prot · GS0929 · 2004-11-15 00:00:00 — Det vore spännande att höra regeringens syn den skiftar ju inte med statsråd, hoppas jag, då regeringen är ett kollektiv på vad som ligger bakom att vi har 4 000 färre förtroendevalda. Beror det på att det är för dåliga villkor för dem som är förtroendevalda? Det skulle kunna vara så. Beror det på medborgarna inte velat ta uppdrag så att dessa helt enkelt har stått obemannade, herr talman, och därför har dragits in? Medborgarna efterfrågar ju och är beredda att ta förtroendeuppdrag om de får dem, har utredningar visat. Kan förtroendeuppdragen då ha minskat därför att regeringen för en politik som innebär färre kommuner? Det var ju den diskussionen vi hade förut: bidrag till att slå samman kommuner men inte till att dela kommuner. Beror det på att regeringen när vi föreslagit att ge det lokala självstyret ett reellt innehåll och legitimitet med direktval har sagt nej till detta vilket gör att man drar sig undan? Beror det på att man lägger ut ansvar men inte makt och därmed gör alla kommunalt förtroendevalda till mer eller mindre statstjänstemän, någon ordförande måhända undantagen, och då med betoning på statstjänsteman? Jag tror, herr talman, att man måste gå i motsatt riktning. Man måste söka möjligheter att utvidga rummet för självstyret. Man måste söka möjligheter att dela både makt och ansvar och bygga underifrån, inte uppifrån som har varit regeringens policy. 148 Statsrådet (): Jag har inte så mycket kvar att säga. Jag vill dock ta upp det som sade om att ha så kallade stadsdelsfullmäktige. Jag tror att det är svårt utifrån mina erfarenheter i en stad som , där vi har en väldigt aktiv fördelningspolitik och där de olika stadsdelarna också hänger samman med varandra. Det finns exempel. I exempelvis har man stadsdelsfullmäktige. Men det skapar också en väldig segregering eftersom omfördelningarna mellan stadsdelarna inte fungerar. Avslutningsvis vill jag bara säga att jag tycker att detta är en intressant diskussion. Jag skulle också vilja vända mig till , som tar upp de här allvarliga frågorna kring trakassering och ojämställd representation i kommunerna: Eftersom du är så insatt i de här frågorna vore det väl bra om du också levererade några förslag. Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2004/05:108 om mäns våld och mäns kollektiva ansvar 149 Statsrådet (): har frågat mig om jag avser att verka för att mäns ansvar för att bryta ned den patriarkala maktordningen uppmärksammas, om jag alltjämt har uppfattningen att mäns våld mot kvinnor är en kulturfråga samt vilka insatser jag avser att vidta för att jämställdhetsarbetet ska ges en mer feministisk inriktning. Mäns våld mot kvinnor är ett allvarligt samhällsproblem och det mest extrema exemplet på den obalans som råder i maktförhållandet mellan kvinnor och män i samhället. Som mycket riktigt påpekar är detta våld vanligt förekommande och väl dokumenterat, genom statistik från som följs upp och genom omfångsundersökningen Slagen dam som visar att våldet är utbrett och frekvent, liksom att våldet finns överallt. Sifos undersökning visar att av unga kvinnor i åldern har blivit slagna i ett förhållande. Det är uppgifter som ger allvarliga signaler. Kvinnojourerna har tagit ett stort ansvar för de slagna kvinnorna. har också tjejjourer vuxit fram i hela landet. Deras arbete är viktigt och bygger på frivillighet. Mäns ansvar för att bryta detta mönster är något som alltmer förekommer i den allmänna debatten. Vi ser också exempel på att män tar detta ansvar, till exempel i där över 300 män samlades till en manifestation för att protestera mot mäns självpåtagna rätt att utöva makt, kontroll och våld mot kvinnor. Det ser jag som ett verkligt viktigt initiativ som jag hoppas leder till fler sådana aktioner. kommer utredningen om uppföljning och utvärdering av kvinnofridspropositionens myndighetsuppdrag att lämna sitt betänkande och sina förslag på hur arbetet ska bedrivas framöver för att motverka mäns våld mot kvinnor. Utredaren