sou · GRB318d2 · 2004-01-01 00:00:00 — Svenska beskickningen i hårt ansatt var en kritisk månad, inte bara för legationen i , utan desto mer för legationen i . Den humanitära aktionen för skydd av judarna hade intensifierats efter pilkorsarnas maktövertagande och kom att nå sin största omfattning. 15–20 000 judar innehade –45 olika typer av skyddshandlingar utfärdade av den svenska legationen. försämrades emellertid legationens möjligheter att ge aktivt bistånd åt de judar som innehade svenska skyddspass. Pil- korsregeringen under Szálasi aviserade, kort efter kuppen , att man framgent inte ämnade respektera de tidi- gare ungerska regeringarnas utfästelser gällande de svenska skydds- dokumenten (HP 21 Eu, 18/10-1944). lyckades emellertid därefter i förhandlingar med pilkorsarnas utrikesminister baron utverka att den nya regimen trots allt skulle respek- tera innehavarna av svenska skyddsdokument. Från pilkorsarnas sida var man dock angelägen om att få ett svenskt erkännande av den nya regimen (HP 21 Eu, 22/10-1944). Från UD:s sida hade man dock avise- rat att något erkännande av den nya regimen givetvis [inte kunde] ställas i utsikt (HP 21 Eu, 19/10-1944). Dagen efter, den 20 okto- ber, informerades Tjernysjev, som nämnts, av att man från svensk sida vägrade erkänna pilkorsregimen. Den ungerska legationspersonalen i anmodades kort härefter att utrymma sina beskickningslokaler. präglades av en nervpåfrestande kamp mot klockan där det gällde att så långt möj- ligt förhala ett svenskt erkännande utan att respekten för de av beskickningen utfärdade skyddsdokumenten helt undergrävdes. mottogs minister av Kémeny, varvid denne deklarerade att de svenska skyddspassen skulle respekteras, samt uttalade sin förhoppning om att de goda förbindelserna mellan och skulle bestå (HP 21 Eu, 27/10-1944). meddelade svenska beskickningen att den ungerska pilkorsregimen visserligen var beredd att respektera skyddspassen, men kunde endast tillåta utresa av de svenska judarna till i utbyte mot ett svenskt erkännande av den nya regimen (HP 21 Eu, 31/10-1944). Det är intressant att notera att UD , trots de radikalt försämrade betingelserna efter , meddelade att ni bör söka utverka största möjliga utökning av antalet skyddspass (HP 21 Eu, 2/11-1944). telegraferade att läget försäm- rats för judarna och att man från pilkorsregimens sida var angelä- gen om att komma till en lösning på frågan om erkännande. Ur juderäddningssynpunkt önskvärt att något formellt tillmötes- gående kunde visas för att eventuellt möjliggöra uppskjutandet av det planerade likställandet av skyddspassjudar med övriga judar. Ifrågasätter underhand till ungerska vederbörande fram- föres den omständigheten att beskickningen kvarstannat kan tydas såsom ett defactoerkännande av den nya regeringen (HP 21 Eu, 8/11- 1944). svarade att ägde utan användande av uttrycket erkännande påpeka att beskickningen dock kvarstannat efter regeringsändringen (HP 21 Eu, 9/11-1944). När pilkorsarna kort därefter lämnade förslag på en person som sändebud till , svarade UD med att ett mottagande här av represen- tant för Szalasy kan ej ifrågakomma. Ni bör dock ej framföra detta utan söka förhala saken (HP 21 Eu, 13/11-1944). meddelade att den spanska beskick- ningen, i syfte att utverka skydd åt sina judiska skyddslingar, beslutat mottaga en representant för pilkorsarna i . UD sva- rade att meddelandet [] föranleder ingen ändring vår ståndpunkt icke erkännande Szalasyregimen (HP 21 Eu, 16/11-1944). konstaterade att vårt förhand- lingsläge med ungerska myndigheter synnerligen svårt, då man synbarligen vill avvakta besked om erkännande av representant [i ] för den nya regeringen. Då intagande av ryssarna fördröjts, äro möjligheterna att uppnå resultat genom för- halning alltmer beskurna (HP 21 Eu, 16/11-1944). Den 21 novem- ber varnade för att pilkorsarna avsåg att någon av de sista nätterna innan ryssarnas ankomst organisera pöbelupplopp vid de neutrala beskickningarna, söka efter judar samt utplundra de