sou · GRB3129d2 · 2004-01-01 00:00:00 — KB är tillståndsgivande myndig- het. Förordningen omfattar följande objekt: svenska inkunabler, oavsett värde svenska böcker tryckta , oavsett värde andra svenska böcker som är äldre än , enstaka eller sam- lingar, och har ett värde andra utländska böcker som funnits i landet , en- staka eller i samlingar, med ett värde svenska tryckta kartor, som är äldre än och har ett värde utländska tryckta kartor, som funnits i landet och har ett värde Vidare omfattar förordningen följande objekt inom respektive ansvarsområde. svenska handskrifter på pergament eller papper, framställda , oavsett värde () svenska icke tryckta protokoll, brev, dagböcker, manuskript, noter, räkenskaper samt handritade kartor och ritningar, som är och har ett värde () samlingar av utländska inkunabler, som funnits i landet , och visst svenskt icke tryckt material, som är och har ett värde (KB resp. ) teckningar som utförts helt för hand på vilket underlag och i vilket material som helst och är äldre än och värda mer än eller – om de är porträtt av svenskar eller i verksamma personer – (National- museum) svenska träsnitt och kopparstick, som är framställda , oavsett värde () utländska teckningar som utförts helt för hand på vilket under- lag och i vilket material som helst och har funnits i landet och är värda mer än (National- museum) Tillstånd till utförsel ska inte ges om föremålen är av stor betydelse för det nationella kulturarvet, utom då utförseln sker av vissa privata skäl såsom utflyttning eller för utställningsändamål m.m. (5 kap. 7, 10 och 11 §§ KML). Om sådana föremål förts ut utan tillstånd har rätt att få igen dem från länder inom EU (6 kap. KML). I vissa fall krävs förutom utförseltillstånd även exportlicens för att föra ut föremål utanför EU (Rådet, förordning (EEG) nr 3911/92). inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, en- staka eller i samlingar böcker som är äldre än , enstaka eller i samlingar, och har ett värde över 50 000 ecu arkiv och däri ingående delar, som är , och av vilket slag och på vilket underlag som helst tryckta kartor som är äldre än och har ett värde över 15 000 ecu originalgrafik, grafiska blad, silkscreentryck och litografier med deras respektive matriser och originalaffischer och med ett värde över 15 000 ecu Exportlicens kan vägras för de föremål som kräver utförseltillstånd enligt KML. På grund av de slopade gränskontrollerna inom EU är efterlevnaden av kraven på utförseltillstånd och exportlicens något lättare att upprätthålla då det gäller utförsel utanför EU. Utvärderingsgruppen som utvärderat insatserna för att förhindra olaglig utförsel av äldre kulturföremål (se 6.1.4) framhåller att regelverket förutsätter existensen av nationella gränser med en in- hemsk nationell tullkontroll. Regelverket för bl.a. gränskontroller förändrades i och med EU-inträdet och därmed har också grunden för den nationella lagstiftningen på området satts ur spel. Gruppen har undersökt om det går att effektivisera tillämpningen av lagen men kommit fram till att det inte är möjligt. Tillståndsmyndighe- terna kan inte själva utan stöd av tull och polis uppfylla lagens intentioner. Lagändringar och resursförstärkningar kan bara marginellt påverka dagens förhållanden. Gruppen föreslår istället en rad stödjande åtgärder. Bland dem som bör nämnas i detta sammanhang är behovet av resurser för att kunna fördjupa kunskaperna om samlingarna för att bättre kunna hantera tillståndsärenden. Gruppen föreslår också en översyn av KML, folkbildande insatser för att öka allmänhetens intresse och kunskaper, fortbildande insatser från de tillståndsgivande myndig- heterna m.m. Man betonar TV:s roll för att föra ut kunskapen om det svenska kulturarvet till en bred allmänhet. Där kan också digi- taliseringen som föreslagits (kap. 5) ha betydelse. KB har redan be- slutat att satsa på en informationskampanj i ett första skede. Gruppen föreslår att en nationell handlingsplan ska upprättas. 