har utvärderat samtliga åtgärder ur ett könsmaktsperspektiv, och jag ser fram emot att få ta del av dessa förslag. När det gäller mäns ansvar för att bryta ned den patriarkala maktordningen anser jag att det i hög grad handlar om att sprida kunskap om maktordningen i samhället. pågår ett arbete som innefattar kunskapsspridning. I handlingsplanen för jämställdhetspolitiken, som sträcker sig , framhålls att jämställdhetsarbetet måste ges en mer feministisk inriktning för att bryta dagens könsmaktsordning. Det innebär också att regeringen betraktar kvinnligt och manligt som sociala konstruktioner, det vill säga könsmönster som skapas utifrån uppfostran, kultur, ekonomiska ramar, maktstrukturer och politisk ideologi. Om vi inte bryter dagens könsmaktsordning kommer vi inte att uppnå ett jämställt samhälle. Som ansvarig för samordning av jämställdhetspolitiken inom regeringen kommer jag att fortsätta arbetet med att integrera ett könsmaktsperspektiv i alla politikområden och att motverka mäns våld mot kvinnor, vilket är ett av de fem fokusområdena inom jämställdhetspolitiken. 150 (): Tack så mycket för svaret! Min interpellation handlade om mäns våld mot kvinnor och mäns ansvar. Att jag ställer den frågan har ju en bakgrund. I svaret kan jag utläsa att vi är överens om att detta är ett stort samhällsproblem. Det tror jag verkligen att vi är överens om ett gigantiskt samhällsproblem. Och det handlar inte om individer, utan det handlar om strukturer i samhället. Det handlar om en könsmaktsordning, en patriarkal ordning. Däremot blir jag fundersam över om vi verkligen är överens om ansvarsfrågan när jag läser det här svaret. I min interpellation tog jag upp uttalanden som statsrådet har gjort tidigare. Jag vet att det var innan statsrådet var statsråd. Det var som opinionsbildare, och då kan man naturligtvis fläska på på ett annat sätt. Så är det ju. Men jag utgår ju ändå ifrån att det var uppriktigt och att det var åsikter som statsrådet hade. Då stod det i rubrikerna och i det statsrådet själv skrev: att definiera män som grupp och att tala om mäns ansvar när det gäller mäns våld mot kvinnor är att vara könsrasist. Så har det stått i artiklar som också statsrådet själv har skrivit. Det är ju därför som jag är mycket fundersam över hur det är med den här frågan , om statsrådet fortfarande tycker att det är ett utslag av könsrasism att tala om att män som kollektiv också har ett ansvar. Den andra frågan som jag tog upp, som handlade om kultur, ställdes också utifrån tidigare uttalanden om att mäns våld mot kvinnor är någon form av kulturfråga. Det återkommer lite i det här också, att det skulle handla om någon form av kultur. Det tredje jag tar upp är frågan: Vad är en feministisk politik? Vad är det som gör att vi har sagt att vi ska gå från en jämställdhetspolitik till en feministisk politik? Jo, det är ju, menar jag, just att man ser på frågan om makt som central. Det tycks inte statsrådet göra. För det står här i interpellationssvaret att när det gäller mäns ansvar handlar det om att sprida kunskap om maktordningen. Hur då och till vem då? Vi har rätt mycket kunskap. Är det inte fråga om att ta konsekvenserna av den? Det står också att ges en mer feministisk inriktning innebär att regeringen ser att könsmönster skapas utifrån uppfostran, kultur, ekonomiska ramar, maktstrukturer och politisk ideologi, som om de var lika tunga. Det är faktiskt att inte se att det är maktstrukturen som är basen. Det är själva maktfrågan som är grunden för den uppfostran, kultur, politiska ideologi och ekonomiska politik som sedan bär ut det här maktspråket och maktanspråken. Det vill säga maktfrågan är inte en fråga bland andra utan den är själva grunden. Det är det som är utvecklingen av politiken i feministisk riktning, att se att detta är det avgörande. Det innebär att det inte är en kulturfråga. Det är inte en uppfostringsfråga. Det är inte en informationsfrågan. Då undrar jag: Har statsrådet införlivat den här kunskapen numera, eller är det fortfarande ett uttryck för könsrasism att tala om mäns kollektiva ansvar? 