sou · GRB394 · 2004-01-01 00:00:00 — Den vanlig- aste, allmänna definitionen av folkbildning är intimt knuten till de tidiga folkrörelsernas verksamhet och framåt, och avser instanser för folkets självbildning eller självfostran på fri och frivillig grund, med ursprung i folket. Den andra definitionen används, menar , om allt som har med någon form av pedagogisk verksamhet att göra107. som talar om en breddad definition av folkbildning, menar han att det får finnas vissa gränser för vad eller vem som kan tänkas ingå. Här följer ett antal diskussionsfrågor i relation till och antologi (1995). Dessa texter diskuteras senare även i relation till text (2000). I dessa texter är sättet att ut- ifrån olika utgångspunkter dra slutsatser om folkbildningens särart eller innebörder central108. I texterna ges även ett antal perspektiv på hur diskussionen om folkbildning och särart kan förstås. Enligt (1995) har folkbildningsbegreppets mångtydighet med den varierade praktiken att göra. ses disciplinen och begreppet som något av en maktfaktor. Folkbildningsforskningen kan på så sätt ses som en praktik för sig. Enligt detta perspektiv har frågan om särart att göra med såväl konstruktionen av folkbild- ningsforskning som en praktisk folkbildande verksamhet. 105Folkbildning kommer på så sätt att handla om institutionen ifråga, medan bildning kan beskriva och definiera den typ av verksamhet som pågår. 106Som jag tolkar det har definitionen även med konstruktionen av ett fält att göra. 107Se även (1995), som visar på svårigheter i definitionen av folkbildnings- begreppet, vilket har med positioneringar i politisk kamp att göra. Begreppet är även sam- mansatt och värderande, och kanske under konstruktion. Definitionen sker i relation till historiska skeenden och i relation till olika intressenter. 108Ytterst sett tycks dessa frågor syfta till att förstå eller fastställa vad folkbildning är. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter (1995) är talet om folkbildning och särart en indikator på ett identitetsproblem109. Enligt detta perspektiv har en förskjut- ning skett från en lokal till en central bestämning av vad folkbild- ning är och skall vara. talar främst om experters och policymakares betydelse för denna konstruktion, i texten analys- eras forskares definitioner av folkbildning. Typiskt talar dessa text- er om vad folkbildning kan vara. visar även på ett sätt att dra slutsatser, i form av en minsta gemensamma nämnare för folkbildningens del (aktivitet). Denna typ av särartsdiskussioner tycks betydelsefulla i talet om folkbildning. visar även på ett slags positionering, i talet om bildning snarare än folkbildning. (1995) vidare- utvecklar frågan om definitioner. Här talas det om en breddad definition, inom vissa gränser. talar även om behovet av omdefinitioner, vilket antyder ett slags tröghet eller tyngd inom folkbildningsforskningen. Han visar även på ett slags skolor eller sätt att tala om folkbildning och särart, med utgångspunkter i en folkbildningstradition eller en mer neutral pedagogisk forskning, där särskilda frågor inom folkbildningen behandlas. Analys och diskussion av texterna Texterna om folkbildningens särart och innebörder (, 2000; , 1995) visar på en mångfald och varia- tion110 och/eller en splittring i sätt att tala om folkbildning och särart. Som ett gemensamt drag syns ett slags strävan efter att hålla samman eller komma fram till slutsatser om folkbildningens särart. Talet om innebörder antyder (på ett annat sätt än talet om särart) denna komplexitet, dvs. det finns ett antal möjliga inne- börder att förhålla sig till111. Det till trots så kommer forskarna oftast fram till ett slags slutsatser i form av att en särart, särskild innebörd eller betydelse finns och kan bestämmas. Dessa sätt att tala om folkbildning och särart ses här som ett slags individuella projekt eller positioneringar i relation till en dominerande diskurs (om folkbildning och särart). Denna diskurs kan dels ses som den sammantagna förståelse av folkbildning och 109Detta kan ses som en förklaring till behovet av att konstruera ett fält. 110I t.ex. ett stort urval utgångspunkter, sätt att skriva, slutsatser och intressen. 