6.4.3Myndigheter med uppgifter inom vårdområdet m.m. Förutom , numera , allmänna tillsyn över statliga myndigheter finns det ytterst få regler om myndigheter med uppgifter med tillsynsuppgifter eller annat stöd beträffande vård och skydd av boksamlingar. Lagen (1988:950) om kulturminnen m.m. (KML) innehåller som tidigare nämnts regler om skydd för av bl.a. inventarier av kultur- historiskt värde som hör till kyrkobyggnad eller annan kyrklig byggnad. De ska tas upp på en särskild förteckning och förvaras och vårdas väl. och har rätt att besikta alla kyrkliga inventarier och kan besluta att ett föremål ska tas upp på förteckningen. kan också förelägga församlingen att vidta rättelse eller avbryta en pågående åtgärd för att skydda ett föremål på förteckningen. (4 kap. 6–8, 10 och 17 §§) beslut kan överklagas av RAÄ (1 kap. 2 §) Dess- utom har RAÄ och länsstyrelserna en allmän tillsyn över kultur- miljövården (2 §). Enligt Förordningen (1996:505) med instruktion för Kungl. bibli- oteket ska KB ska svara för samordning, utveckling och visst utred- ningsarbete inom biblioteksområdet samt utse ansvarsbibliotek (1 och 2 §§). KB har alltså bara en allmän samordningsplikt i för- hållande till övriga bibliotek. Enligt Avgiftsförordningen (1992:191) får en myndighet ta ut av- gifter för tjänster som den tillhandahåller bara om det följer av lag eller förordning eller ett särskilt beslut av regeringen. Myndigheten får inte själv besluta avgifternas storlek eller disponera inkoms- terna, utan medgivande från regeringen (3, 6 och 25 §§). En myndighet får ta ut avgifter för exempelvis rådgivning och annan liknande service om det är förenligt med myndighetens upp- gift enligt lag, instruktion eller annan förordning. Sådana inkomster får myndigheten själv besluta om efter samråd med Ekonomistyr- ningsverket (ESV) och själv disponera (4, 6, 7 och 25 §§). Båda dessa typer av avgifter kan – till skillnad från kopieavgifter m.m. – debiteras andra statliga myndigheter (21 §). Myndigheter ska samråda med ESV, men KB har dispens från denna regel och behöver således inte samråda med ESV om någon avgift ska höjas. Med mindre omfattning avses en intäkt om högst av myndighetens kostnader . I senaste årsredovisningen uppgick KB:s intäkter enligt 4 § avgiftsförordningen till av Om tjänsten inte är tillfällig eller av mindre omfatt- ning kan regeringen också medge undantag från denna regel. Den rådgivande verksamheten måste vara av stor omfattning för att er- sättningen ska utgöra en tillståndspliktig intäkt. Det torde således inte vara något som hindrar att KB tar ut en avgift vid sådan rådgivning som avses i 2c § förordningen med in- struktion för KB. En jämförelse kan göras med regleringen på arkivområdet, särskilt eftersom gränsdragningen mellan arkivhandlingar och böcker kan vara flytande. Arkivlagen (1990:782) gäller staten, kommunerna och och vissa liknande organ (1–2a §§). Arkiven utgörs av institutionernas allmänna handlingar (3 §). Arkiven ska bevaras, hållas ordnade och vårdade (3 §). För tillsyn finns arkiv- myndigheter (7 §). Arkivmyndigheterna kan ta hand om icke skötta arkiv (9 och 11 §§). Regler om privatägda arkiv saknas helt. Såvitt utredningen erfarit är det inte bara i det saknas lag- stiftning som skyddar historiska boksamlingar mot försummelse eller vanvård. , och har i likhet med lagregle- rad pliktleverans, och en skyldighet för mottagande bibliotek att bevara materialet. De nordiska länderna har även lagstiftning som skyddar kulturminnen och som i allt väsentligt liknar den svenska KML. Böcker har inget skydd förutom att de i likhet med de svenska bestämmelserna omfattas av utförselförbud. Inte heller i övriga har utredningen påträffat några exempel på särskilda lagar som skyddar mot misskötsel av det tryckta kulturarvet. Det finns mer eller mindre heltäckande plikt- leveranslagstiftning, och även lagar/bestämmelser om skydd av det nationella kulturarvet. Med kulturarv avses i första hand byggna- der, monument, fornlämningar