är att s.k. råvaruel inte skall beskattas blir det av stort intresse att undersöka vilka processer som använder el som råvara. I det följande redovisas de processer i vari el kan hävdas ingå såsom råvara. I avsnittet redovisas även den elförbrukning som sker vid framställning av skattepliktiga bränslen. Eftersom de redovisade processerna delvis inbegriper bränsleanvändning anges även dessa uppgifter. Uppgifterna om elförbrukning kan av konkurrens- och sekretesskäl inte anges på företagsnivå. Appendixet avslutas dock med en sammanfattande tabell, där den skattebefriade elförbrukningen angivits i den omfattning som är möjlig utifrån dessa förutsättningar. A 7.1.1 Framställning av kalciumkarbid Kalciumkarbid (eller natriumkarbid) framställs med en elektro- termisk process. Tillverkningen sker genom att kalksten bränns med koks till 1 000–1 och bildar bränd kalk och koldioxid. Koksen används sedan också som råvara till nästa process, där bränd kalk tillsammans med kol bildar kalciumkarbid. Denna process är inte en elektrolysprocess, utan en reduktions- process. Elenergin tillsätts i en ljusbågsugn, och går till största delen till de kemiska slutprodukterna, som har ett högre kemiskt energivärde än de ingående ämnena. Det går åt 3 300 kWh elenergi (och kol 4 MWh) för att tillverka ett ton kalciumkarbid. Endast ett företag i framställer kalciumkarbid. A 7.1.2 Framställning av aluminium Ett företag i framställer aluminium. Framställning av primäraluminium (ren aluminiummetall) sker med elektrolys av aluminiumoxid samt genom omsmältning av skrot. Vidareförädling sker framför allt i form av valsning och strängpressning samt gjutning. Den elektrolysugn som används för att utvinna primär- aluminium är utrustad med anod – och katodblock (vars huvud- beståndsdelar är kol) samt en kryolitsmälta. Aluminiumoxid löses i den heta kryolitsmältan och sönderdelas då likström leds genom den heta massan. Till följd av processen bildas aluminiummetall vid katodblocket. Metallen tappas ur ugnen i flytande form, och förs därefter till en varmhållnings – och legeringsugn. produceras av primäraluminium eller omsmält metall. Göten valsas eller pressas slutligen till bland annat plåt och folie. Efter pressningen kan ytter- ligare värmebehandling ske i särskilda ugnar. El är den helt domi- nerande energiprodukten vid aluminiumframställning, men viss användning av gasol förekommer i ugnar där skrotsmältning sker. A 7.1.3 Integrerad framställning av icke-järnmetaller Denna framställning återfinns även i appendix till kapitel 5, men redovisas även här för fullständighetens skull. Det finns i ett företag som driver ett smältverk med en integrerad framställ- ning av koppar, zink, bly och ädelmetaller. Framställning av koppar är en metallurgisk process. I olika stadier av kopparframställningen tillsätts olja för att skapa skyddande processmiljöer och hindra att råmaterialet utsätts för ny oxidation. Kopparframställning kan ske såväl från som genom återvin- ning och omsmältning av skrotmaterial. Den förstnämnda processen börjar med att kopparsliger (koncentrat av kopparmalm) passerar genom en rostningsprocess, där bland annat delar av råmaterialets svavel oxideras bort. värme som frigörs vid förbränningen av svavlet utnyttjas i rostningsprocessen, som är självförsörjande på energi. Det varma rostgodset smälts sedan i en s.k. kopparhytta (elektrisk motstånd- sugn med elektroder av grafit). Då koppar, zink och ädelmetaller återvinns från skrotmaterial, torkas skrotmaterialet vid behov i elektriska torkugnar och följer därefter rostgodset genom proces- sen. Under smältningen bildas två skikt, ett övre som består av slagg, och ett undre av skärsten. Under tillförsel av el genomgår den flytande skärstenen en konvertering till råkoppar. Efter reduce- ring av syremängden i anodugnar