151 (): Jag tycker att det är intressant att en man som omväxling har fått ansvar för jämställdhetsfrågorna i regeringen, eftersom tidigare ministrar har pratat mycket men det inte har hänt så mycket. Det ska bli spännande. Frågan om mäns våld mot kvinnor och jämställdhet är alldeles för angelägen för att bli en fråga för bara hälften av befolkningen, kvinnorna. Frågan är också alldeles för viktig för att trasslas in och kompliceras med begrepp som genus, könsmaktsordning och patriarkatets överordning. Man kan fråga vilka män som helst, eller kvinnor med för den delen, som arbetar i samhället eller kanske lyssnar på den här debatten vad begreppet könsmaktsordning säger dem. Jag tror inte att ministern kommer att få ett begripligt svar. Mina frågor till statsrådet är: På vilket sätt kan mäns våld mot kvinnor minska om man sprider kunskap om maktordningen i samhället? Vad menar ministern med att man ska integrera ett könsmaktsperspektiv i alla politikområden? Vad menas i praktiken egentligen? Mäns våld mot kvinnor har blivit en akademisk fråga fylld av begrepp och uttryck som de flesta inte känner igen. Positivt i debatten var när som landshövding sade att riktiga karlar slår inte kvinnor. Det var ett inlägg i Operation kvinnofrid, som var ganska framgångsrikt här i . Även , som var länspolismästare, var mycket kraftfull och visade var han stod. I tog männen ett ovanligt initiativ och bildade det nätverk som vi har hört om . En tidning har också bestämt att man ska offentliggöra dömda kvinnomisshandlare med namn och foto. Det skulle också vara intressant att höra hur ministern ser på det förslaget. Allt detta i krävde trots allt en kvinnas liv. Tre barn blev föräldralösa. Brottsoffren i det här fallet av våld mot kvinnor blev mångdubbelt fler än de tre barnen. Brottsoffren i det här fallet kommer aldrig att få ett tidsbestämt straff, och de kommer heller aldrig att få någon permission från sina känslor. Jag tror, herr talman, att både män och kvinnor måste arbeta tillsammans och agera kraftfullt ihop, inte var för sig, om vi ska få bukt med mäns våld mot kvinnor. Vi måste använda strategier som väcker människors sympati och vilja till engagemang snarare än rop på kollektiv bestraffning av män som grupp. Förslaget om en särskild mansskatt gav frågan närmast ett löjes skimmer. Jag undrar vad statsrådet har för inställning till det förslaget. Jag menar också att det krävs betydande insatser från rättsväsendet, från polisen framför allt, och det är inte precis ministerns område. Det finns väldigt mycket att göra. Utöver att kvinnor får hjälp och stöd från kvinnojourer krävs det framför allt att män får hjälp och behandling av sina problem när det gäller att inte kunna bemästra aggressivitet och att ha det här kontrollbehovet. Det finns i en bra verksamhet för män som misshandlar eller män som själva är rädda för sina egna okontrollerade utbrott. Det heter Kriscentrum för kvinnor eller något sådant. Den här verksamheten i riskerar att läggas ned därför att kommunen inte tillskjuter några pengar. Jag tycker att det finns viktiga saker att ta tag i när det gäller den här frågan, och jag undrar vad statsrådet slutligen har för svar på den fråga jag ställde i början: Hur kan mäns våld mot kvinnor minska om man sprider kunskap om maktordningen i samhället? 