etc. Avsaknaden av en särskild skyddslagstiftning för böcker kan kompenseras av att det finns en uttalad policy, tradition eller praxis, eller av förekomsten av sär- skilda stödinsatser (se exempel från och i det följande). Förslaget om en skyddslagstiftning för boksamlingar har således inte någon utländsk förebild. Däremot torde i många länder, i lik- het med i , behov av bestämmelser som skyddar det tryckta kulturarvet komma att aktualiseras – inte minst mot bakgrund av det ökade marknadsvärdet för många äldre boksamlingar och där- med också den ökande risken för stölder. Ett svenskt initiativ skulle kunna tjäna som förebild och leda till att denna viktiga fråga uppmärksammas även internationellt. National Preservation Office, NPO, etablerades 1984 som ett resultat av den s.k. Ratclifferapporten: Preservation Policies and Conservation in British libraries. Rapporten baserades på en undersökning av tillståndet vid de brittiska biblioteken, och av den framgick bl.a. att det förelåg stora behov av samordning och sam- arbete inom bevarandeområdet. Rapporten påtalade också behovet av en central resurs inom bevarandeområdet. NPO var ursprungligen en verksamhet inom The British Library men fungerar organisationen som en oberoende aktör, finansierad av de centrala biblioteken och arkiven i och på . Man har sex fast anställda och anlitar vid behov externa experter för utredningar och projekt. Verksamhetens in- riktning styrs av en grupp med representanter från de organisatio- ner som stöder NPO finansiellt. NPO fungerar som en oberoende central instans med uppgift att säkra bevarandet av och den långsiktiga tillgängligheten till biblio- teks- och arkivsamlingar i och på . De huvud- sakliga uppgifterna omfattar utveckling och samarbete kring den nationella bevarandestrategin samt att erbjuda information och råd- givning. NPO agerar också som opinionsbildande inom bevarande- området och publicerar regelbundet informationsmaterial och rapporter samt anordnar konferenser. NPO har tagit fram en metod för beståndsöversikt, Preservation Assessment Survey (PAS), som är avsedd att användas av att bibliotek eller arkiv vid arbetet med att planera bevarandeåtgärder. samla in och sammanställa resultaten från dessa beståndsöversikter kan NPO skapa en samlad bild av behoven inom bevarandeområdet på en nationell nivå och på så sätt verka för samordning och en långsiktig planering. Stora delar av de historiska samlingarna skingrades under revolu- tionen och spreds över hela landet. I de kommunala biblioteken finns cirka sex miljoner volymer från . Betydande histo- riska samlingar finns i universitetsbiblioteken, t.ex. vid och . De äldre samlingarna betraktades länge mer som en belastning än som en tillgång och ansågs vara ett hinder för utveckling. Efterhand har bibliotekens äldre samlingar allt mer kommit att ses som en omistlig del av det kollektiva minnet. Allmänhetens in- tresse har ökat markant. Folkbibliotekens äldre samlingar betraktas inte längre som en resursslukande konkurrent till litteraturförmed- ling och övriga bibliotekstjänster. Den franska regeringen proklamerade som kulturarvets år (Année du patrimoine). Denna manifestation torde ha bidragit till det ökade intresset från allmänhet och bibliotek. Biblioteken tog aktiv del i kampanjen och gick igenom och värderade sina sam- lingar. Dessutom arrangerades utställningar och programverksam- het. startade en utgivning av vissa rariteter i faksimilutgåva. Inom utställningarnas ram kunde biblioteken visa dokument som normalt bara är tillgängliga för en snäv forskarkrets. Utställ- ningarna visade handskrifter, exlibris, affischer, vykort och annat som av historiens slump råkat hamna i biblioteken. hålls en årlig och landsomfattande manifestation, de patrimoine, där biblioteken medverkar med utställningar och program. La Direction du Livre et de la Lecture delar ut en belöning till ett tiotal av de deltagande kommunala bibliote- ken. Biblioteken kan också få viss