och uppgjutning till anoder raffineras råkopparen på elektrolytisk väg. I samband med raffine- ringen avskiljs kopparsmältmaterialets innehåll av ädelmetaller (silver, guld och platina). Framställning av zink och bly är metallurgiska reduktionspro- cesser, där kol respektive olja används integrerat. Den slagg som uppstår i samband med smältningsprocessen vid kopparfram- ställning innehåller gråberg och järn samt mindre mängder zink och bly. Slaggen förs i flytande form till den s.k. slaggfuminganlägg- ningen där zink, järn och bly avskiljs. I fumingugnen injiceras kol tillsammans med förvärmd luft. Zinkoxiden reduceras vid hög temperatur till gasformig zinkmetall, s.k. zinkånga, som järnoxiden reduceras till järn. Zink- och blyångan bärs ut från den flytande slaggen med hjälp av den gas (fuminggas) som erhållits till följd av injiceringen av kol. Zink- och blymetallerna oxideras, och oxiderna faller ut som stoft då luft blåses in i fumingugnens övre del. Efter avskiljning raffineras stoftet vidare i en roterande klinkerugn. I fumingugnen tillsätts kol och olja för att upprätthålla en reducerande atmosfär och den temperatur som behövs för att omvandla blyoxid till blysulfid som kan drivas av. Vid utloppet från ugnen bildas blyoxid och blysulfat som i samband med gasreningen avskiljs som stoft och deponeras. Genom denna process avskiljs också andra oönsk- ade grundämnen (arsenik, klor och fluor) från zinkklinkern. Någon vidareförädling av zinkklinker sker inte i . Blyframställningen har stora likheter med kopparframställ- ningen. Blysliger (mineralkoncentrat) upparbetas till råbly i det s.k. blykaldoverket. Efter transport till raffineringsavdelningen sker så den slutliga reningen. Till följd av processen i en smältugn erhålls råbly som raffineras innan det slutligen gjuts till tackor. Vid framställningen av bly används enbart el vid de olika processtegen. En viss användning av olja som reduktionsmedel sker också. A 7.1.4 Framställning av kloralkali Två företag i framställer kloralkali. Kloralkaliindustrin framställer klor och alkali, såsom natriumhydroxid och kalium- hydroxid, genom elektrolys av salt. Framställning av kloralkali kan ske medelst tre etablerade tillvekningsprocesser, kvicksilver- (eller amalgam-) metoden, diafragmametoden och membranmetoden. Membranmetoden är den modernaste och den mest miljövänliga. Den i dominerande elektrolyscellen är kvicksilvercellen, även om celler av membrantyp använts . A 7.1.5 Framställning av klorat Ett företag i framställer klorat. Vid tillverkning av natriumklorat används salt, elenergi och vatten i den elektro- kemiska processen. Processen fortgår kontinuerligt, dygnet runt, i ett slutet system. Elenergi matas in som likström i elektrolysceller. Även kokssaltlösning tillförs. Vid den elektrolytiska processen bildas hypoklorit som omvandlas till klorat i den cirkulerande vattenlösningen. Natriumklorat utkristalliseras kontinuerligt under vakuum, och kristallerna avskiljes elektrolytlösningen samt tvättas och torkas före lagring i silos. Kaliumklorat tillverkas på liknande sätt som natriumklorat, men med kaliumklorid som råvara. En skil- lnad är att kaliumkristallerna mals och skiktas till olika kvaliteter. A 7.1.6 Framställning av ferrolegeringar Ett företag i framställer ferrolegeringar. Tillverkningen sker genom elektrotermisk reduktion av oxidiska i elektriska ljusbågsugnar. El används som energikälla, medan koks tillförs som reduktionsmedel vid smältreduktionen. Krominnehållande malm eller koncentrat används som råvara. I ugnen reagerar kol från koksen med krom- och järnoxider i malmen. A 7.1.7 Total elanvändning i elektrolytiska processer uppgick elanvändningen vid tillverkning av aluminium, koppar, klor-alkali, klorat samt ferrolegeringar8 totalt till 4 463 GWh. Inom den energiintensiva