sou · GRB3113 · 2004-01-01 00:00:00 — I avsnitt 3.4.4 föreslår vi däremot en ordning där skall fatta beslut att godkänna villkor för tillhandahållande av balanstjänster. Ett sådant beslut skall gälla . beslut om metoder bör kunna överklagas. Med hänsyn till målens karaktär bör prövningen ske hos allmän förvaltningsdomstol. Vem som får överklaga beslut framgår av 22 § förvaltningslagen (1986:223). I 23 § förvaltningslagen anges vidare att ett beslut skall överklagas skriftligt och ha kommit in till den Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet myndighet som har meddelat beslutet från det att klaganden fick del av beslutet. Några skäl att frångå den i förvaltningslagen stadgade ordningen för överklagande av myndighets beslut kan inte anses föreligga. Den tid inom vilken tillsynsmyndighetens beslut om metoder kan överklagas bör därför vara . Anledningen till att det i direktivets artikel 23.6 införts en tidsfrist inom vilken en tillsynsmyndighets beslut om metoder senast kan överklagas är att det ansetts vara av stor vikt att det inte råder osäkerhet om vilken metod ett företag skall tillämpa. Ett beslut får, av den som beslutet angår, överklagas från det att klaganden fått del av beslutet. Det är därför viktigt att berörda parter delges tillsynsmyndighetens beslut om metoder. Enligt 3 § delgivningslagen (1970:428) sker delgivning genom att myndighet som ombesörjer delgivning sänder handlingen till den sökte, varvid som bevis att denne mottagit försändelsen begärs delgivningskvitto eller mottagningsbevis. (ordinär delgivning). Delgivning med en obestämd krets personer sker, enligt 16 § delgivningslagen genom kungörelsedelgivning. Med hänsyn till att det är av stor vikt att tiden inom vilken tillsynsmyndighetens beslut om metoder kan överklagas börjar löpa bör delgivning ske enligt bestämmelserna om kungörelsedelgivning i delgivningslagen. Förslag: En ny bestämmelse om tidsfrist för tillsynsmyndighetens prövning av ärenden som avser skyldighet att på skäliga villkor ansluta en anläggning skall införas. måste normalt pröva sådana ärenden . Myndigheten får förlänga med ytterligare . Om den som anhängiggjort ärendet samtycker får tidsperioden förlängas ytterligare. Direktivet föreskriver i artikel 23.5 att varje part som har ett klagomål mot en systemansvarig för överförings- och distributionssystem avseende de villkor, tariffer och metoder för anslutning och tillträde till nationella nät skall kunna ge in ett sådant klagomål till en tillsynsmyndighet som i egenskap av Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet tvistlösande myndighet skall avgöra ärendet. Ett sådant ärende skall avgöras från det att klagomålet mottagits av tillsynsmyndigheten. Tidsperioden får förlängas med ytterligare om det behövs för att avgöra ärendet eller, om den klagande samtycker till detta, förlängas ytterligare. Den svenska ellagstiftningen innehåller inte några tidsfrister inom vilka tillsynsmyndigheten skall fatta beslut efter det att ett klagomål inkommit till myndigheten. Bestämmelser om detta måste därför införas. I de fall medlemsstaterna väljer att införa ett system där metoderna för bestämmande av överföringstariffer fastställs genom en övergripande reglering och där tillsynen i övrigt sker i efterhand kan inte tidsfristerna i 23.5 följas. Om det skulle vara ett absolut krav att följa de angivna tidsfristerna skulle det i praktiken innebära ett införande av bestämmande av tariffer och villkor i förväg. Detta är inte avsikten i direktivet. De i artikel 23.5 angivna tidsfristerna kan för del därför inte anses omfatta de bestämmelserna i ellagen som reglerar skäligheten av tariffen för överföring av el samt de metoder som vi under avsnitt 3.4.2 föreslår skall komplettera denna lagstiftning. När det gäller engångsavgifter för anslutning till elnät förhåller sig saken något annorlunda trots att metoderna för bestämmandet av sådana tariffer föreslås anges i övergripande lagstiftning på det sätt som