111I detta arbete kan eventuellt användningen av begreppet särart omförhandlas, till att om- fatta ett antal särarter, och ett fokus på dess konstruerande natur, dvs. med fokus på behov- et att tala om särart. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter särart som framstår, dels som de ramar eller förutsättningar forskarna har att förhålla sig till. På grund av folkbildnings- forskningens vida ramar kan man tänka sig att det finns ett behov av att skriva fram men också hålla samman förståelsen av folk- bildning och särart. I texterna finns ett antal sätt att (till innehåll och form) tala om folkbildning och särart. T.ex. argumenterar man för folkbildning- ens särart med hjälp av jämförelser med skola och komvux. Folk- bildningens särart framhävs även i talet om en folkbildning och folkbildningen (i bestämd form). som det finns stora interna skillnader mellan t.ex. studiecirklar och folkhögskolor, så finns ett slags sammanhållande länk eller slutsats om vad folk- bildningens särart är eller kan vara. På så sätt talar man om folkbildningens särart med hjälp av motbilder, som legitima interna variationer och som slutsatser i form av en särart. I texterna om folkbildning och särart framstår skillnader i pers- pektiv, som också anammas som ett slags särart. Antingen talar man om folkbildning i termer av särart, tradition och folkbildnings- etos – eller så talar man om folkbildning som konstruerad, i kampen om medel, positioner och makt. talar man om både och, dvs. folkbildningen har både sina rötter och sin särart – och är konstruerad, tillfällig och splittrad. finns ett sätt att anamma dessa motsättningar och spänningar som en del av en faktisk särart. Detta visar sig t.ex. i användandet av polära ideal och spänningsfält, som förklaringar och ideal för vad folkbildning är och kan vara. Denna spänning mellan tradition/essens och folkbildning som konstruktion framkommer t.ex. i sätten att definiera folkbildning och särart. Utgångspunkterna för frågan om folkbildning och särart är ofta breda (och kritiska) men landar i ett slags slutsatser om vad folkbildningens särart är. Utgångspunkten är vidare att särarten har sina rötter i ett antal historiska skeenden, och trots stora interna variationer finns där ändå något som lever kvar. Detta något beskrivs ofta som en särart, en utgångspunkt som fler- talet forskare tycks överens om och förhåller sig till (som en dominerande diskurs)112. Själva definitionerna av folkbildning och särart tycks centrala, som något man förhåller sig till och bidrar till att konstruera. 112 finns argument för mer öppna och breda definitioner av folkbildning och särart. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Texterna ger uppslag till fortsatta riktningar i studierna av avhandlingar inom folkbildningsforskning. T.ex. blir de en ingång till frågan om vilken typ av texter och diskussioner, vilket innehåll, samt vilken typ av argumentation eller strukturer som kan tänkas ha betydelse för förståelsen av folkbildning och särart. Texterna här diskuterade kan ses som direkt reflekterande kring folkbildning och särart. Avhandlingarna berör mera indirekt frågan om folkbildning och särart, i det att de oftast förhåller sig till eller ringar in den113. För den teoretiska referensramen har sökningarna vidgats till att, förutom texter om folkbildning och särart, även innefatta texter om (i bred mening) särart, identitet och gemensamma föreställ- ningar (konstruktioner och diskurser). Det har även varit av betyd- else att söka förståelse för den kontext/diskurs inom vilken konstruktionen av folkbildning och särart sker, dvs. forsknings- och avhandlingstexter. Avhandlingarna inom folkbildningsforsk- ning ses här som ett antal individuella projekt/positioneringar inom ramen för ett språkligt/diskursivt