152 (): Var ska man börja någonstans? Jag väljer att avstå från kommentarer till tills vidare och fokuserar på statsrådet i stället. Med tanke på det tempo som de små grodorna har dansat ringdans ur munnen på har han en hel del att förklara. Jag kan, vis av erfarenhet, säga att man ibland blir snedvridet citerad. Man blir missförstådd. Ett citat hårdras och man har av den anledningen skäl att tillrättalägga citatet. Det som då brukar krävas är inte bara att man säger att jag tyckte inte så, jag tycker något annat , utan att man tar avstånd från tidigare uttalande, att man ber om ursäkt om någon har missförstått det man har sagt. Därför vill jag fråga om statsrådet är beredd att ta avstånd från sina tidigare uttalanden om att det skulle handla om könsrasism när man talar om mäns kollektiva ansvar för våld mot kvinnor. Därför vill jag fråga om är beredd att be de kvinnor om ursäkt som ansåg sig kränkta när han tillsammans med andra argumenterade för att misshandlande män skulle få obligatorisk gemensam vårdnad med de kvinnor som man levt tillsammans med och har barn tillsammans med och som man har misshandlat. Det som krävs här är inte bara att man informerar. Det är utmärkt att man gör det, men man måste, precis som sade i sitt anförande, ta konsekvenserna av den kunskap vi redan har. Och den är avsevärd. Det räcker inte att bara referera till vad som sägs om den kunskapen. I ett tidigare replikskifte i en delvis annan fråga använde statsrådet sitt sista inlägg, när ingen annan längre kunde tala, till att ställa frågor till om vilka konkreta förslag hon var beredd att komma med. Låt mig ge statsrådet möjligheten också i praktiken att svara på den frågan själv när det gäller detta, för i det svar som har avlämnats lyser just de konkreta förslagen relativt tydligt med sin frånvaro. Två förslag från sida: Varför inte göra en nationell kostnadsberäkning av mäns våld mot kvinnor? Sådana beräkningar har gjorts i ett stort antal länder, och det visar sig att oerhört mycket pengar också läggs ned på att män misshandlar kvinnor. Det är inte den avgörande frågan, självfallet inte. Men de män som innehar makten också över den ekonomiska politiken i världen brukar inte alltid lyssna på rationella argument i andra avseenden. De lyssnar kanske på argument av ekonomisk natur. I , , , , och har man gjort kostnadsberäkningar av vad mäns våld mot kvinnor egentligen kostar samhället. Är beredd att göra en sådan beräkning också i , som en konkret åtgärd för att komma till rätta med våldet? Vi vet hur kvinnojourerna i brottas med ekonomiska bekymmer. Den andra konkreta frågan är därför: Är statsrådet beredd att se till att staten tar det finansiella ansvaret för kvinnojourernas arbete, som en konsekvens av mäns våld mot kvinnor? Jag delar fullt ut den analys som görs i interpellationen. Jag ställer mig lika tveksam som den tidigare interpellanten till de svar som avgetts. Det är dock som tillfälle ges att tala utan att bli felciterad, snedvriden eller något annat. Varsågod, ordet är ditt! 153 Statsrådet (): Jag ska börja med frågor. Vi kanske inte ska ta upp tiden med att får berätta om de grodor som kommit ur min mun. Man har ju byggt upp enorma teorier kring bisatser där huvudsatsen sagt tvärtom. Det var någon som berättade om det i någon tidskrift. Det skulle dock vara intressant att höra vilka grodor det är. Jag vill svara både och , eftersom ni båda tar upp mitt uttryck könsrasist. Det hänför sig till en person som jag har stort förtroende för, nämligen . Det var en detalj i hennes resonemang som jag inte tyckte om, nämligen när man beskrev män på ett sätt som för mig till slut liknade det sätt som man beskrev kvinnor på. Det var ungefär som att de av naturen är så och så beskaffade. Det vill jag ta avstånd från. Jag förklarade det i artikeln. Jag kom med ett antal åtgärdsförslag, som också var i linje med det som själv tyckte. Det som jag vände mig mot var begreppet kollektiv skuld på samma sätt som jag vänder mig mot det begreppet om det skulle användas om någon etnisk minoritet. Jag tycker inte om begreppet kollektiv skuld. Kollektivt ansvar fungerar, och den individ som inte tar kollektivt ansvar hoppas jag får en känsla av skuld. Så skulle jag vilja uttrycka det. fick jag vara noga med orden. Till skulle jag vilja säga att kunskapen om könsmaktsordningen är viktig för att kunna åtgärda frågorna. Jag är rädd för att ta exempel kring strukturer, men jag ska ändå göra det. kommer det ut människor till mig och ska plocka svamp. De kommer tillbaka och har inte sett en enda svamp. Det fanns ingenting för de letade bara