kloratframställningen utgjordes t.ex. av elförbrukningen av processel. Enligt Kemikontoret användes totalt , dvs. cirka 4 017 GWh, som råvaruel inom de ovan nämnda fem elektrolytiska processerna. A 7.1.8 Elanvändning i elektrostålverk. I skrotbaserade stålverk (elektrostålverk) framställs råstål genom en smältprocess i ljusbågsugn. Processen i ljusbågsugnarna är en metallurgisk process. Enligt definition, finns 10 elektrostålverk i . El används som energikälla i smältprocessen. Det skrot som smälts i elbaserade ljusbågsugnar utgörs av stål, som i tidigare led framställts från malm. Råjärns- framställning är således en nödvändig förutsättning för de skrot- baserade stålverken. Beroende på att olika gjutningsmetoder (som innebär betydande skillnader i materialutbyte) används vid olika elektrostålverk, upp- visar förbrukningen av energiprodukter stora variationer mellan verken. Totalt förbrukades stenkol, koks och 1 331 197 MWh el. Elförbrukningen varierade från 439 kWh till 1 297 kWh per ton råstål, medan den totala använd- ningen inklusive bränslen varierade från 554 kWh till 1 487 kWh per ton råstål. A 7.1.9 Framställning av skattepliktiga bränslen Vid framställning av skattepliktiga bränslen inom raffinaderierna och den petrokemiska industrin förbrukas totalt 1 726 GWh el . Det rör sig om fem företag. 8 Framställning av ferrolegeringar kan enligt uppgift från Kemikontoret inkluderas bland de elektrolytiska processerna. Processen kan även betecknas som en metallurgisk process. A 7.1.10 Sammanfattande kommentar Av redovisningen ovan framgår de processer m.m. som är aktuella att skattebefria i , vid en positiv elskattesats och utifrån de möjligheter som erbjuds i det kommande energibeskattnings- direktivet. I tabell A 7.1 nedan sammanfattas omfattningen av den skattefrihet som kommer att gälla. Tabell A 7.1. Elanvändning i vissa processer m.m. Lagrum (LSE) 11 kap. 9 § 2 11 kap. 9 § 2 11 kap. 9 § 2 11 kap. 9 § 3 ¨¨ Sekretessbelagd uppgift. 1 Skattenedsättningens värde vid en elskattenivå om per kWh. Källa: Kemikontoret och egna beräkningar. 8Ändrade regler gällande skattskyldighet för el Kommittén skall enligt direktiven göra en översyn av uppbörds- reglerna för elbeskattningen. I detta och nästa kapitel (kapitel 9) redogörs för resultatet av denna översyn. Översynen har gjorts med utgångspunkt i de förslag som redovisats i föregående kapitel. Som underlag för översynen har kommittén använt sig av en inhämtad konsultrapport.1 8.1.1Kort beskrivning av den svenska elmarknaden har en fri elmarknad när det gäller handel med och produktion av el. Däremot är nätverksamheten fortfarande ett reglerat monopol. En huvudprincip i den avreg- lerade marknaden är det måste finnas klara skillnader mellan å ena sidan nätverksamhet och å andra sidan handel och produktion. Det innebär att ett nätföretag inte kan ingå i samma juridiska person som också bedriver handel eller produktion. Enligt vad som redovisas i slutbetän- kande Konkurrensen på elmarknaden (SOU 2002:7) uppgår antalet elproducerande företag till cirka 80, elhandelsföretagen till cirka 130 och nätföretagen till cirka 200. Genom den avreglerade elmarknaden har förbrukarna möjlighet att fritt välja från vem de ville ha sin el levererad. Däremot är för- brukaren, vad gäller överföringen av elen, hänvisad till det företag som har tillstånd att bedriva nätverksamheten i hans område. För överföring av el är det svenska elnätet indelat i tre nivåer. 