ekonomisk hjälp för att trycka utställningskataloger. Det ökade intresset för det tryckta kulturarvet har i hög grad på- verkat synen på insamling och bevarande. Därför sker på många håll i landet en selektiv insamling av dagens utgivning i syfte att utveckla lokalsamlingarna och för att förstärka det lokala minnet, med insikten att morgondagens kulturarv skapas . Memory of the World Programme Inom ramen för verksamhet finns programmet Memory of the World Programme, som syftar till att bevara och fästa upp- märksamhet vid särskilt värdefulla gamla boksamlingar och en- skilda böcker samt arkivalier. På denna kulturarvslista kan endast objekt som har en internationell dimension komma ifråga. har för avsikt att föreslå några intressanta objekt, och i detta arbete medverkar KB. 6.6Åtgärder till skydd för värdefulla boksamlingar och enskilda verk av nationellt intresse Boken/boksamlingar har inte det skydd som andra kultur- historiskt värdefulla objekt och miljöer har. I det följande lämnas förslag om lag till skydd för boken samt förslag till vissa andra nationella bevarandeåtgärder. 6.6.1Förslag om lag till skydd för värdefulla boksamlingar i offentlig miljö Förslag: bör besluta om en lag till skydd för ur nationell synpunkt kulturhistoriskt värdefulla boksamlingar och enskilda verk. Lagen ska gälla objekt som ägs eller förvaltas av staten, en kommun eller eller som är avsedda att vara till- gängliga för allmänheten. bör meddela närmare föreskrifter om vilka boksamlingar och enskilda verk som ska anses ha denna karak- tär. Dessa bör korrespondera med reglerna om utförsel av bok- samlingar. Lagen bör träda i kraft . 6.6.1.1Definitioner, avgränsningar och andra utgångspunkter Utredningsuppdraget gäller enligt direktiven värdefulla boksam- lingar. En grundläggande förutsättning är således att det går att definiera vad en boksamling är och vilka boksamlingar som är värdefulla. En boksamling kan enligt utredningens mening vara ett antal böcker som samlats ihop av någon utan något annat inbördes sam- band utom just detta att någon samlat ihop dem (t.ex. privata bibliotek). Lagen bör även kunna omfatta ett enskilt verk, som kan ingå i en boksamling men även vara fristående. Vad som är en boksamling bör definieras av sammanhanget och inte som ett särskilt begrepp. Vad som ska anses vara en kulturhistoriskt värdefull boksam- ling/bok är svårt att precisera. Vad som är värdefullt varierar över tiden. Dels förändras värderingar med tiden, dels kan boksamlingar som är mindre värdefulla med tiden få ett ökat värde beroende på olika omständigheter. Regler om skydd måste därför utformas så att man inte låser fast sig vid dagens värderingar. Med från nationell synpunkt kulturhistoriskt värdefulla boksam- lingar och enskilda verk bör menas sådana kulturföremål som avses i bilagan till lagen (1988:950) om kulturminnen m.m., kategorierna A 8–A 9. Kategorierna A 8 och A 9 avser följande föremål: A 8: Inkunabler och manuskript, inklusive kartor och partitur, enstaka eller i samlingar. A 9: Böcker som är äldre än , enstaka eller i samlingar. Därmed uppnås en samstämmighet med bestämmelserna om vilka boksamlingar som inte får föras ur landet utan tillstånd. Det är av praktiska skäl lämpligt att de boksamlingar som omfattas av de nu föreslagna skyddsbestämmelserna också omfattas av utförselför- budet. Med hänsyn bl.a. till att utredningen inte föreslår någon beloppsgräns för värdet av boksamlingarna, måste bestämmelsen i 24 § då revideras/kompletteras med referens till att förordningen gäller objekt som tagits upp på den förteckning som KB föreslås få skyldighet att upprätta (jfr 6.6.2). Offentlig och privat ägo Utredningsuppdraget gäller boksamlingar i såväl offentlig som privat ägo. Begreppen offentlig ägo och privat ägo är inte helt enty- diga. Med säkerhet menas med offentligt ägda statliga, lands- tingskommunala och primärkommunala boksamlingar, inklusive de primärkommunala stifts- och landsbiblioteken, och med privata boksamlingar