efter kantareller. De såg inte de andra. Det är ett exempel på strukturell diskriminering. Man ser inte allt eftersom man bara är inriktad på till exempel en man. Jag skulle vilja vända mig mot att säger att det inte görs någonting, och vilja prisa just . Under stort motstånd från infördes en sexköpslag i . Många sade att den inte kan fungera. var jag i och talade med mina jämställdhetsministerkolleger, och även integrationsministerkolleger, som börjar intressera sig för detta. De gör det eftersom man i gjort en undersökning som visar hur många kvinnor som ägnar sig åt trafficking i , och . De är mångdubbelt fler i än i och dubbelt så många i som i . Den lagen har alltså haft mycket stor betydelse. Jag besvarade lite grann det som tar upp när jag svarade , nämligen att det jag vänder mig mot är den kollektiva skulden. Låt oss stå upp för det kollektiva ansvaret och se till att det också tas individuellt. Jag tycker även att det som görs i är väldigt bra. Sedan är jag mycket nyfiken på den utvärdering och uppföljning av Kvinnofridspropositionens myndighetsuppdrag som kommer och som helt enkelt tittar på hur Kvinnofridspropositionen togs emot. Jag är också nyfiken på utredningen om omvandling av Rikskvinnocentrum till ett nationellt institut, som därmed får en mycket större tyngd. I mitt nästa inlägg ska jag komma till ytterligare några av frågor. 154 (): Kan vi då vara överens om, statsrådet, att definitionen är att män som grupp har ett ansvar, att det finns ett kollektivt ansvar hos män, och om män inte tar det ansvaret uppstår en kollektiv skuld? Nej, statsrådet skakar på huvudet. Då är det individer det handlar om. Det är intressant. Det finns ett kollektivt ansvar, men det finns ingen kollektiv skuld. Det är statsrådets definition? När det gäller makten och kulturen ställer jag frågan om statsrådet förstått skillnaden mellan makten och maktens betydelse och de andra frågor som finns uppräknade utbildning, uppfostran, ekonomi och ideologi att makten är själva kärnan, maktordningen själva basen, och sedan tar sig maktutövningen olika uttryck genom uppfostran, kultur och så vidare. Jag vill gärna veta hur pass överens vi är om detta. Det har nämligen att göra med hur man ser på ansvarsfrågan. Det har också att göra med hur man ser på regeringens ansvar i den här frågan. Det sägs i interpellationssvaret att statsrådet har samordningsansvar. Det ska väl uttydas som att statsrådet ska vara något slags jämställdhetspolis och se till att de andra statsråden sköter sig och nogsamt tar upp den här dimensionen i sin politik, vilket skulle innebära att de behöver ja, vad behöver de göra? De behöver få in lite skrivningar här och där som gör att de påminns om att det också finns ett problem i samhället som heter könsmaktsordning. Jag har sett konsekvenserna av det tänkandet. Man kan nämligen inte ställa frågor på ett sammanhållet sätt om just könsmaktsordningen när vi diskuterar lönediskrimineringen, som är intimt sammanbunden med till exempel föräldraförsäkringen och, som statsrådet också påpekar, i grunden även våld mot kvinnor. Man kan inte föra den klargörande och belysande diskussionen om hur politikens olika sakområden vävs in i varandra när könsmaktsordningen praktiseras. Det ligger på olika ministrar. Man får alltså ställa frågan till olika ministrar, och man får hör och häpna olika svar. Om man talar om föräldraförsäkring har vi en familjeminister som har en bestämd uppfattning om att det inte vore bra att individualisera den. Om man talar med arbetsmarknadsministern vill han inte tala om föräldraförsäkringen över huvud taget, och lönediskriminering är inte heller hans bord. Om man talar med jämställdhetsministern åtminstone den tidigare tycker hon att det är intressant att det finns olika uppfattningar. Var ska vi tala om könsmaktsordningens sammanhållande roll? Det undrar jag. Om regeringen menar allvar med jämställdhetsfrågorna och menar allvar med att vilja utveckla en feministisk politik krävs det ett statsråd som har ansvar inte bara för att fördela papper till andra ministrar utan också för att utveckla politiken ett statsråd som har ett eget politikområde, ett departement till sitt förfogande och en myndighet som verkställer de kloka beslut som förhoppningsvis kommer att fattas. Det krävs också ett utskott i där vi kan diskutera hela denna sammanhållna maktordning. Jag undrar hur statsrådet ser på en sådan utveckling av politiken. 