prot · GR09118 · 2004-05-19 00:00:00 — 50 Justitieminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att det arbete som pågår i om barns skuldsättning inriktas på skadeståndsskulder och inte bara på fordonsrelaterade skulder. Hon har också frågat mig om jag tänker vidta åtgärder för att förändra den nuvarande lagstiftningen när det gäller skadeståndsskyldighet för barn, i synnerhet för barn . Det arbete som nämner har till syfte att hindra och förebygga att föräldrar på ett illojalt sätt skuldsätter sina barn. Arbetet har i huvudsak den inriktning som anges i interpellationen. Det är riktigt att det ska utföras i två steg. Det första steget består i att införa en underrättelseskyldighet för bland annat kronofogdemyndigheten i förhållande till överförmyndaren. Därigenom kommer förutsättningarna för överförmyndarens tillsyn att förbättras eftersom han eller hon automatiskt får kännedom om skuldsättning som drabbar barn. Regeringen har fattat beslut om de förordningsändringar som är nödvändiga för att åstadkomma detta. Det är viktigt att betona att kronofogdemyndighetens underrättelseskyldighet inte är begränsad till fordonsrelaterade skulder. Tvärtom kommer den att omfatta alla typer av skulder, således i princip också skadeståndsskulder. Vad efterlyser i sin första fråga är alltså delvis redan verklighet. Jag har inte för avsikt att verka för några ändringar av den övergripande regleringen om barns skadeståndsansvar. Grundtanken i denna reglering är att skadeståndsskyldighetens omfattning i dessa fall ska bestämmas efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Vid denna bedömning beaktas bland annat barnets ålder och mognad samt handlingens beskaffenhet och den skadelidandes behov av skadeståndet. En helt avgörande fråga blir också om barnet är skyddat av ansvarsförsäkring. Möjligheten att jämka skadeståndsskyldigheten används främst i de numera ganska ovanliga fall där barnet står utan den typen av försäkring. Lagen uppställer inte någon nedre åldersgräns för skadeståndsskyldighet. Men detta innebär inte att man tänker sig att de allra minsta barnen ska kunna göras skadeståndsskyldiga. Så har inte heller skett i rättspraxis. När det gäller skador som vållats av små barn kan det i stället bli aktuellt att göra föräldrarna ansvariga. Detta förutsätter dock att skadan kan anses ha orsakats av föräldrarnas bristande tillsyn över barnet. Någon form av vållande måste alltså föreligga på föräldrarnas sida. Det finns inte och är inte heller aktuellt att införa något strikt ansvar för skador som har orsakats av barn. 51 (): Regeringen har ju enligt ansvaret för att lagstiftning och myndighetsutövning ska vara för barnets bästa. Därför blir inte riktigt mitt angreppssätt detsamma som justitieministerns. Men jag är väldigt tacksam för det här svaret och den öppning som det ger beträffande att regeringen avser att se över helheten. Det finns dock 6 650 skuldsatta barn i kronofogdemyndighetens register. De är tillsammans skyldiga staten . Vid regeringens presentation i samband med att lagutskottet hade en hearing om skuldsatta barn betonade man att det enbart var de , av de , som hör till kategorin fordonsrelaterade skulder som regeringen tog ett grepp om. I lagutskottet diskuterade vi detta och fick in en skrivning i betänkandet som sedermera antog om att regeringen borde se över hela den här situationen. Föräldrar och andra vuxna har tillsynsplikt över barn. Jag tycker att det är viktigt i det här sammanhanget att påpeka föräldraansvaret. Om barnets vårdnadshavare har en hemförsäkring kan barnet åläggas full skadeståndsskyldighet. När hemförsäkring saknas, vilket är fallet , sätts visserligen beloppet ned till ett skäligt belopp enligt den rättspraxis jag har funnit beroende på barnets betalningsmöjlighet, men barnet är fortfarande ersättningsskyldigt. Det innebär i princip att ett barn som kanske ärvt en anhörig får betala hela