anges i avsnitt 3.4.3 och att tillsyn sker först i efterhand. Ett beslut om skäligheten i sådana tariffer och villkor kan handläggas relativt snabbt eftersom bedömningen i ett sådant ärende inte tar hänsyn till så många parametrar som skälighetsbedömningen av nätföretagens överföringstariffer. Med hänsyn härtill bör en ny reglering införas i ellagen som innebär att nätmyndigheten i ärenden om koncessionshavares skyldighet att på skäliga villkor ansluta en elektrisk anläggning till sitt nät skall meddela beslut inom , i normalfallet . Om myndigheten behöver ytterligare tid för att avgöra ett ärende bör tiden kunna förlängas eller, om den klagande samtycker till det, med den ytterligare tid som behövs för att ärendet slutligen skall kunna avgöras. När det gäller handläggningsfrister för beslut om godkännande av om villkor för tillhandahållandet av balanstjänster är objektiva, icke-diskriminerande och avspeglar verkliga kostnader, enligt det förslag som vi redovisar under avsnitt 3.4.4, torde det vara tillräckligt att ett sådant beslut kan överklagas till allmän Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet Med hänsyn härtill behöver sådana handläggningsfrister som avses i artikel 23.5 inte införas i denna del. 3.5.1Underrättelse om allmännyttiga tjänster m.m. Bedömning: Någon åtgärd krävs inte för att införliva direktivets bestämmelser om övervakning och rapportering i svensk lagstiftning. Regeringen bör underrätta kommissionen om vilka samhällsomfattande och allmännyttiga tjänster som ålagts elnäts- och elhandelsföretagen. Sådan underrättelse bör ske första gången . Underrättelser bör därefter ske . Enligt artikel 3.9 skall medlemsstaterna, när de genomfört direktivet, informera kommissionen om vilka åtgärder som vidtagits för att fullgöra förpliktelserna att tillhandahålla allmännyttiga tjänster, inklusive konsument- och miljöskyddsåtgärder, och om åtgärdernas eventuella inverkan på nationell och internationell konkurrens, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller inte. Medlemsstaterna skall därefter underrätta kommissionen om eventuella ändringar av dessa åtgärder, oavsett om åtgärderna kräver undantag från direktivet eller ej. Direktivet innehåller inget krav på att medlemsstaterna skall ålägga företag inom elsektorn att tillhandahålla allmännyttiga tjänster. Vi föreslår inte heller att företagen skall åläggas fler allmännyttiga tjänster utöver de som finns införda i den svenska ellagen och som exemplifieras under avsnitt 2.3.2. Direktivet föreskriver däremot att i vart fall alla hushållskunder skall garanteras samhällsomfattande tjänster i form av elleveranser av en bestämd kvalitet till jämförbara priser. Med hänsyn till de överväganden som redovisas under avsnitt 2.3.2 föreslås inte införandet av några sådana samhällsomfattande tjänster. Rapporteringsskyldigheten i artikel 3.9 måste fullgöras oavsett om företagen åläggs att tillhandahålla samhållsomfattande och Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet allmännyttiga tjänster eller inte. Rapporteringen skall äga rum första gången därefter . 3.5.2Övervakning och rapportering av åtgärder för försörjningstryggheten Bedömning: Någon åtgärd krävs inte för att införliva direktivets bestämmelser om övervakning och rapportering om försörjningssituationen i svensk lagstiftning. En uppgift att följa och analysera den svenska energiförsörjningssituationen kan med fördel regleras i regleringsbrev eller i dess instruktion. Uppgiften bör utföras i samråd med och resultera i en årlig rapport till regeringen. Regeringen bör rapportera resultatet av analyserna till kommissionen. Sådan underrättelse bör ske . Rapportering bör därefter ske Av artikel 4 framgår att medlemsstaterna skall se till att frågor som rör försörjningstryggheten övervakas. Övervakningen skall särskilt omfatta balansen mellan tillgång och efterfrågan på den inhemska marknaden, förväntad framtida efterfrågan, ytterligare kapacitet som planeras eller