respektive beskickningshusen (HP 1 Eu, 21/11-1944), och rapporterade han att pilkorsarna avsåg att dränka samtliga judar som stod under svenskt beskydd i såvida inte ett svenskt erkännande kom till stånd (HP 21 Eu, 23/11-1944). konstaterade han att , och påvestolen lyckats bibringa pilkorsarna föreställ- ningen att den erkändes av dessa länder: Om verkligen vill rädda sina ungerska judar, kunde icke låna sig till ett liknande förfaringssätt, vilket icke torde föra med sig några konsekvenser, alldenstund den ungerska nazist- regeringens saga sannolikt snart är slut (HP 21 Eu, 26/11-1944). Den svenska positionen att vägra erkännande stod dock fast. uppmanades dock av UD att förhindra att frågan sät- tes på sin spets (HP 21 Eu, 13/12-1944). Per Anger skriver i sin bok i (1979) att den härmed ryckt undan den juridiska grundvalen både för Raouls räddnings- mission som neutral diplomat och för beskickningens verksamhet som skyddsmakt för allierade och ryska medborgare. UD:s åtgärd och den därpå följande passiviteten, utlämnade de svenska diplomaterna som privatmän helt åt ungerska pilkorsregimens godtycke! (Anger, 1985: 98). försvårades läget ytterligare för beskickningen. Pilkorsförband utövade nu terror i form av plundringar och razzior mot bland annat svenska Röda korset och judar som stod under svenskt beskydd (HP 21 Eu, 5/12, 16/12, 18/12-1944). Försök att medelst tysk diplomatisk intervention få pilkorsarnas terror att upphöra misslyckades (HP 21 Eu, 19/12-1944). rapporterade att en judisk beskickningsanställd, samt tre familjemedlemmar till lokalanställda judiska beskickningstjänstemän, skjutits av pilkorsarna (HP 21, Eu, 15/12-1944). utsattes därtill för ett dödshot från . telegraferade till att Eich- mann uttalat att han avsåge låta skjuta judehunden (HP 21 Eu, 16/12-1944). Terrorn mot judarna i rent generellt intensifierades likaså. I sin rapport av (som för övrigt skulle bli hans sista), skrev : Sedan den sista rapporten har de ungerska judarnas läge ytterligare för- sämrats. Troligen cirka 40 000 judar, härav 15 000 män ur arbetstjäns- ten och 25 000 personer av bägge könen som tagits i sina hem eller på gatan har tvingats att till fots marschera till . Vädret har ända sedan man börjat arrangera dessa dödsmar- scher varit kallt och regnigt. Människorna har sovit under regnskydd och under bar himmel. De flesta ha fått äta eller dricka blott 3–4 gånger. Många ha dött (P 2 EuI, 8/12-1944). Genom skyddsbreven och genom sitt breda nät av kontakter hos alla inblandade parter kunde emellertid , tillsammans med sina medarbetare från den svenska legationen, representanter från ett antal andra neutrala länders beskickningar (i synnerhet vid den schweiziska beskickningen) och Röda korset (bl.a. ) rädda minst 15 000 judar. Kanske uppgår siffran till 100 000. Det ligger utanför denna utrednings uppdrag att gå närmare in på den heroiska gärning som utförde . Icke desto mindre kan det också i detta sam- manhang vara värt att teckna en kort bild av verksamheten vid den svenska legationens humanitära avdelning. Attaché , som bevittnade delar av räddningsaktionen, har skrivit föl- jande om verksamhet: De jagade judarnas enda hopp var . Som en räddande ängel dök han ofta upp i sista stund. Just när något deportationståg skulle sätta sig i gång brukade han komma till platsen med ett skrivet – falskt eller äkta – tillstånd att ta ut alla judar med svenska skyddspass. Hade hans skyddslingar redan försvunnit från staden, skyndade efter dem med lastbilar och förde så många han kunde tillbaka till . [] Största betydelsen hade dock oförtrutna arbete på att förekomma deportationerna. Hans rapportörer i ministerierna gav honom informationer om alla nya aktioner mot judarna. Genom sina förbindelser lyckades han då ofta få vederbörande att ta tillbaka sina beslut eller åtminstone ge dem en lindrigare form (, 1949, 1983: 49). beordrades den svenska beskickningen, med hänvisning till den framryckande sovjetiska armén, att med kort varsel lämna och