skadeståndet, medan ett barn utan tillgångar får jämkning. Skuldsatta barn skulle kunna delas in i två kategorier, nämligen barn som på egen hand har ådragit sig sina skulder och barn där vårdnadshavare eller annan ansvarig gjort barnen betalningsansvariga. Vad jag finner av ministerns svar är det i första hand den senare gruppen som man tar greppet över. Jag anser att en vårdnadshavare alltid har ansvar för ett barns skulder när barnet är alldeles oavsett om barnet självt gjort sig skyldig eller om det är föräldern. Jag tycker att det är synd att ett barn ska ställas till svars, när det egentligen handlar om föräldrarnas tillkortakommande när det gäller att teckna försäkringar. Oavsett orsaken till ett barns skulder måste man ju ta sig en funderare över dem som har uppkommit innan barnet har fyllt . Är det rimligt att ett barns skadestånd ska kunna växa med ränta på ränta tills barnet är och därmed går ut i livet utan möjlighet att få en lägenhet, ett telefonabonnemang, ett kreditkort eller annat? Man får med sig en skuldbörda i ryggsäcken. Utifrån det perspektivet ville jag att ministern skulle svara på om man är beredd att utreda vilka konsekvenser det får att unga människor berövas sin livslust på grund av att något hänt innan de är straffmyndiga. 52 Justitieminister (): När det gäller skadestånd kan man aldrig bygga upp ett system som innebär att ingen drabbas. Det är viktigt att det vilar på avtals- och skadeståndsrättsliga grunder, men det är naturligtvis särskilda förutsättningar när barnen är väldigt små. Jämkningsmöjligheten innebär att det faktiskt kan sättas ned till noll så att man helt blir befriad. Det avgör omständigheterna i det enskilda fallet. Det är en viktig princip. Det är de illojala skulderna som vi vill komma åt med detta arbete. Enligt min uppfattning vore det orimligt att lägga ett strikt ansvar på föräldrarna. Om ett barn börjar hänge sig åt klotter i väldigt stor omfattning skulle föräldrarna bli fullständigt ruinerade om de skulle ersätta sina barns skador. Då skulle man verkligen kunna tala om katastrof inte bara för barnen utan för hela familjen. 53 (): Jag håller med om att det här är en svår problematik. Om jag hade tyckt att jag hade något riktigt bra förslag hade jag presenterat det i en motion eller liknande, men har jag inte det. Jag har bara ett bekymmer som jag vill att regeringen ska titta på och ministern ta sig an. Ett barn har inte rätt att vara i barnomsorgen när det är . Men det är inte säkert att en elvaåring förstår innebörden av att till exempel klottra på en vägg eller kasta sten på en bil eller liknande, särskilt inte om det blir lockat av lite äldre ungdomar. Då blir det ett problem. Det blir ett problem för att denna tioelvaåring kan få ett högt skadestånd som den får dras med tills den är . Sedan ska det börja krävas av dem. Jag menar att risken är att de här ungdomarna aldrig kommer på fötter eftersom de känner sig tyngda redan i den åldern. De kan aldrig starta. Också en del av de små stickprov som jag har tagit visar att det här inte är bra. Det finns nämligen ingen gräns för när ett barn är moget att bedöma faran i att begå den typen av handlingar. finns det ingen enhetlig gräns för från vilken ålder föräldrarna, dagispersonal eller andra bär det fulla ansvaret. Från vilken ålder kan vi utgå från att det här ska justeras? Siffrorna är ju skrämmande, och bekymren är skrämmande. Från min sida sett räcker det inte att överförmyndaren får vetskap om att ungdomarna finns i kronofogdens register. Det räcker möjligtvis när man ska förhindra att föräldrar gör sina barn skadeståndsskyldiga. Där tycker jag att regeringen har kommit på nya fräscha idéer som till exempel att registrera bilarna på ägare och brukare. Jag har tagit del av ert arbete. Jag tycker att det verkar vara framgångsrikt. Men jag är bekymrad över den andra delen där unga människor inte klarar av att få rätsida på sina liv därför att de