håller på att anläggas, samt nätens kvalitet och underhållsnivå samt åtgärder för att täcka efterfrågetoppar och hantera brister i leverans från en eller flera leverantörers sida. och har som redovisats under avsnitt 2.3.2 om artikel 4 ett ansvar inom detta område. Någon åtgärd för att införliva direktivets regler i denna fråga i svensk lagstiftning torde inte behövas. Med hänsyn till den rapportering som skall tillställas kommissionen bör det emellertid åvila en av sektorsmyndigheterna att ansvara för att försörjningssituationen i följs och analyseras och att resultatet redovisas till regeringen. En lämplig ordning bör därför vara att ges ett sådant uppdrag i samråd med . Uppgiften kan med fördel regleras genom myndighetens regleringsbrev eller i dess instruktion. En uppgift att följa och analysera försörjningssituationen innebär däremot inte att ansvaret för att övervaka och rapportera Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet frågor som rör försörjningstrygghet överlåts till på det sätt som avses i direktivets artikel 4. Regeringen bör vara den myndighet som ytterst ansvarar för övervakningen av försörjningstryggheten och rapporteringen gentemot kommissionen. Fråga uppkommer emellertid när en sådan rapportering måste äga rum . Av direktivets artikel 30 framgår att medlemsstaterna skall sätta i kraft de lagar som är nödvändiga för att direktivet skall följas . Detta innebär att en sådan rapporteringsskyldighet som avses i artikel 4 inte kan äga rum förrän tidigast påföljande år dvs. och därefter äga rum . Bedömning: Någon åtgärd krävs inte för att införliva direktivets bestämmelser om tillsynsmyndigheternas årsrapportering i svensk lagstiftning. En uppgift att offentliggöra resultatet av tillsynsmyndigheternas tillsyn på elmarknaden i en årlig rapport kan med fördel regleras i regleringsbrev eller i dess instruktion. Då tillsynen också avser graden av insyn och konkurrens på elmarknaden bör uppgiften utföras i samråd med . Som anförts under avsnitt 3.4.1 är endast och tillsynsmyndigheter enligt elmarknadsdirektivets definition. Av direktivets artikel 23.1 andra stycket framgår att sådana tillsynsmyndigheter skall offentliggöra resultatet av sin övervakningsverksamhet i en årsrapport. Med hänvisning till att är den myndighet som, med undantag för frågor som rör elsäkerhet och driftsäkerhet samt vissa bestämmelser om elleverantörernas skyldigheter enligt ellagen, har ansvaret för tillsynen över efterlevnaden av ellagen bör också vara den myndighet som ansvarar för att publicera en sådan rapport. Rapporteringen bör, med hänsyn till att graden av insyn och konkurrens på elmarknaden skall redovisas, ske i samråd med . Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet Någon åtgärd för att införliva direktivets regler i denna fråga i svensk lagstiftning torde inte krävas. Ett sådant rapporterings- och publiceringskrav kan däremot ingå som en del i regleringsbrev eller framgå av myndighetens instruktion. 3.5.4Rapportering av konkurrensen på elmarknaden Bedömning: Någon åtgärd krävs inte för att införliva direktivets bestämmelser om rapportering i konkurrensfrågor i svensk lagstiftning. bör överlämna en rapport till kommissionen avseende vissa konkurrensfrågor på elmarknaden. Skyldigheten att överlämna en sådan rapport kan med fördel regleras i regleringsbrev eller i dess instruktion. Då rapporten skall innefatta en undersökning av hur ägarförhållandena förändrats på marknaden och vilka åtgärder som vidtagit för att förbättra sammanlänkningen bör uppgiften utföras i samråd med . Sådan underrättelse bör ske . Rapportering bör därefter ske fram till och med och därefter vart annat år. Av direktivets artikel 23.8 framgår att medlemsstaterna skall inrätta lämpliga och effektiva system för reglering, kontroll och öppenhet för att förhindra missbruk av dominerande ställning. I har , enligt konkurrenslagens bestämmelser, en möjlighet att ingripa mot missbruk av dominerande ställning. Verket kan