konstruerat fält (med tillhörande dominerande diskurser). Det nära sambandet mellan konstruktion- en av särart, folkbildning och forskning talar för att det skulle handla om konstruktionen av ett fält. talet om folkbildning- ens särart utgör ett viktigt verktyg i konstruktionen av folkbildning som forskning och praktik114. Enligt dessa perspektiv är det möjligt att betrakta folkbildning- ens särart (eller identitet) som under ständig konstruktion eller förhandling, vilket gör den skör, diffus och ambivalent. Inom ramen för fältets dominerande diskurser kan talet om särart förstås. Avhandlingarna inom folkbildningsforskning studeras utifrån ett antal sätt att förhålla sig till frågan om folkbildning och särart. Arbetet med den teoretiska referensramen kan i detta sammanhang endast ses som påbörjat. så bidrar avhandlingarnas definitions- och begreppsanvändning till att fastslå eller tala om vad folkbildning är. 114Därför talar jag oftare om folkbildning och särart än om folkbildningens särart. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter Särart som identitet och föreställda gemenskaper När det gäller folkbildning och särart finns närliggande diskussion- er i relation till etnicitet, genus, regionalitet och regional särart, samt nationell identitet. Särskilda sökningar på begreppet särart visar på en bred användning och ett något diffust begrepp, som kan användas till lite vad som helst115. I detta arbete används ett antal begrepp som särart, identitet och föreställda gemenskaper, som konstruerade i relation till fältets ramar eller dominerande diskurser. Oavsett vilka begrepp som används så avses liknande processer, där folkbildningens särart fastställs genom definitioner, diskussioner eller förhandlingar – som individuella projekt/positioneringar inom den dominerande diskursens (fältets) ramar. Den splittrade diskussionen kring folkbildning och särart speglar en säkerligen lika komplex folkbildningsverksamhet, men kan tänkas också spegla ett antal intressen eller projekt representerade av forskarna inom folkbildningsforskning. Diskuss- ionerna eller förhandlingarna rör t.ex. frågor om vad som ska ingå i folkbildningen och inte, och vad aktuella förändringar kan tänkas få för betydelse för folkbildningens självförståelse etc. Vanligtvis förknippas dessa processer med frågor om medel, rättig- heter, legitimitet och makt. I detta arbete prövar jag att även se det som ett språkligt/diskursivt konstruerat fält. studier om regionalitet och särart (1982, 2000) visar på konstruktionens processer, och särartsbegreppets funktioner av att påtala eller hävda något slags särställning eller minoritet. Wodaks, de Cillias, Reisigls och Leibharts studier om nationell identitet (1999) visar på diskursens gränssättande funktioner. Texterna diskuteras löpande i relation till detta arbete. (1982) studerar olika sätt att konstruera regional särart. Med region menas ett landskap, med diffusa gränser. Särarten för- stås som socialt och kulturellt konstruerad, och står som samlings- beteckning för en subjektivt upplevd och uttryckt tillhörighet med delvis delade värdemönster. Även i denna studie fokuseras konstru- erandets hur, i ett antal sätt att konstruera folkbildning och särart i avhandlingstexter. De gränser som påtalas är centrala även när det gäller folkbildning, kanske särskilt då folkbildning och särart är 115 I sökningar i Libris finner jag 81 titlar på sökordet särart. Användningen är bred, och huvudsakligen används begreppet i studier om handikapp, genus, etnicitet, västsvenskhet, litteratur (genrer och analysmetoder), konst och musik, särskilda former av organisationer (företag och nätverk). Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter framförallt ideellt och institutionellt baserade116. Att tänka sig en tillhörighet med delvis delade värdemönster säger något om vad forskarna har att förhålla sig till. Folkbildningens särart kan även ses som (socialt och kulturellt) konstruerade, eftersom man talar om att den finns som man försöker förstå den, för att som jag uppfattar det kunna hävda den. Vidare använder tesen att historien är en uppfinning baserad på varierande samtida intentioner, som ett av flera möjliga sätt att konstruera och upprätthålla regional särart. Likaså förhållandet mellan historien och människors subjektiva identitetsuppfattningar är centralt. Även när det gäller folkbildning och särart spelar historia och tradition en viktig roll, i sätt att bilda utgångspunkter och ideal för vad folkbildningen är och skall vara. Detta genom en argumentation där folkbildningens historia och tradition jämställs med dess aktuella status och ideal. Vidare använder sig (1982) av begrepp föreställda gemenskaper, enligt vilket vidsträckta och abstrakta territoriella gemenskaper som nationer eller regioner inte kan baseras på personliga relationer, utan måste uppfattas som konstruerade, relativa och föreställda. Även folkbildning och forsk- ning är svåra att föreställa sig som personligt grundade. Troligare är att de grundas på ett slags gemensamma uppfattningar om hur det är och skall vara (ute i folkbildningen). Att få grepp om dessa frågor kan tänkas kräva ett slags konstruktionsarbete, vilket kan antas vara betydelsefullt med tanke på de (ofta omtalade) hot folkbildningen står inför117. För att förstå de kulturella artefakter som bidrar till att konstruera särart undersöker hur sär- arten har uppstått, hur innebörden förändrats , och hur den kan upprätthålla en emotionell legitimitet. Bl.a. analyseras material (dikter) från den s.k. i . Detta hand- lar om landskapet – ett relativt avgränsat territorium, om det typ- iska och utmärkande – om en sammanfogning av disparata händ- elser och företeelser från olika tider, och om den regionala särarten – som något köp- och säljbart. Här analyseras delar av folkbildningsforskningens artefakter i av- handlingarna. Att tala om en emotionell legitimitet blir intressant i relation till forskarnas (vanligt förekommande) personliga bak- 116Med all variation detta innebär. 117Dessa förändringar och hotbilder är omtalade i olika sammanhang, såväl bland forskare som folkbildare. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter grund inom folkbildningen118. Med tanke på de hot folkbildningen står inför kan man tänka sig ett antal projekt för att försvara eller hävda olika delar av folkbildningen (som man själv ömmar för). beskrivningar av sätt att ringa in, avgränsa, fram- hålla och sammanfoga frågan om särart, har intressanta kopp- lingar till frågan om folkbildningens särart. Kanske blir själva det typiska och utmärkande det nav kring vilket det disparata fogas i frågan om folkbildning. studerar även fortsättningsvis (2000) föreställningar om det värmländska som något säreget och avskilt från andra områden och sätt att vara (som exempel på regionalitet). Region- alitet kan ses som resultatet av olika komplexa kategorisering- processer varigenom människor ger vissa bestämda betydelser åt ett definierat och avgränsat område (och åt sig själva som invånare i detta område). Talet om det säregna är centralt även när det gäller folkbildning. Överlag är angreppssätt intressant, utifrån vilket avhandlingsskrivandet skulle kunna betecknas som en kom- plex kategoriseringsprocess, som ger bestämda men varierande innebörder åt folkbildningen. Föreställningar om värmländskhet handlar, menar , om hur likheter och skillnader fram- manas, kommuniceras och reproduceras. Materialet har granskats efter regionala koder eller symboler, samt situationer och aktörer som är verksamma i processen. Med koder menas de återkomman- de uttryck eller begrepp som återupprepas i konstruktionen av värmländskhet. Likaså används ett antal väletablerade och accept- erade metaforer och symboler. Även i arbetet med folkbildning och särart är frågan om att försöka förstå hur och varför denna konstruktion sker central119. Återkommande begrepp eller uttryck kan säga något om diskursen och dess ramar. Här söks diskursen