ser mörkt på vad som har drabbat dem. Min önskan med den här interpellationen var egentligen att väcka ministern och regeringen för att man behöver ta ett helhetsgrepp över barnets situation och utgå från det. Jag skulle vilja få ett svar från ministern på om man inte kan tänka sig att inom det arbete som bedrivs inom regeringen när det gäller fordonsrelaterade skulder eller skulder som på något vis har åsamkats barnen på grund av att föräldrarna har varit vårdslösa kompletteras med att man ser helhetsperspektivet när barn har en skuldbörda i ryggsäcken när de är och har fått den innan de är straffmyndiga. Det är också en liten poäng att de inte kan ställas inför rätta, men ändå kan ådömas ett skadestånd. 54 Justitieminister (): Om föräldrarna är vårdslösa i sin fostran eller uppsikt kan de bli skadeståndsskyldiga . Det är inte något som behöver införas. Den möjligheten finns. Det här är ju inte någon ny fråga. Det är en gammal princip som har funnits . Det har utretts ordentligt, och man har vägt för- och nackdelar. Inte minst med tanke på den belastning som finns på , dels med egna förslag, dels med beställningar från , tycker jag inte att man ska börja utreda sådant där man redan från början vet att man sannolikt inte tycker att det är en bra lösning. Här gäller det de skulder som man särskilt vill komma åt, nämligen när man skriver över dem på barn och så vidare. Som jag sade drabbar det naturligtvis ett barn hårt att bli skadeståndsskyldigt. Ett barn som exempelvis orsakar en eldsvåda i en skola kan också bli skadeståndsskyldigt till stora belopp, men det skulle vara ännu värre för barnet och hela familjen om föräldrarna skulle överta en skuld på kanske . Det skulle inte på något sätt skydda barnet. Det skulle innebära att föräldrarna var tvungna att betala det, kanske med hot om att försälja allt de äger och har. Det skulle inte heller vara någon bra lösning för barnet. Sammantaget tycker jag att vi har en bra balans, utom att vi måste komma åt dessa skulder. Det är ett ofog. Det är på det sättet vi nu vill arbeta. 55 (): I den hearing som lagutskottet anordnade kring frågan om skuldsatta barn lyfte bland annat fram att detta inte är lyckosamt, och har gjort det i sina rapporter till regeringen gång efter annan när det har gällt barns situation. Jag tror inte heller på idén att föräldrarna skulle få ta detta. Det är därför jag tycker att det är viktigt att regeringen tar med det i sitt helhetspaket. Vi vill väl alla trots allt ha unga människor som med tillförsikt kan se framtiden an och se sina möjligheter. Det jag vill komma åt är att de barn som inte är straffmyndiga ändå får skadestånd som växer. De kanske inte begriper att de ska drabbas av det och få dåliga möjligheter till en bra start i livet. Jag hoppas på att regeringen tar tag i detta, annars hamnar vi trots allt i att barn blir skadeståndsskyldiga utan att de varit förmögna att inse vad de åsamkar sig om de deltar i olika aktiviteter. Där måste vi hitta en rätsida. Jag tycker inte att det är rätt av regeringen att glömma bort barn i den här situationen eftersom de är barn när de är . Man måste åtminstone hitta bra lösningar för hur man ska handskas med detta när de är . 56 Justitieminister (): Man kan aldrig undvika situationer där människor blir lidande. Men jag tror att om man skulle införa en sådan regel att till exempel en 1314-åring aldrig skulle bli skadeståndsskyldig vore det faktiskt ett bristande ansvar, och det vore väldigt lätt för denna 1314-åring som till exempel har startat med omfattande klotter och som känner till att det inte spelar någon roll vad han eller hon gör eftersom varken denna 1314-åring, föräldrarna eller någon annan kommer att få betala skadestånd. Och om man skulle välja lösningen att föräldrarna skulle få betala det skulle föräldrarna bli så drabbade att det skulle drabba hela familjen. Jag tycker därför att vi ändå har en bra ordning med undantag av det som vi vill förändra. Men låt oss ändå fortsätta den diskussion som pågår eftersom det naturligtvis finns för- och nackdelar med alla olika alternativ. Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2003/04:478 om assisterad befruktning för lesbiska kvinnor 57 Justitieminister (): har frågat mig vilken grund jag hade för att i en interpellationsdebatt säga att frågan om assisterad befruktning för lesbiska kvinnor var politiskt avgjord. Hon har även frågat vilka åtgärder jag tänker vidta för att ett tillräckligt utredningsunderlag i den frågan presenteras . påpekar att jag i interpellationsdebatten sade att frågan om assisterad befruktning för lesbiska kvinnor var politiskt avgjord. Jag syftade bland annat på de riktlinjer som den socialdemokratiska kongressen antog . Där beslutades att det av principiella skäl borde införas en möjlighet till assisterad befruktning för lesbiska kvinnor. Liknande principiella ställningstaganden finns, efter vad jag förstått, hos andra riksdagspartier. Frågan om assisterad befruktning för lesbiska partner och sambor har övervägts av Kommittén om barn i homosexuella familjer. Kommitténs förslag är att en rätt till assisterad befruktning för lesbiska par införs. Många av remissinstanserna har varit positiva, men många har också avstyrkt förslaget. Kritiken tar bland annat sikte på kommitténs förslag om hur det rättsliga föräldraskapet ska lösas. Regeringen och har därför ansett att andra sätt att lösa föräldraskapet måste övervägas och att en möjlighet till assisterad befruktning inte bör införas innan ställning har tagits till den frågan. Det är mot denna bakgrund som departementspromemorian om föräldraskapsfrågan remitterats. I promemorian föreslås en annan lösning på föräldraskapet. Som konstateras i departementspromemorian har regeringen ännu inte tagit ställning. Något ställningstagande från finns inte heller. och jag är helt överens om att det är viktigt att regeringen och får ett tillräckligt och ett bra beslutsunderlag. Just av den anledningen gav regeringen i uppdrag till kommittén att undersöka villkoren för barn i homosexuella familjer. Och kommitténs betänkande innehåller en redovisning av den forskning på området som har bedömts relevant. Remissinstanserna har också lämnat värdefulla synpunkter. Med kommitténs betänkande och det underlag vi får genom departementspromemorian samt remissynpunkterna så bör vi få det underlag som behövs. 58 (): Den här frågan har faktiskt att göra med den demokratiska processen. Vi har debatterat den här i kammaren, och vi har i lagutskottet behandlat flera frågor och motionsyrkanden under den här våren. Det som har väckt mest uppmärksamhet utåt sett och lett till 37 000 namnunderskrifter gäller frågan om könsneutrala äktenskap. Det tidigare betänkandet hette Barn och föräldrar och var en samling allmänna motionsyrkanden. Vad som har bekymrat mig i den här frågan är att det överallt har skrivits på ett sådant sätt att ministerns svar , då han sade att det var politiskt avgjort, har blivit nästan en sanning, som att och regeringen redan har fattat beslut. Det är lite allvarligt för den demokratiska processen i flera avseenden, bland annat att det faktiskt inte är så viktigt med riksdags- och regeringsbeslut längre utan att det räcker att partierna har gjort principiella ställningstaganden. Det tycker jag är synd. Vi har alltså i den här kammaren beslutat utifrån två betänkanden den här våren där det klart och tydligt står att frågan är politiskt avgjord. Enligt ministern har vi alltså haft det som beslutsunderlag. Jag tycker att det är att vilseföra både riksdagsledamöter och människor i allmänhet om man tror att beslutet är fattat när varken regering eller riksdag har fattat något beslut. Tvärtom går vi och väntar på underlag. Och vi vet att det var 15 remissinstanser som var kritiska. Och får vi kanske ytterligare underlag. Och ministern skriver i sitt