också tillämpa artikel 82 i fördraget, om missbruk av dominerade ställning, direkt om samhandeln mellan medlemsstaterna påverkas. Med hänsyn härtill bör vara den myndighet som är bäst skickad att till kommissionen överlämna en rapport om dominerade marknadsställning, underprissättning och andra konkurrenshämmande åtgärder på elmarknaden. Någon åtgärd för att införliva direktivets regler i denna fråga i svensk lagstiftning bör däremot inte krävas. I stället kan frågan regleras i regleringsbrev eller i dess instruktion. Då rapporten bl.a. skall omfatta en redogörelse för Överväganden och förslag avseende elmarknadsdirektivet ägarförhållandena på marknaden och vilka åtgärder som vidtagits för att förbättra sammanlänkningen bör rapporteringen ske i samråd med . Av direktivet framgår att rapporteringen skall ske fram till och med och därefter vart annat år. En sådan rapporteringsskyldighet kan inte äga rum förrän tidigast året efter det arr direktivet införlivats i nationell lagstiftning dvs. 3.5.5Övervakning och rapportering av elimport Bedömning: Någon åtgärd krävs inte för att införliva direktivets bestämmelser om övervakning och rapportering i svensk lagstiftning. En skyldighet att rapportera elimport från länder utanför Europeiska unionen uttryckt i fysiska flöden till regeringen bör införas i Svenska kraftnäts regleringsbrev eller instruktion. Uppgiften att informera kommissionen om de tre föregående månadernas elimport från länder utanför den Europeiska unionen bör åligga regeringen. I artikel 25 anges att medlemsstaterna, , skall informera kommissionen om de tre föregående månadernas elimport från tredje land, uttryckt i fysiska flöden. Tredje land är sådana länder som står utanför den Europeiska unionen. Med nuvarande utlandsförbindelser innebär detta att , för direktivets ikraftträdande , kommer att vara skyldigt att till kommissionen rapportera den elimport som äger rum från . Någon åtgärd för att införliva direktivets regler i denna fråga i svensk lagstiftning torde inte krävas. Som systemansvarig myndighet har uppgifter om elimport från tredje land uttryckt i fysiska flöden. En skyldighet för att rapportera sådana uppgifter till regeringen bör därför införas. En sådan skyldighet kan regleras i Svenska kraftnäts regleringsbrev eller i dess instruktion. Regeringen bör däremot vara den myndighet som rapporterar de aktuella värdena avseende elimporten till kommissionen. 4Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet Utredningen har i uppdrag att analysera frågan om en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet. Denna fråga har redan tidigare varit föremål för utredning i flera omgångar, och förslag om åtgärder har också behandlats av . Utredningens uppdrag avser en kompletterande analys, som dessutom påkallas av att det nya elmarknadsdirektivet innehåller bestämmelser av detta slag. Utredningens förslag redovisas nedan efter en inledande bakgrundsbeskrivning. Ellagen stadgar att en juridisk person som bedriver nätverksamhet inte får bedriva produktion av eller handel med el. All annan kommersiell verksamhet får dock bedrivas inom samma juridiska person som nätverksamheten. Den som bedriver såväl nätverksamhet som annan verksamhet skall ekonomiskt redovisa nätverksamheten separat. Detta innebär att den ekonomiska aktivitet som är hänförlig till nätverksamheten skall brytas ut och sammanställas i en årsrapport. Till årsrapporten skall också fogas en särskild rapport som innehåller finansiella nyckeltal och teknisk information om elnätet. Årsrapporten och den särskilda rapporten är viktiga underlag för nätmyndighetens tillsyn. tillsyn över den monopolbedrivna nätverksamheten skall bl.a. säkerställa skäliga nättariffer i nätverksamheten och motverka risken för att nätföretagen subventionerar annan verksamhet. Elnätverksamhet bedrivs som ett s.k. naturligt monopol, och utan särskild kontroll finns det därför möjligheter att täcka även höga kostnader genom nättariffen. Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet En utgångspunkt i ellagen är att nättarifferna skall vara skäliga och att nätverksamhet endast skall belastas av kostnader som hör till denna. En subventionering, som innebär att överskott från nätverksamhet används för att stödja konkurrensutsatt verksamhet, kan också leda till att konkurrensen i den konkurrensutsatta verksamheten snedvrids. En sådan snedvridning av konkurrensen kan med tiden leda till ett minskat konkurrenstryck och ökade priser i konsumentledet. konstaterade i delbetänkandet Elnätsföretag – regler och tillsyn (SOU 2000:90) att det i relativt stor omfattning förelåg lednings- och styrelsegemenskap mellan elnäts- och elhandelsföretag. Utredningen framhöll att lagstiftaren har beslutat att nätverksamhet enligt huvudregeln skall bedrivas åtskild från produktion av och handel med el. Att genom utbredd styrelsegemenskap inkräkta på denna bestämmelses intentioner strider mot lagstiftarens avsikt. Enligt utredningens uppfattning borde inte ledningen för ett företag som driver nätverksamhet under monopolförhållande vara densamma som också leder ett företag som verkar i konkurrens på elmarknaden. Det kan då beträffande nätverksamheten ifrågasättas om ledningen i alla sammanhang har möjlighet att i praktiken upprätthålla den avgränsning mellan verksamheterna som lagstiftaren avsett. Nätföretagen måste med nödvändighet agera neutralt gentemot alla aktörer på den konkurrensutsatta elmarknaden. föreslog därför att den avsedda åtskillnaden mellan nätverksamhet samt produktion av och handel med el skulle markeras genom en regel med innebörd att majoriteten av styrelseledamöterna i ett nätföretag inte också får ha styrelsepositioner i elhandels- eller elproduktionsföretag. Vidare skulle ett förbud införas mot gemensam verkställande direktör i nätföretag och elhandels- eller elproduktionsföretag. diskuterade också om ett undantag från de föreslagna reglerna kunde vara motiverat för mindre företag mot bakgrund av de ekonomiska konsekvenser förslaget i vissa fall skulle kunna innebära. Utredningen betonade därvid att syftet med regeln är, förutom att förstärka kravet på åtskillnad mellan nätverksamhet samt produktion av och handel med el, också att förhindra korssubventionering med åtföljande högre nättariffer. Kunder anslutna till ett litet nät har enligt utredningens mening samma berättigade krav till åtskillnad mellan verksamheterna. Utredningen föreslog därför inte att regeln skall ha ett undantag. Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet I propositionen Energimarknader i utveckling – bättre regler och tillsyn (prop. 2001/02:56) föreslog regeringen bl.a. en skärpning av kravet på åtskillnad mellan elnätsverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet i enlighet med förslag. Regeringen angav att en styrelse- och ledningsgemenskap mellan elnätsföretag och elhandelsföretag i praktiken innebär endast en formell uppdelning i skilda juridiska personer i stället för en reell sådan. Detta i sin tur urholkar till betydande del syftet med bestämmelsen. Med bl.a. denna motivering föreslog regeringen ett förbud mot gemensam verkställande direktör och gemensam styrelsemajoritet i nätföretag och elhandels- eller elproduktionsföretag. Regeringen betonade att av rättviseskäl bör ingen möjlighet till dispens från den föreslagna regeln införas. avslog dock regeringens förslag i denna del (bet. 2001/02:NU9, rskr. 2001/02:180). Enligt utskottets mening var det viktigt att det upprätthålls en klar boskillnad mellan de båda delarna av elmarknaden, men det var också väsentligt att små företag på elmarknaden inte drabbas i onödan. Om de små företagen slås ut kan konkurrensen och därmed effektiviteten på elmarknaden minska. En särskild omständighet som är värd att beakta är vidare att små elproduktionsbolag som ofta har sin bas i lokal elproduktion, baserad på förnybar och miljövänlig el, kan riskera att slås ut med den föreslagna nya