1 : Förslag till nya regler för uppbörd av energiskatt på el. Ändrade regler gällande skattskyldighet för el Stamnätet, som ägs och förvaltas av svenska kraft- nät (), knyter ihop stora produktions- anläggningar, regionnät och utlandsförbindelser. Regionnäten transporterar el från stamnätet till lokalnät, men också till stora förbrukare av el, t.ex. industrier. Lokalnäten distribueras el till förbrukarna, t.ex. hushåll inom ett visst område. I nätföretagens skyldigheter ingår, förutom att överföra el, att också mäta och beräkna överförd el. I denna skyldighet ingår att sända resultatet av mätningarna avseende förbrukning till förbruk- arna och elleverantörerna. För en utförlig beskrivning av den svenska elmarknaden hänvisas till slutbetänkande. 8.1.2Dagens regler om vem som är skattskyldig I de nuvarande reglerna i lagen (1994:1776) om skatt på energi (LSE) finns fem kategorier skattskyldiga: den som producerar skattepliktig el, den som levererar skattepliktig el, den som köpt el utan skatt mot försäkran men som säljer den vidare eller förbrukar den för ett ändamål som inte omfattas av rätten till skattefri el, den för vars räkning el förts in i , och den som utan ersättning tar emot skattepliktig el till en effekt av . Reglerna i LSE om vilka som är skattskyldiga stämmer i allt väsent- ligt överens med de regler som fanns i föregångaren till LSE, lagen (1957:262) om allmän energiskatt. Enda skillnaden är att begreppet distributör byttes till leverantör. Det uttalades i förarbetena till LSE att införandet av en ny elmarknad endast medförde mindre ändringar av skattskyldighetsbestämmelserna (prop. 1994/95:54 s. 75). Ändrade regler gällande skattskyldighet för el 8.2Skrivelser med begäran om ändrade regler Två skrivelser, som behandlar vem som bör vara skattskyldig för elskatt, har överlämnats till kommittén från regeringen. Ekan-gruppen förespråkar, i skrivelser och 1998-03- 23, att uppbörden för elskatten skall läggas på de lokala nätföre- tagen. Som skäl för denna förändring anförs bland annat att nätföretagen finns lokalt och därigenom känner till förhållandena för sina kunder. Elhandelsföretagen däremot finns spridda över hela landet utan lokal representation. Elmarknadsreformen innebär också att kunderna för samma uttagspunkt kan välja flera leverantörer, t.ex. en som levererar baslast och en annan som levererar resterande el. Med dagens system innebär detta att flera leverantörer skall sköta skatteuppbörden för samma uttagspunkt. Ekan-gruppen påpekar också att många leverantörer befinner sig i andra nordiska länder och att de nuvarande reglerna uppfattas som handelshinder för dessa leverantörer. Vidare har nätföretagen en laglig skyldighet att mäta elen och att debitera nätavgiften. Nätföretagen sköter också regelmässigt debiteringen av elkraften. Oberoende Elhandlare anser också, i skrivelse , att nätföretagen skall svara för uppbörden. Fördelarna med en sådan ordning skulle bland annat vara att fakturorna blir tydligare för kunderna som därigenom får ökade möjligheter att ifrågasätta sitt elhandelspris. För staten skulle förändringen innebära minskade risker för kreditförluster. I de fall ett elhandelsbolag går i konkurs, t.ex. ett företag i , förlorar staten elskatten. För industri- kunderna m.fl., som är undantagna från elskatt, skulle det innebära en fördel att vid byte av elbolag slippa en ny prövning av skattebe- frielsen. Nätföretagens kompetens om sina kunder skulle även kunna användas för denna hantering, vilket bör leda till en högre kvalitet i hanteringen av energiskattebefrielserna. Ekan-gruppens skrivelse har remitterats till (). I sitt svar, , avstyrker RSV att nätföretagen blir skattskyldiga. RSV anför bland annat att eftersom skatten på el är differentierad efter i vilken verksamhet som elförbrukningen sker, är det i de flesta fall så att ett elhandelsföretag har mer kunskap om Ändrade regler gällande skattskyldighet för el sina kunders verksamhet än ett nätföretag. Detta talar således för att elleverantörerna bör vara skattskyldiga. En överflyttning av skattskyldigheten till nätägare skulle också medföra att reglerna för det särskilda avdrag som finns för vindkraft