medfölja den ungerska pilkors- regimen till staden i västra . Denna order väg- rade emellertid den svenska legationen att hörsamma eftersom, med ord, de under beskickningens beskydd skydd stående judarna säkerligen [skulle varit] prisgivna (P 2 Eu, 23/12- 1944). Dagen efter, , trängde pilkorsare in i den svenska legationens lokaler under förevändning att legationspersonalen skulle förflyttas till den ungerska regeringens evakueringsort. Fyra av legationsmedlemmarna, Röda kors-representanterna samt kanslisten och skriv- biträdet fördes bort i fångenskap. Dessa kunde senare friges genom Röda korsets försorg. Beskickningen utsattes härvid för plundring. I synnerhet beskickningens skyddsmakts- avdelning B-avdelningen, som var inrymd i finska beskickningens lokaler, utsattes för svår skadegörelse. erövrar , begär skydd åt svenska legationen Under julhelgen 1944 blev den sovjetiska inringningen av total. Legationen berövades härefter möjligheter till kontakt med yttervärlden. Det sista telegrammet från legationen till UD i avgick . Därefter var det tyst. Legationspersonalen vistades härefter på olika håll i staden, men framför allt i stadsdelen (väster om ). vistades under månad i en källare i den brittiska legationens lokaler. Eftersom fullgjorde ett skyddsmakts- uppdrag åt i stod dessa lokaler under den schweiziska beskickningens kontroll. däremot uppehöll sig framför allt på Pest-sidan (öster om ) där han for omkring mellan de olika svenskhusen och försökte, så långt som var möjligt, skydda judarna från pilkorsarnas fortsatta terror. Striderna om herraväldet i mellan sovjetiska och tyska förband skulle komma att pågå . Pest- sidan föll i den sovjetiska krigsmaktens händer . Samtliga broar över sprängdes härvid av tyskarna varefter kontakterna mellan de bägge stadshalvorna skars av. Buda-sidan, där beskickningens huvudbyggnad var belägen, föll slutligt först . Instruktioner angående Budapest-beskickningen till och UD i saknade alltså närmare information om legations- personalens vistelseort och började man vidta åtgärder för att försöka få uppgifter om dess belägenhet. engagerades beskickningen i i sökandet efter legationspersonalen och , , instruerades i att informera Dekanozov om den icke avhörda Budapest-beskickningen samt försöka utverka skydd för dessa. Man översände också en lista med namnen på de anställda vid till och . På denna lista återfanns legationsmedlemmarnas namn i följande ordning: I. , Legationssekreterare , konsul , lektor med fru, legationssekreterare , kanslisten , kanslisten , attaché , skrivbiträde , fröken . C. (HP 80 Ea, P 2 Eu, 30/12-1944). vidarebefordrade brevledes uppgif- terna om Budapest-legationens belägenhet till det sovjetiska utri- kesministeriet. Han, liksom legationschefen i , bifogade också en lista med namnen på legationspersonalen, samt tillfogade att den svenska beskickningen måst bli kvar i i syfte att upprätthålla sitt skyddsmaktsuppdrag gentemot Sovjet- unionen, samt till skydd för de omkring 15 000 judar som stod under beskickningens beskydd (HP 80 Ea, 31/12-1944). Det kan härvid vara värt att notera att det förelåg en viss skillnad mellan de listor som och insände till de sovjetiska respektiva tyska utrikesministerierna. På lista presenterades namnen i samma ordning som i telegrammet från , dvs. I. (poslannik, [sändebud]), Per Anger (sekretar), (konsul), (lek- tor) med hustru, (sekretar). , som uppbar formell status som legationssekreterare placerades således efter konsul och lektor . I synnerhet den sist- nämnde hade ingen formell koppling till legationen vid denna tid- punkt, något som också framgår av hans titel. Schwedischen Gesandschaft in som ställdes till det tyska utrikesministe- riet räknades däremot namnen upp i följande ordning: , , , , , und Frau osv. hade alltså på eget initiativ flyttat namn till nummer tre efter beskickningschefen, något som överensstämde med formella status vid legationen. hade inte modifierat ordningsföljden utan skickade in listan helt i enlighet