i form av olika sätt att tala om folkbildning och särart120. om den värmländska egenarten baseras på en selek- tionsprocess, där (för individen eller gruppen) relevanta fakta sorteras ut, tolkas och kategoriseras som utmärkande för regionen (, 2000). Representationer av landskapet och dess invånare kan analyseras som retorik, som ett vedertaget och formaliserat sätt att hävda att det finns gemensamma egenheter som gör värmlänn- ingarna till en homogen och urskiljbar grupp. På liknande sätt kan 118 Denna framkommer vanligen i avhandlingarnas förord eller i beskrivningar av för- förståelse. 119Vidare är frågan om likhet och skillnad i fokus. 120Kullgrens angreppssätt kan även relateras till tankar om vetenskaplig kommunikation och argumentation, vilket vidareutvecklas nedan. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter avhandlingar inom folkbildningsforskning studeras. En risk med detta sätt att fokusera hur regionalitet kommer till uttryck är enligt att den framstår som mer given, substantiell, helhetlig och betydelsefull än vad den är. Det konstruktionistiska perspektivet som här anammas bidrar med en motbild till detta, vilket kan anses rimligare med tanke på den mångfacetterade men också splittrade bild av folkbildning och särart som framstår. tycks just värmlänningar ofta vara upptagna av sin regionala identitet med tanke på de omfattande texter – beskrivningar, skrönor och berätt- elser – som produceras. Inom folkbildningsforskningen är det naturligt att texter produceras. På samma sätt tycks det handla om en grupps arbete med att förstå och framhäva särart. Gruppkänslan inom folkbildningsforskningen kan tänkas förstärkas av personlig bakgrund inom folkbildningen, samt de hot folkbildningen står inför. I forskningens tal om folkbildning och särart tycks det även handla om det givna, substantiella, helhetliga och betydelsefulla, som något eftersträvansvärt. Wodak, de Cillia, Reisigl och Leibhart (1999) talar om nationella identiteter, som diskursivt konstruerade och beroende eller begräns- ade av den kontext inom vilka de växer fram. Denna sociala eller kollektiva identitet ses i relation till, och som karakteristiskt för, systemet. Identiteterna kan förstås utifrån dess innehåll, strategier och sätt att argumentera, dvs. utifrån dess språkliga uttryck. Folk- bildning och särart ses här som en fråga om identitetskonstruktion. Detta visar sig t.ex. i sättet att vilja hålla samman förståelsen av folkbildning och särart, men skapa egna projekt eller positioneringar i relation till den. Förståelsen av identiteten, dvs. den bild som framstår av folkbildning och särart, blir en biprodukt av förståelsen av dess innehåll och argumentation. För att spetsa Wodak, de Cillia, Reisigl och Leibharts resone- mang något så kan innehåll, strategier och sätt att argumentera ses som en del av själva identiteten. Även nationer ses som föreställda gemenskaper, eller mentala konstruktioner, vilka produceras eller reproduceras diskursivt. Enligt Wodak, de Cillia, Reisigl och Leibhart skulle detta implicera ett komplex av liknande föreställ- ningar och perceptuella schemata, emotionella dispositioner och attityder, samt beteendemässiga konventioner, som insocialiseras i kollektivet. De diskursiva konstruktionerna betonar huvudsakligen likhet och inte olikhet. Avhandlingsförfattarnas förhållande till folkbildning och forskning är naturligt nog inte förutsättnings- Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter lös, utan det finns ett antal förhållanden och uppfattningar att förhålla sig i relation till frågan om folkbildning och särart121. Identitetsbegreppet signalerar, menar , de Cillia, Reisigl och Leibhart (1999), ett element situerat i tidens rörelse, föränder- ligt och involverat i en process, snarare än något substantiellt och fast. Använt som statisk idé visar begreppet felaktigt på människors solida, oföränderliga kollektiva enhet, p.g.a. en särskild gemensam historia122. Snarare är identiteten under