svar att det är viktigt att vi får ett bra beslutsunderlag. Jag tycker att det är synd att inte någon har haft civilkurage att tala om redan i samband med det första betänkandet i vår jag reserverade mig mot att det stod på det sättet eftersom jag inte hade funnit något beslut att det inte finns något beslut. finns det de facto ett beslut från regeringen där man har accepterat att det som egentligen inte är en fullträff eller en sanning står i underlaget. Hur anser ministern att vi ska hantera den här typen av frågor? Kan saker vara politiskt avgjorda därför att det finns substans i vissa partiers uttalanden och utlåtanden? Ska vi vara rädda för det? I så fall är det ju väldigt många frågor som aldrig behöver debatteras i kammaren över huvud taget eller utsättas för votering. 59 (): Jag vill tacka justitieministern för svaret. Jag kan bara konstatera att det här är en fråga som , regeringen och har samarbetat om. Jag vill också uttrycka min uppskattning för den departementspromemoria som vi gemensamt står bakom och som har presenterats och som är ute på remiss . Beträffande om frågan om lesbiska kvinnors rätt till assisterad befruktning är politiskt avgjord eller ej kan jag bara hålla med justitieministern om att det är många partier i och även lagutskottet som har uttalat att man vill att lesbiska kvinnor ska tillåtas insemineras vid allmänna sjukhus och kliniker. Därför kan jag bara hålla med justitieministern och påpeka att det tydliga svar som justitieministern lämnade i en interpellationsdebatt om att frågan var politiskt avgjord faktiskt var mycket bra. Den tydligheten har jag länge efterlyst från regeringen, och jag är väldigt nöjd med att justitieministern var väldigt tydlig då. Eftersom jag inte tycker att det här är någon särskilt stor fråga vill jag i stället ta upp en annan sak. Det har ju inte fattats några beslut vare sig i riksdag eller regering, utan vi samarbetar politiskt över partigränser och förbereder de beslut som komma ska. Jag vill ställa en fråga till justitieministern angående något i denna promemoria. Det har ju riktats kritik. Och det ska bli spännande att se vilka remissvar vi kommer att få med anledning av departementspromemorian. Det handlar bland annat om att man ska behandla heterosexuella och homosexuella par olika. Jag förstår om justitieministern tänker invänta de remissvar som kommer att komma innan man gör något ställningstagande, och för övrigt är det som håller i frågan. Men jag skulle ändå vilja ha ett svar på huruvida justitieministern anser att det är viktigt att så långt som möjligt försöka leda lesbiska kvinnor till att inseminera sig inom sjukvården här i i stället för att åka utomlands där de inte får något rättsligt förfarande i fråga om att barnen ska kunna få reda på sitt biologiska ursprung, vilket de faktiskt får enligt det förslag som finns i departementspromemorian. När en kvinna insemineras på sjukhus ska spermadonatorns namn skrivas in i en särskild akt så att barnet kan få redan på det. Min fråga handlar alltså om det som är huvudpunkten i den här departementspromemorian, nämligen barnets bästa. Utgångspunkten i departementspromemorian liksom generellt är barns rätt och det rättsliga föräldraskapet för att barn till homosexuella föräldrar ska få samma juridiska och rättsliga förfarande som barn till heterosexuella föräldrar. Därför tycker jag att den frågan är viktig, inte minst i förhållande till det beredningsarbete som tar vid när remissvaren med anledning av departementspromemorian kommer in. 60 Justitieminister (): Jag är inte alldeles säker på att jag förstått din fråga, . Om jag gjort det är svaret att det ska vara samma rätt för de här kvinnorna på sjukhus i . Du får väl återkomma, så får vi se om jag har möjlighet att svara. Annars får vi ta det . Jag vill återigen svara på den fråga som ställer och som finns med i interpellationen. Vart och ett av våra partier har ju den ordning