med UD:s rangordning. Det är en något märk- lig omständighet att den ursprungliga listan från UD endast delvis följde den formella rangordningen (och placera- des i rätt ordning). Huruvida denna något oväntade detalj hade någon som helst betydelse för den sovjetiska säkerhetstjänstens bild av status vid legationen, eller om det på något sätt kan sägas vittna om UD:s syn på , går dock inte att säga. Det förefaller dock möjligt att den kan ha bidragit till att påverka uppfattning om status inom utrikesför- valtningen. Vi får anledning att återkomma till denna aspekt av lis- tan senare i framställningen. svarar UD angående och Förfrågningar hade alltså sammanfattningsvis utgått från UD via de svenska legationerna i och , till de bägge krigförande makterna och rörande beskickningsperso- nalen i . Redan före begäran hos Dekanozov om skydd åt svenskarna hade emellertid ett svar ingått från legationen i . ringde till och medde- lade att tyska utrikesministeriet uppgivit att Gesandter hat sich an unbekannten Ort in ver- borgen und Legationssekretär hat sich unter den der deutschen Truppen gestellt (P 2 Eu, 29/12-1944). På avskriften av telefonsamtalet uppges att utrikesministern, , (utrikesråd och chef för ) samt Hellstedt informerats om meddelande. Dagen efter kunde ge mer detaljerade upplysningar om vistelseort. Denne uppgavs befinna sig på påvestolens representation, nuntiaturen, i , liksom (troligtvis) också Per Anger, och . Några ytterligare upp- gifter om inkom härvid ej (P 2 Eu, 30/12-1944). hade alltså erhållit uppgifter om att skulle befinna sig under tyskt beskydd. Det skulle inte vara orimligt att förvänta sig någon form av reak- tion från på dessa uppgifter om , t.ex. i form av instruktioner till Berlin-legationen att hos tyska utrikesministe- riet försäkra sig om att behandlades korrekt etc. Emel- lertid har några sådana handlingar inte påträffats i . démarche vidarebefordras till röda armén Omständigheterna kring arrestering går att rekonstruera tämligen väl dels med ledning av de tämligen talrika vittnesuppgifter som finns från personer i när- het under de kritiska dagarna (naturligtvs med förbehåll för att en del uppgifter kan bygga på missförstånd eller utgöra ren desinformation), dels utifrån dokument ur f.d. sovjetiska arkiv. som skickat démarchen om skydd för den svenska beskickningen i till Dekanozov, alltså , vidarebefordrade Dekanozov begä- ran till röda arméns ställföreträdande generalstabschef . Dekanozovs skrivelse innehåller ingen antydan om att intar en särskild status eller skall särbehandlas på något sätt. Emellertid kan det vara värt att notera att ordningsföljden i den lista över legationspersonalen som Dekanozov översände var densamma som i lista, dvs. I. , poslan- nik; Per Anger, sekretar; , konsul; lektor, med hustru; , sekretar; osv. Därefter vidarebefordrades denna order av generallöjtnant (som var assistent till röda arméns general- stabschef) till befälhavarna för 2:a och 3:e ukrainska fronterna . Malinovskij (vars förband opererade på Pest-sidan) och F. I. Tolbuchin (vars trupper stod på Buda-sidan). Mellan den 3–utgick tre likalydande order om skydd åt den svenska beskickningspersonalen till underlydande förband. påträffas av sovjetisk militär I ett brev från Kálman av till jr. framgår att sista kontakt med ägde rum . Enligt vittnesuppgifter från två av medarbetare, och , anlände den 11 eller i bil till Benczur utca () 16 där en av Röda korsets transportcentraler var belägen (P 2 EuI, 31/1-1952). observerades de första sovjetiska soldaterna i området och kom sovjetisk militär personal in i huset. skall härvid ha samtalat med den sovjetiske majoren (möjligtvis identisk med den biträdande politiske chefen vid ett av de sovjetiska regementena, major som enligt ett annat vittne skall ha setts tillsammans med i bil ) (UD II: 52, 2001: 50). Dagen efter, , skall ha lämnat tillsammans med Demtschinkov. Dokumentation ur sovjetiska arkiv visar att J. Dimitrienko vid den 151:a infanteridivisionen () meddelade chefen för den politiska avdelningen vid 7:e gardes- armén, att med chaffören påträffats på . Enligt Dimitrienko hade uppgivit att den svenske ministern befann sig i Buda och att attaché befann sig vid legationens huvudbyggnad på Gyopár utca. Dimitrienko noterar också att den svenska legationen representerade de judar som befann sig i det centrala ghettot samt att man hade inalles nio kontor i staden, vars adresser angavs. Vidare skrev Dimitrienko att överlämnat ett telegram på tyska språket för vidarebefordran till vari han bad att få underrätta att han, liksom alla de resterande (vse ostalnye) beskickningsmedlemmarna (varvid särskilt omnämns en som troligtvis är identisk med Röda kors-representanten ), befann sig på sovjetkontrollerat område.1 De övriga be- skickningsmedlemmarnas öden uppgavs vara okända. Dimitrienkos rapport avslutas med uppgiften om att och hans chaufför är inkvarterade [pomesjtjeny] och satta under be- skydd/bevakning [ochranjaiotsja] (Dokumentsamling: C07). På Dimitrienkos rapport finns antecknat 18= till Afonin: Tills vidare – skicka ej telegrammet någonstans. Telegrammet skall inte sändas någonstans. Detta avser med all sannolikhet det telegram som överlämnat till Dimitrienko för vidarebefordran till . () utfärdade Kuprianov vid 7:e gardes- arméns 30:e kår en order om att sekreteraren vid den svenska legationen som befinner sig hos den 151:a infanteridivisionen, , under säkra och bekväma former, skall föras till chefen för den 18:e skyttekåren, generalmajor . kontakt med yttervärlden skall förbjudas (Sviaz' s vnesjnim mirom vospretit'). I en handskriven anteckning som återfinns på detta telegram uppges att Vi tog honom den 13.1.45 på (han gick själv över [peresjel sam] [fronten?]). Övriga medlemmar av legationen befinner sig i den västra delen. Han vägrade att lämna fronten efter att ha för- klarat att 7 000 svenska medborgare befann sig under hans ansvar och beskydd i stadens östra del (Dokumentsamling, C08). Denna uppgift bekräftar således de ovan presenterade uppgifterna från vittnena och Véres. Översättningen av den ovan anförda sovjetiska anteckningen följer med två undantag den svenska arbetsgruppens rapport (UD II:52, 2001: 47). Det kan för det första diskuteras huruvida arbets- gruppens översättning av vziali ego med han greps är helt själv- klar. Någon order att gripa hade ännu inte utgått. För det andra återges inte uppgiften om att själv gått över fronten (peresjel sam) i arbetsgruppens rapport. 1 Denna uppgift är kryptisk. Om med de resterande beskickningsmedlemmarna avser t.ex. och så var uppgiften felaktig. Dessa befann sig i stadsdelen som ännu inte fallit i sovjetisk hand. Uppgiften kan bygga på ett missförstånd. Denna uppgift är viktig eftersom den visar att själv- mant tog kontakt med de sovjetiska trupperna. Detta bekräftar i sin tur en uppgift från Anger (av ) att någon dag före , hade låtit hälsa till ministern [] att striderna tagit en sådan omfattning, att han icke längre kunde göra någon nytta, och att han därför tänkte gå över till de ryska linjerna. hade, enligt Anger, låtit hälsa att, om han ansåg sin ställning ohållbar, skulle han gå över till den ryska sidan (arkiv, 1:5). Den omedelbara orsaken till att skulle uppsöka de sovjetiska linjerna var enligt , att mottagit en varning om att och SS hade för avsikt att göra slut på verksamhet och att man ej skydde radikala medel (Brev från Kálman till jr., Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv). Att hade för avsikt att fortsätta verka i också efter den sovjetiska inmarschen framgår av ett brev från av : Från fick jag ett brev, daterat i , vari han meddelar förljande. Han ämnar stanna i några månader efter ryska besättningen av staden och bilda en internationell förening för återställandet av judisk egendom; han antar, att han i alla fall inte kan komma iväg så snart, om resan skall gå över (Brev från Kálman till , 19/12-1944, Skandinaviska Enskilda Bankens arkiv). Mycket talar således för att självmant, i