frs · GR121431 · 2004-08-18 00:00:00 — Svar på fråga 2003/04:1431 om utjämningssystemet för LSS har frågat statsrådet om hon avser att agera för att systemet inte ska utnyttjas på ett sätt som övervältrar stora kostnader på de kommuner som har vårdplatser för personer som kan komma i fråga för LSS. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Det utjämningssystem som infördes syftar till att utjämna kostnader mellan kommunerna för insatser som ges enligt LSS. Kostnaderna per invånare varierar stort per kommun och dessa kostnader ingår inte i det ordinarie utjämningssystemet. Det fanns därför ett behov av att även ta fram ett system för utjämning av dessa kostnader. Den problematik som tas upp i din fråga om uppsägningar av avtal är ingen ny företeelse. Det nya är att kommuner nu verkar ta utjämningssystemet som grund för uppsägningar. I propositionen 2002/03:151 Utjämning av vissa kostnader för stöd och service till funktionshindrade har regeringen inte framfört att avtalen ska sägas upp och därmed överföra kostnadsansvar från en kommun till en annan kommun. Det betonas i stället att kommuners möjlighet att träffa kostnadsavtal för personer som är bosatta i en annan kommun även fortsättningsvis kommer att fylla en viktig funktion. Bestämmelsen behövs för personer med ovanliga diagnoser samt i syfte att kunna erbjuda tillfälligt boende i en annan kommun hemkommunen bygger upp en lämplig verksamhet. Den schablonkostnad som finns för varje insats enligt LSS är den genomsnittliga kostnaden per person i landet, vilket inte ska förväxlas med den faktiska kostnaden per person. Att vissa enskilda personer kan ha en faktisk kostnad som är högre eller lägre än schablonen är naturligt. Den faktiska kostnaden inkluderar bland annat skillnader i servicegrad och kvalitet, vilket inte ett utjämningssystem ska ta hänsyn till. Schablonkostnaden är ett riktvärde och inte någon maximal gräns på vad kostnaden per person kan vara. Schablonkostnaden kan därför aldrig bli en norm eller ett tak för vad insatser får kosta. En kommun kan anse att den inte får kompensation för en enskild person som har en insats som överstiger schablonkostnaden, men kommunen kan å andra sidan ha andra personer som får insatser som understiger schablonkostnaden. Utjämningssystemet ska ses som en helhet och har kommunen generellt höga kostnader får den bidrag från systemet. Vid beräkning av kommunens standardkostnad, som avgör om kommunen ska få bidrag eller betala en avgift, tas även hänsyn till kommunens personalkostnader, det så kallade personalkostnadsindexet. Syftet med indexet är att inkludera det omsorgsbehov som finns hos de personer som har insatser enligt LSS. Förenklat innebär det att om en kommun har personer som har omfattande omsorgsbehov och därmed höga kostnader beaktas även detta i utjämningssystemet. Varje ny person som får insatser enligt LSS ligger vidare till grund för standardkostnaden. Det är dock en eftersläpning med , vilket är som används i det ordinarie inkomst- och kostnadsutjämningssystemet. Det innebär att kommunen inte får kompensation från systemet för dessa nya personer. Det motsatta gäller då antalet personer med beslut enligt LSS minskar i kommunen på grund av att personen flyttar eller avlider. Då får kommunen behålla sin kompensation . Avtalsmöjligheten att en kommun har fortsatt kostnadsansvar medan den enskilde bor och till och med är folkbokförd i en annan kommun regleras enligt 17a§LSS. Statsrådet har besvarat en annan fråga som berör en del av den problematik som jag gärna vill hänvisa till. Jag instämmer med svar att det kan vara en bra lösning att personer kan vara folkbokförda och fullvärdiga kommuninnevånare där de faktiskt är bosatta som deras hemkommuner står för kostnaderna i de särskilda fall kommunen inte kan erbjuda den speciella insatsen på hemmaplan. Det är viktigt att kommuner tar till sig intentionen i lagstiftningen och agerar solidariskt i dessa ärenden. Enligt socialtjänstlagen kan en kommun flytta över ett ärende som avser vård eller någon annan åtgärd till en annan kommun. Kommer inte kommunerna överens om överflyttning, får den kommun där frågan om överflyttning kommit upp, ansöka om överflyttning av ärendet hos . Någon motsvarande bestämmelse finns inte i LSS. Det innebär att det saknas lagstöd att överflytta ett ärende enligt LSS. Personer med funktionshinder har liksom alla andra rätt att bestämma var de vill bosätta sig. Vill en person flytta till en annan kommun kan den enskilde i stället begära förhandsbesked om insatser enligt LSS. Upphäver en kommun ett beslut om insatser enligt LSS, som den enskilde önskar ha kvar, kan beslutet överklagas. En kommun kan således inte övervältra kostnader på en annan kommun med hänvisning till gällande lagstiftning.