ständig konstruktion, dvs. den finns inte i essentiell mening, vilket gör den skör, diffus och ambivalent. Denna ständiga konstruktion eller förhandling kan inom folkbildningen tänkas yttra sig i ett antal individuella projekt/ positioneringar, vilket bidrar till variation men också komplexitet. finns ett slags sammanhållande länk, ofta baserad på tradition, historia och ideal, eller ett slags särart. Arbetet med att förstå och framhålla denna särart eller sammanhållande länk syssel- sätter forskningen. Att analysera forsknings- och avhandlingstexter För att förstå frågan om folkbildning och särart har det varit viktigt att söka förståelse för den kontext/diskurs inom vilken den konstrueras, här forsknings- och avhandlingstexter. För detta syfte har ett antal vetenskapssociologiska och fältteoretiska ansatser använts (Karnung, 2001; , 1995), samt ett antal perspektiv på text- och diskursanalys (, 2000; , 1998; Sarup, 1988/1993; , 1994/1998; Parker, 1995). Vetenskapssociologiska och fältteoretiska ansatser Karnung (2001) utgår från de vetenskapliga texternas argumenta- tion och kommunikation. Han menar att studierna av vetenskapliga texter kan säga något om dess praktik. (1995) ger infalls- vinklar på hur de individuella avhandlingarna kan ses som position- eringar inom ett fält, relaterade till fältets verktyg, debatt och tradition. Tillsammans utgör de ett perspektiv på folkbildning (och särart) som ett språkligt/diskursivt konstruerat fält. 121Som tidigare påpekats är förhållandet mellan likhet och olikhet central, i ett slags sam- manhållande länk eller särart, men även olikhet och variation inom och utanför folkbild- ningen. 122Detta gör att man vid hot känner sig tvingade att handla som grupp. Folkbildningens särart – såsom konstruerad i avhandlingstexter I centrum för Karnungs avhandling (2001) står begreppet kval- itativ forskning, såsom det används i vetenskapliga artiklar. Granskning av begreppet kan ge en inblick i verksamheten i sig, menar . Vetenskapliga texter används som undersöknings- område, vilka analyseras genom explorativa ansatser på dess inne- håll. Texterna ses som exempel på kommunikation mellan forskare och anses ha olika funktioner i vetenskapliga samhällen. Texterna utgör ett medium för kommunikation av resonemang, uppfattning- ar och argument till publiken i dessa samhällen. Kommunikationen sker bl.a. genom vetenskapliga artiklar vars texttyp och funktion huvudsakligen är argumentativ. Karnung talar för relevansen av att intressera sig för t.ex. begreppsanvändning, här handlar det om konstruktionen av folkbildning och särart. Denna begrepps- användning ger främst inblick i den folkbildningsforskande prakt- iken, men kan även tänkas ha betydelse för den folkbildande verk- samheten. Enligt Karnung är det främst en fråga om kommunika- tion och förhandling forskare emellan, vilket kan ses som ett dominansförhållande i relation till den folkbildande verksamheten. Han talar även för relevansen och betydelsen av explorativa studier av vetenskapliga texter. Här analyseras vetenskapliga texter såsom argumentativa, dvs. jag intresserar mig främst för vad som används i resonemangen, hur de är strukturerade, vilken bild av folkbildning och särart som framstår, samt hur detta kan förstås. Fördjupade granskningar av texterna skall ge kunskap om vad vetenskaplig verksamhet innebär samt vetenskapens struktur menar (2001). Granskningarna har inspirerats av lingvistiska resonemang, där vetenskapliga texter ses som argumentativa pro- cesser. Förutom karaktäristiken över kvalitativ forskning finns resonemang om förhållandet mellan olika samhälleliga förutsät- ningar och kvalitativ forskning, t.ex. relationen mellan kvalitativ forskning och olika s.k. pedagogiska paradigm. Denna typ av analys har präglat även detta arbete. T.ex. har jag intresserat mig för vilka begrepp och referenser som används i resonemangen, och på vilket sätt. Man kan säga att jag har intresserat mig för vad som ligger i det argumentativa.