enlighet med instruktion från sin chef och i syfte att undgå att falla offer för och SS, sökte kontakt med sovjetiska militär- myndigheter, att han var inställd på att avveckla sin verksamhet under ordnade former samt därefter fara till via Sovjet- unionen. Enligt vittnesuppgifter (som presenteras i den svenska arbets- gruppens rapport [UD II: 52, 2001: 49–51]), från f.d. sovjetiska militärer som vid erövring tjänstgjorde vid 581:a infante- riregementet, skall ha förts till rege- mentets stab varvid han i samtal med regementschefen skall ha uttryckt önskemål om ett sammanträffande med marskalk . Därefter kan man, med ledning av vittnesuppgifter, följa väg från staben vid 581:a regementet, till chefen för vid 151:a divisionen, överste , och därefter vidare skall rätt ingående ha redogjort för sin verksamhet inför Podsjivalov (UD II: 52, 2001: 50). Enligt vittnet , som uppger sig ha träffat 8–, skall ha klagat på att hans tjänstebil tagits ifrån honom. Han skall också ha begärt att få till stånd ett möte med Malinovskij (UD II: 52, 2001: 50). erhöll generalstabschefen medde- lande från stabschefen vid andra ukrainska fronten Zacharov att påträffats i den östra delen av på Benczur- gatan. Han informerade också att åtgärder har vidtagits för att beskydda/bevaka (mery ochrana) och hans egendom. Det förtjänar att understrykas att den sovjetiska behandlingen av så här långt inte skiljer sig nämnvärt från den behand- ling som de övriga legationsmedlemmarna sedermera, efter den sovjetiska erövringen av Pest , skulle få erfara. Per Anger uppgav efter sin hemkomst till att de ryska myndigheterna hade varit mycket förekommande men icke medgivit några förbindelser med hemmet eller yttervärlden. Den kommendant, som omhänderhaft Anger, hade visserligen lovat att telegrafera till den svenska legationen i om att Anger vore väl- behållen, men något sådant telegram hade icke kommit till legationen (arkiv, 1:5). Att kontakt med yttervärlden skulle förbjudas (såsom angavs i telegrammet från Kuprianov av ) var således inte unikt för . Också Anger, som sedermera tilläts återvända till , blev således berövad möjligheter till kommu- nikation med UD och anhöriga. Detsamma gäller också för beskickningschefen 2 skrev 1947 angående sin vistelse hos den av de sovjetiska militärmyndigheterna anvisade evakueringsorten för den svenska beskickningspersonalen: Vår vistelse i Dunavecse kom att räcka . Först efter omkring och upprepade framställningar lyckades det mig att få företräde för den ryska militärbefälhavaren i Dunavecse med generals grad. Denne, som uppgav att Legationens medlemmar blivit omhändertagna efter särskild framställning av , avslog utan vidare min begäran att få återvända till , låta Beskickningen återupptaga sin verksamhet och söka upptaga förbindelse med den i Debrecen fungerande nya regeringen. En anhållan att bliva satt i tillfälle att inhämta instruktioner från min regering rönte samma öde (R 20 Eu, 29/9-1947). noterade i ett brev (1947) att ministern [krävde] att generalen via till måtte vidarebefordra ett telegram med antog emellertid den sovjetiska handlägg- ningen av en radikalt annorlunda form. Följande order utgick från vice försvarsminister : , som påträffats/återfunnits i den östra delen av på , skall arresteras och föras till . Mot- svarande instruktioner har utgått till kontraspionaget Smersj (C11). I en handskriven version av ordern anges att är sekreterare vid den svenska legationen. Detta har emellertid stru- kits över och återfinns ej på den maskinskrivna versionen av ordern (Dokumentsamling ). Varför man strukit över hans titel kan inte sägas. En tolkning skulle kunna vara att man från sovjetisk sida efter denna tidpunkt av oklara skäl inte betraktade som fullvärdig diplomat i svensk tjänst. En kopia av arresteringsordern vidarebefordrades till chefen för , . beordrade också Bulganin att de i ackrediterade schweiziska diplomaterna samt det slovakiska sändebudet skulle arresteras och på samma sätt som föras till .