som ägs av privatpersoner, aktiebolag, handelsbolag och föreningar. Också stiftelser är privata subjekt, men förvaltas ofta av offentliga organ. En boksamling kan – åtminstone teore- tiskt – också vara en stiftelse i sig själv, exempelvis genom ett testamentariskt förordnande. intar en speciell ställ- ning efter relationsförändringen till staten. Uppdraget har av utredningen tolkats så att det omfattar alla värdefulla boksamlingar i offentliga miljöer oavsett vem som äger dem. Värdefulla boksamlingar i offentlig miljö Utredningsuppdraget gäller boksamlingar i offentlig miljö. Detta definierar utredningen som boksamlingar som ägs eller förvaltas av staten, av en kommun eller av eller som är avsedda att vara tillgängliga för allmänheten, utan krav på medlemskap i en viss organisation eller innehav av viss ställning eller befattning. Detta innebär inte att var och en ska ha rätt att läsa böckerna. De kan exempelvis vara så ömtåliga att detta inte är möjligt. Däremot bör boksamlingar som bara är avsedda för exempelvis förenings- medlemmar eller anställda vid ett visst företag inte omfattas av de nya reglerna. Som tidigare påpekats är det omöjligt att en gång för alla slå fast vad som är värdefulla boksamlingar. Det kommer alltid att uppstå gränsdragningsproblem och uppfattningen om vad som är värde- fullt varierar över tiden. Det enda sättet att komma till rätta med detta är att i lag anger vissa ramar inom vilka regeringen genom förordning får närmare bestämma vilka boksamlingar som ska avses. De mer exakta preciseringarna på detaljnivå bör därefter överlåtas till KB. Dessa preciseringar måste ges i föreskrifter, som enligt 13 § verksförordningen (1995:1322) ska beslutas av . På så sätt kan man få ett någorlunda flexibelt system. Utredningsuppdraget är begränsat till värdefulla boksamlingar i offentliga miljöer. Det utesluter boksamlingar i privata hem, men måste anses omfatta privata samlingar som avses vara tillgängliga i offentliga miljöer, dvs. lokaler till vilka allmänheten har tillträde. Bibliotekens samlingar är en viktig men också försummad del av vårt kulturarv. Böcker, och övrigt tryckt material, är viktiga in- formationsbärare. Sålunda är dagstidningar och tillfällighetstryck viktigt källor till kunskap om vårt dåtida och nutida samhälle. Boken kan också betraktas som ett historiskt föremål vars ur- sprung/proveniens kan ge värdefull kunskap om vår historia t.ex. bildnings- och utbildningsväsen samt om samhällsförhållanden i övrigt samt inom bokhistoria och litteratursociologi. KB ska enligt sin instruktion (SFS 1996:505) samla, beskriva, be- vara och tillhandahålla den svenska tryckproduktionen. Därutöver saknas i stort sett skyddsbestämmelser för det tryckta kulturarvet. Skyddsbestämmelserna i avseende böcker, kartor och hand- skrifter avser endast utförsel. När det gäller det tryckta kultur- arvets vård och förvaring saknas bestämmelser. Monument om- fattas av ett starkare skydd än dokument, vilket kan förefalla in- konsekvent då papper är mindre beständigt än metall, sten och trä. Detta kan hänga samman med att boken i hög grad betraktas som ett bruksföremål, oavsett ålder. Att böcker framställs i många exemplar kan också vara en bidragande orsak till att bevarande- aspekten försummats. De senaste årtiondenas massproduktion av böcker kan ha förstärkt synsättet på boken som en förbruknings- vara. Bevarandeproblematiken när det gäller böcker är således mer komplex än vad som är fallet med andra kulturföremål. Antalet böcker och övriga tryckta dokument är stort. I de offentliga bibli- oteken i finns cirka sju miljoner volymer äldre tryck. Det saknas uppgifter om äldre boksamlingar i föreningars ägo och i privat ägo. Huvudmannaskapet är splittrat. Biblioteken vid univer- sitet och högskolor ingår i lärosätet och är statliga. Detta är också de flesta andra s.k. forskningsbibliotek. Folk- och skolbiblioteken har primärkommunal huvudman. Länsbiblioteken har i huvudsak landstingskommunalt huvudmannaskap. bestånd