frs · GR121025 · 2004-04-07 00:00:00 — Svar på fråga 2003/04:1025 om EU-dom C-138/02 och regeringens tal om social turism har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att bringa klarhet i på vilka grunder ämnar göra annan bedömning, i behovet av övergångsregler för nya EU-medborgare, än vad fastlagt. Bakgrunden till frågan är en meddelad dom av rörande irländske medborgaren . reste in till för att söka arbete. efter inresan ansökte han om bidrag till arbetssökande enligt de särskilda brittiska reglerna om detta. Domstolen ställdes inför tre frågor. De första två frågorna gällde huruvida var en arbetstagare enligt avdelning II i rådets förordning (EEG) nr 1612/68 av om arbetskraftens fria rörlighet och huruvida han hade rätt att uppehålla sig i med stöd av direktivet 68/360/EEG. Domstolen besvarade båda frågorna nekande. Den tredje frågan gällde om det finns någon gemenskapsrättslig bestämmelse eller princip enligt vilken en medborgare i en medlemsstat som verkligen söker ett arbete i en annan medlemsstat där kan göra anspråk på ett sådant bidrag som det brittiska bidraget till arbetssökande. Domstolen konstaterade att en unionsmedborgare som söker arbete i en annan medlemsstat omfattas av tillämpningsområdet för artikel 48 (numera artikel 39) i (rätten att röra sig fritt inom andra medlemsstaters territorium och uppehålla sig där för att söka arbete) och har rätt till likabehandling som innebär att all diskriminering av arbetstagare på grund av nationalitet ska avskaffas vad gäller anställning, lön och övriga arbets- och anställningsvillkor. När det gäller den rätt till likabehandling som tillkommer en unionsmedborgare som söker arbete i en annan medlemsstat konstaterade domstolen att den i sin tidigare praxis fastställt att arbetssökande endast har rätt till likabehandling med avseende på tillträdet till arbetet men inte vad gäller sociala och skattemässiga förmåner i den mening som avses i artikel 7.2 i förordning 1612/68. Domstolen konstaterade emellertid att inrättandet av unionsmedborgarskapet och tolkningar i andra mål, som gällt unionsmedborgares rätt till likabehandling, föranleder att man kan utesluta en ekonomisk förmån som är avsedd att underlätta tillträdet till arbete på en medlemsstats arbetsmarknad från tillämpningsområdet för artikel 48. Rättsutvecklingen har alltså inneburit en utvidgning av rätten till ekonomiska förmåner för arbetssökande i förhållande till tidigare rättspraxis. Vid prövningen av om en arbetssökande i situation, som efter ankomsten till ansökte om bidraget till arbetssökande, har samma rätt till bidrag som de personer som är bosatta i konstaterade domstolen att ett sådant bosättningskrav normalt kan innebära indirekt diskriminering på grund av nationalitet. Emellertid fann domstolen det legitimt att en medlemsstat vill säkerställa att det finns ett faktiskt samband mellan den person, som söker ett sådant bidrag som har karaktären av en social förmån, och den aktuella geografiska arbetsmarknaden. Ett sådant samband skulle bland annat kunna styrkas om det konstateras att den arbetssökande under en rimlig tidsrymd verkligen har sökt arbete i den aktuella medlemsstaten. Bosättningsvillkoret måste styras av klara och i förväg kända kriterier. Som framgår av det anförda innebär domstolens svar på den tredje frågan en viss utvidgning i förhållande till tidigare rättspraxis när det gäller en arbetssökandes rätt till sociala trygghetsförmåner. Den rätten har dock av domstolen omgärdats med villkor vilkas exakta räckvidd är svåra att bedöma. Rätten till bidrag till en arbetssökande kan inte heller direkt överföras på svenska förhållanden. En närmare redogörelse för vad som gäller i i fråga om arbetssökande finns på sidan 16 i regeringens skrivelse 2003/04:119 om Särskilda regler för arbetstagare från nya medlemsstater enligt anslutningsfördraget. Slutsatsen är att den aktuella domen inte har någon direkt betydelse för förhållandena i . Den ändrar inte heller regeringens bedömning av behovet av särskilda regler för arbetstagare från nya medlemsstater.