skulle behöva ändras. Vindkraften måste kunna följas i handelsleden från producent till slutlig leverantör. är bransch- och intresseorganisation för flertalet av landets elförsörjningsföretag, alltså nät-, elhandels- och elproduk- tionsföretag. av företagen inom branschen är anslutna till organisationen. gör samma bedömning som exempelvis Oberoende Elhandlare, dvs. att nätföretagen bör ta över ansvaret för uppbörden av elskatt. De främsta motiven för detta är att den avreglerade marknaden har inneburit att elleverantörerna får allt mindre lokalkännedom om kundernas verksamhet och tidigare för- brukning. Elleverantörernas möjlighet att kontrollera och följa sina kunder har därför radikalt försämrats och de är i princip hänvisade till de uppgifter som kan erhållas från nätägarna. Eftersom kunska- pen om kundernas förhållande, och då särskilt om deras förbruk- ning, finns hos nätföretagen är det också naturligt att dessa tar över ansvaret för skatteuppbörden. Som framgår av redogörelsen ovan synes det råda samstämmighet inom branschen att elleverantörernas ansvar för uppbörden bör tas över av nätföretagen och det förefaller också att vara mest ända- målsenligt. De huvudsakliga skälen till en sådan förändring är föl- jande. Skattskyldigheten bör ligga på den som har möjlighet att rätt redovisa skatten. har elleverantörerna inget annat val än att förlita sig på de mätvärden som nätföretagen sänder till dem. Även om det inte framkommit något som talar för att nätföretagens rap- portering skulle vara felaktig, är det ändå inte tillfredsställande att den som är skattskyldig inte har full kontroll över de faktorer som behövs för att rätt kunna redovisa sin skatt. De aktörer som har Ändrade regler gällande skattskyldighet för el denna kontroll är nätföretagen, vilket alltså starkt talar för att göra dem till skattskyldiga. Nätverksamheten kan i princip endast bedrivas av den som fått tillstånd till sådan verksamhet (nätkoncession). En sådan konces- sion får endast beviljas den som från allmän synpunkt är lämplig att utöva nätverksamhet, 2 kap. 10 § ellagen (1997:857). Någon mot- svarande prövning av lämpligheten förekommer inte för den som agerar som elleverantör. Det kan alltså konstateras att nätföretagen är föremål för en form av vandelsprövning, som även om den inte tar sikte på uppbörd av elskatt, ändå bör kunna tjäna som en garanti för att dessa företag är seriösa aktörer. Det bör också innebära en garanti för att staten får in sina skatteintäkter. Att lägga skattskyldigheten på nätinnehavarna bör också inne- bära en större stabilitet i uppbördssystemet. De investeringar och åtaganden som ligger bakom en nätkoncession medför att nätinne- havarna kommer att svara för uppbörden och där- igenom också kommer att kunna skapa lämpliga rutiner för detta. Antalet nya aktörer, som också får rollen som uppbördsmän, kan antas bli mycket begränsat. Den förbrukare, som väljer att få sin el levererad av en leve- rantör utanför , jämställs med den som själv har framställt elen. Det innebär att denna förbrukare är skattskyldig för den elen och själv måste redovisa energiskatt för sin förbrukning. Detta skapar sämre möjligheter för utländska leverantörer att erbjuda sina tjänster i , jämfört med svenska elleverantörer som, tar hand om den skatteuppbörd som förbrukaren i slutänden skall hantera. Vidare gör ett sådant system att, i takt med att fler väljer utländska leverantörer, antalet som skall vara skattskyldiga för elskatten ökar. Genom att göra nätinnehavarna till skattskyldiga undviker man de nu angivna problemen. Som framgår av avsnitt 9.2.2 föreslås att näringslivets skattesats skall tillämpas direkt för vissa företag, dvs. utan någon form av återbetalningsförfarande. Detta tillvägagångssätt förutsätter dock att förbrukaren har ett