har av tradition varit integrerade i värdkommunens. Det kan förekomma oklarheter om ägandeförhållandena. Boken är en viktig del av vårt kulturarv och bör därför skyddas genom en särskild lag. Skyddet bör inte begränsas till att enbart gälla statliga boksamlingar och enskilda verk, som ytterst står under regeringens förvaltning. Utredningens förslag gäller alla från nationell synpunkt historiskt värdefulla boksamlingar som antingen förvaltas av statliga eller kommunala organ eller av organ inom eller som ägs av privata subjekt i syfte att hållas tillgängliga för allmänheten. Det sistnämnda kan vara exem- pelvis förenings- och stiftelseägda bibliotek. Därför krävs en lag- stiftning. Avgränsningen har gjorts i enlighet med direktiven. Man kan välja att komplettera lagen (1988:950) om kulturminnen (KML) med ett kapitel om böcker. Det skulle ha samordningsför- delar med hänsyn till att utförselreglerna finns där och att den tidigare nämnda utredningen om inventarier i kulturhistoriska byggnader sannolikt kommer att föreslå en komplettering av KML då det gäller böcker i sådana byggnader. Alternativt kan man tänka sig en separat lag om böcker. En separat lag är att förorda därför att böcker skiljer sig från andra kulturföremål i många avseenden. När det gäller böcker är det inte bara formen utan även ett innehåll som ska vara tillgängligt. Lagen är viktig för boken. Den är också viktig för KB som myndighet eftersom KB inte har något stöd i lagen för att vidta åtgärder till skydd för kulturhisto- riskt värdefulla boksamlingar. Det är ett slöseri med resurser att inte ta hand om denna del av kulturarvet eftersom vi vet att det förutom att det representerar ett stort kulturhistoriskt värde också representerar mycket stora ekonomiska värden. 6.6.2Åtgärder för att förverkliga lagen – förslag En rad åtgärder behöver vidtas för att intentionerna med lagen ska kunna förverkligas. En förteckning behöver föras över kulturhisto- riskt värdefulla boksamlingar/enskilda verk av nationellt intresse, en myndighet pekas ut som kan yttra sig i frågor som gäller dessa, ge råd etc. samt utöva tillsyn. Det bör ankomma på regeringen att meddela närmare föreskrifter om detta. 6.6.2.1Förteckning över värdefulla boksamlingar Förslag: Kungl. ska föra en förteckning över de bok- samlingar som är av kulturhistoriskt värde från nationell och internationell synpunkt. En registrering på förteckningen bör kunna överklagas. Den som äger eller förvaltar en sådan samling bör ha en straffsanktionerad skyldig att på begäran lämna de uppgifter som behövs för att förteckningen ska kunna upprättas och hållas aktuell. För att undvika oklarheter om vilka boksamlingar som är av kulturhistoriskt värde från en nationell synpunkt bör dessa för- tecknas av KB. Därmed får också KB en överblick över boksam- lingarna, vilken saknas. Det bör ankomma på KB att avgöra hur förteckningen ska utformas och vilka data som bör framgå av denna. KB bör i samarbete med landets universitet och högskolor och andra forskningsbibliotek som har värdefulla samlingar i sin ägo och goda kunskaper på området samt länsbibliotek och andra regionala/lokala institutioner/organ genomföra en inventering för att upprätta förteckningen. Länsbiblioteken kan här spela en viktig roll eftersom de har en central position och goda kunskaper om lokala förhållanden. Som modell kan tjäna tidigare nämnda inven- tering som genomfördes på KB:s uppdrag (se 6.2). Det bör ankomma på KB att avgöra hur avgränsningarna ska göras och vilka objekt som bör föras upp på förteckningen. Möjlighet ska finnas att anmäla innehav men det ankommer som sagt på KB att be- stämma vilka objekt som ska föras upp. Det är viktigt att materialet katalogiseras så att det blir tillgäng- ligt för forskning och utbildning. är endast en liten del av det äldre materialet katalogiserat och går att finna i Libris. Skyldighet att lämna uppgifter till grund för förteckningen bör bara föreligga på direkt förfrågan i ett enskilt fall.