155 (): Jag fick inget svar på frågan vad statsrådet menar med att man ska integrera ett könsmaktsperspektiv i alla politikområden. Vad menas egentligen med det i praktiken? Det blev ganska obegripligt. Jag är glad för svaret att det inte finns ett kollektivt ansvar för män som grupp. Jag menar att var och en har ett eget ansvar. Om man säger att det finns ett kollektivt ansvar blir det som med parollen om allas ansvar, ingens ansvar. Däremot ska vi säga nej och aldrig acceptera mäns våld mot kvinnor det är en annan fråga. För mig blir det obegripligt när frågan om den här allvarliga brottsligheten så mycket kommer att hanteras och diskuteras utifrån begreppet könsmaktsordning. Tror ministern på allvar att spridningen av just det här budskapet kommer att minska våldsbrotten i samhället? Är det avsaknaden av diskussioner om patriarkatet, männens kollektiva ansvar och könsmaktsordningen som är orsaken till den under Socialdemokraterna galopperande våldsbrottsligheten? Finns det inga andra orsaker till att våldsbrotten ökar i samhället, eller är det här lösningen på alla bekymmer? I så fall är det ganska enkelt. Det finns ju många arbetslösa akademiker som säkert kan ombildas till könsmaktsexperter och åka runt och informera i skolor, i , i sporthallar, ja, var det nu kan vara kanske också i fabriker och träffa män, för män som misshandlar finns inom alla kategorier. Utbilda dem i könsmaktsordning, så får vi se om våldsbrotten minskar! Själv är jag väldigt skeptisk till det. Det finns väldigt många orsaker till brottslighet och till mäns våld mot kvinnor. Jag tror inte att det här är lösningen. 156 (): Låt oss något formulera om frågan om kollektivt ansvar och kollektiv skuld. Vi kan kanske uttrycka det så här: Om män inte är en del av lösningen, är de då en del av problemet? Det är nämligen precis det som frågan om kollektivt ansvar och kollektiv skuld handlar om. Om man inte är en delaktig aktör för att bryta könsmaktsordningen, för att avbryta mäns våld mot kvinnor och aktivt ta ställning är man en del av den tysta majoritet som legitimerar att dessa övergrepp sker. Om frågan ställs på det sättet, är statsrådet då beredd att något korrigera sina tidigare uttalanden? Jag kan inte, eftersom statsrådet nu inbjuder mig, undgå att tala om någon av de grodor som hoppat ur munnen på genom att ta ett citat från en av våra stora dagstidningar. Enligt den tidningen säger statsrådet följande: Vi behöver en växande tjänstesektor. Inte minst tänker jag på dem som kommer hit som flyktingar och som kan baka bröd, sy, passa barn och städa. De ska kunna få utlopp för sitt kunnande och dessutom få betalt för det. Om detta inte är en groda är det märkligt och värt en interpellationsdebatt i sig. I så fall kommer den . Jag ställde några frågor, och statsrådet sade att jag skulle få svar på dem. Det ser jag fram emot. Men låt det då inte bara gälla de frågor av konkret karaktär som jag ställt kring en kostnadsberäkning för mäns våld mot kvinnor och hur vi från statens sida kan ta ett finansiellt ansvar för kvinnojourerna. Jag gav nu statsrådet tillfälle att ta avstånd från begreppet könsrasist när man talar om kollektiv skuld och kollektivt ansvar och att dessutom be om ursäkt till de kvinnor som känner sig kränkta därför att de levt med en misshandlande man som sedan, enligt statsrådets tidigare åsikter, ska få obligatorisk gemensam vårdnad. Är du beredd att dra dessa slutsatser av dina tidigare ställningstaganden eller ej? 157 Statsrådet (): Jag vet inte, , men du gör mig rätt besviken när du vränger citat hit och dit.