högspänningsabonnemang. Även här är det nätinnehavarna som har kunskap om vilka abonnemang som förbrukarna har, vilket alltså även det talar för nätinnehavarna som skattskyldiga. Sammanfattningsvis kan sägas att nätinnehavarna är de aktörer som har all information som är av betydelse för att elskatten skall bli rätt redovisad till staten. Det är därför också naturligt att dessa aktörer tar över rollen som skattskyldiga. Ändrade regler gällande skattskyldighet för el har påpekat att nätinnehavarna, till skillnad från elleverantörerna, inte har möjlighet att kompensera sig för de administrativa kostnaderna att vara statens uppbördsmän genom att ta ut dessa kostnader i priset till förbrukarna. anser därför att dessa kostnader bör kunna ingå vid fastställandet av nättariffen. 8.5.1Nätinnehavarna tar över rollen som skattskyldiga Kommitténs förslag: Elleverantörernas roll som skattskyldiga för leveranser till förbrukarna tas över av nätinnehavarna. Producenter av el skall fortfarande vara skattskyldiga, liksom de som mot försäkran fått el överförd men som använder elen för ett icke avsett ändamål. De nuvarande reglerna om skatt- skyldighet för den för vars räkning el förs in till landet samt skattskyldighet för den, som utan att betala ersättning tar emot el, tas bort. En skattskyldighetsregel införs för den som, utan att vara nätinnehavare, för in elektrisk kraft till , om inte den elektriska kraften går via ett elnät som innehas av en skattskyldig nätinnehavare. Som framgått av avsnitt 8.1.1 beräknas antalet nätföretag uppgå till cirka 200. Denna siffra bygger på de nätföretag som har meddelats koncession för sin verksamhet. Det finns dock undantag från kon- cessionsplikten och även möjligheter att meddela dispens från denna plikt. Hur dessa undantagna företag skall hanteras behandlas i avsnitt 8.5.2. Vidare bör särskilda regler gälla för , detta behandlas i avsnitt 8.5.3. De som huvudsakligen kommer att stå för uppbörden av elskatt kommer med detta förslag att vara nätinnehavarna. Det gäller att finna en lämplig definition att detta begrepp. Med nätinnehavare bör förstås den som meddelats koncession enligt 2 kap. ellagen (1997:857). Det är alltså innehavarna av nätkoncession som skall vara skattskyldiga. Som ytterligare förutsättning bör gälla att inne- havaren också överför el. Den som erhållit koncession men endast befinner sig i ett uppbyggnadsskede och som därför ännu inte överför el, bör således inte vara skattskyldig. Ändrade regler gällande skattskyldighet för el är den som producerar el skattskyldig. Det kommer även i fortsättningen att finnas ett behov av att ha denna grupp som skatt- skyldiga. För det första för att det på ett enkelt sätt skall gå att beskatta egenförbrukning. För det andra för att producenter, som inte är skattskyldiga för bränslen, skall kunna reglera beskattningen av bränsle som används för elproduktion eller för kraftvärme- produktion i sin elskattedeklaration. Liksom gäller , bör de som lämnat försäkran om sin förbrukning bli skattskyldiga om elen används för annat än avsett ändamål. Till denna grupp av skattskyldiga bör också läggas de som mot försäkran skall kunna få el överförd till den lägre när- ingslivsskattenivån direkt. Detta kommer mer ingående att behandlas i avsnitt 9.3.3. I dagens bestämmelse om skattskyldighet återfinns också en regel som säger, att den för vars räkning elektrisk kraft förs in till , och den som utan att betala ersättning tar emot skattepliktig elektrisk kraft, anses ha framställt den elektriska kraften. De anses därmed också vara skattskyldiga. Som framgår av avsnitt 8.1.2 innebär bestämmelsen att den för vars räkning elektrisk kraft förs in till skall anses som skatt- skyldig, att den som väljer att få sin el levererad av en leverantör utanför , själv blir skattskyldig för sin förbrukning.