bestämmelsen. Utskottet diskuterade möjligheten att införa någon form av undantag för små företag, men fann att införande av undantag alltid är förenat med problem, t.ex. olika typer av avgränsningar. Ytterligare en omständighet som, enligt utskottets mening, borde beaktas är risken för korssubventionering mellan fjärrvärmeföretag och elhandelsföretag. Om regeringens förslag skulle genomföras innebär det att en inkongruens kommer att uppstå, genom att gemensam verkställande direktör inte kommer att tillåtas för nätföretag och företag som bedriver produktion av eller handel med el, men att detta kommer att vara tillåtet för ett fjärrvärmeföretag och ett elhandelsföretag. Utskottet ansåg att detta skulle vara olyckligt. Sammantaget menade utskottet att förslaget om införande av ett förbud av den karaktär som regeringen förordat är behäftat med ett antal problem som kräver ytterligare beredning och överväganden. anmodade därför regeringen att göra en förnyad prövning av frågan och återkomma till med ett nytt förslag. Därvid bör de frågor som utskottet har berört behandlas, Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet varvid särskilt frågan om kongruens i regelverken för å ena sidan nätföretag och företag som bedriver produktion av och handel med el och å andra sidan fjärrvärmeföretag och elhandelsföretag bör uppmärksammas. Efter behandling och uttalande i frågan har det nya elmarknadsdirektivet antagits. Direktivets artikel 15 innehåller föreskrifter om åtskillnad av systemansvariga för distributionssystem som i huvudsak överensstämmer med det ovan beskrivna förslaget. I vissa avseenden är direktivets krav än mer långtgående. Innehållet i direktivets artikel 15 redovisas i avsnitt 2.3.5. 4.2Undersökning av gemensamma ledningsfunktioner i energisektorn (N 2003:03) kartlägga förekomsten av gemensamma ledningsfunktioner hos företag i energisektorn. Uppdraget redovisas i rapporten ledningsfunktioner i energisektorn (bilaga 6). Rapporten visar att gemensamma ledningsfunktioner är mycket vanliga i elsektorn men ganska ovanliga i fjärrvärmesektorn. Ungefär hälften av alla elnätsföretag (83 av 162) har en verkställande direktör (vd) som är vd i ett företag som bedriver elhandel och/eller elproduktion (elhandelsföretag). I ungefär lika många fall (87 av 162) förekommer att samtliga eller en majoritet av styrelseledamöterna i ett elhandelsföretag också ingår i styrelsen för ett nätföretag. Det är framför allt mindre koncerner som har gemensamma ledningsfunktioner. I storleksklassen över 50 000 nätkunder har endast en av totalt 14 koncerner gemensamma ledningsfunktioner. I koncerner som avyttrat sin elhandel, eller där elhandeln sker genom ett med flera kommuner samägt elhandelsföretag, förekommer i regel inte gemensamma ledningsfunktioner oavsett koncernernas storlek. Vad gäller fjärrvärmemarknaden finns sammanlagt 222 företag form bedriver fjärrvärmeverksamhet. 70 företag, eller , gemensam vd med ett eller flera andra 11 av företagen har gemensam 6 företag har gemensam vd med Åtskillnad mellan nätverksamhet och konkurrensutsatt verksamhet bedriver verksamhet som inbegriper elhandel och/eller elproduktion. I de 108 företag som bedriver fjärrvärmeverksamhet inom samma bolag som någon annan verksamhet, är den senare vanligen någon verksamhet inom energisektorn, t.ex. nätverksamhet, elhandel eller elproduktion. Av dessa 108 företag producerar 28 företag kraftvärme. Intervjuer har genomförts med sju verkställande direktörer i små energikoncerner. Fem av dessa koncerner har gemensam vd och gemensam styrelsemajoritet för energiföretagen i koncernen, och det finns fjärrvärmeproduktion och småskalig elproduktion i koncernen. De övriga två koncernerna har liknande verksamhet, men i huvudsak är ledningsfunktionerna inte gemensamma för företagen inom koncernen. Enligt de första fem intervjuerna skulle ett förbud mot gemensamma ledningsfunktioner innebära att ytterligare en vd måste anställas efter extern rekrytering.