som anses bäst lämpad för att följa de demokratiska principerna. För det socialdemokratiska partiet är det, som väl vet, den socialdemokratiska kongressen som är det högsta organet. Där fattas de principiella och viktiga besluten. Det vore tvärtom väldigt odemokratiskt om jag gick emot ett sådant beslut. Har man tagit ställning så som man gjort på den socialdemokratiska kongressen kan jag inte göra annat än följa denna. delar jag den uppfattningen, så det här är inget problem för mig. Jag ville bara säga detta för att visa på hur viktigt det från demokratisk synvinkel är för oss socialdemokrater att följa den socialdemokratiska kongressen. Sedan går man vidare på vanligt sätt med departementspromemorior. Men det kan uppstå en massa olika situationer det kan man inte veta från början. Det har alltså tagits ställning politiskt på kongressen. För mig är det en självklarhet att följa kongressens utslag. 61 (): Det gäller inte den delen om ni ska följa kongressens beslut eller ej utan vad jag menar är att frågan inte är politiskt avgjord förrän riksdag och regering har fattat beslut om den. Då handlar det också om vad andra partier tycker. Att ministern ska följa sitt partis kongressuttalande tycker jag är helt logiskt. Men för oss som kanske inte delar den uppfattningen och som får ett väldigt tryck utifrån jag delar ju inte nämnda syn, för barnens skull känns det så meningslöst om väljare och andra ska tro att det hela är klart. Då ses helt plötsligt arbetet med diverse utredningar och remissinstansers möjligheter att avge utlåtanden som meningslöst just utifrån detta med att frågan är avgjord. Det var lite grann nej, mycket den delen som jag ville lyfta fram. I departementspromemorian diskuteras, såvitt jag förstår, bara frågan om föräldraskapet vid assisterad befruktning. Däremot behandlas inte där, också såvitt jag förstår, frågan om lesbiska kvinnor ska ha rätt till assisterad befruktning eller ej. Det var ju beträffande den rätten som det hela mynnade ut i en osäkerhet kring propositionen Partnerskap och adoption. 15 remissinstanser var kritiska till förslaget. Var det egentligen inte de invändningarna som hade att göra med de regler som gäller om möjligheten för barn att få veta sitt genetiska ursprung och med att reglernas tillämpningsområde inte skulle utvidgas utan att man sett över detta i ett vidare sammanhang? De flesta av remissinstanserna motsatte sig också förslaget om hur föräldraskapet ska regleras för de barn som föds i lesbiska förhållanden. De förändringar i som föreslås av kommittén ansågs omotiverade och alltför ingripande. Barnets rätt till kunskap om sitt ursprung hade inte tillräckligt tagits till vara. Enligt remissinstanserna skulle det också undersökas om det finns andra lagtekniska lösningar som bättre tillvaratar barnens intressen. I det fallet blev regeringens bedömning att en möjlighet till assisterad befruktning vid allmänt sjukhus för lesbiska par inte skulle införas innan slutlig ställning tagits till frågan om hur det rättsliga föräldraskapet för barnet skulle regleras. Den frågan skulle tas upp senare av regeringen. Jag tycker att regeringen ändå har visat på en möjlighet här ska man söka sig fram till lösningar för barnets bästa. Det gäller ju barnets bästa. Detta med att skapa situationer där vi ser till att barn aldrig någonsin kan få en far är mitt argument mot den här rättigheten. Därför frågar jag återigen ministern: det inte rimligt att avvakta med att göra ett ställningstagande och att anse att en fråga är politiskt avgjord tills hela arbetet inom är fullföljt och tills alla de här processerna fått ha sin gång? 62 (): Jag återvänder till min fråga, som trots allt kanske blev lite luddig. I departementspromemorian har bland annat skjutit in vissa frågor som handlar om dess beredningsområde. Där föreslår en annan prioritering för lesbiska kvinnor vid sjukhusen en lägre prioriteringsgrad. Jag kan nämligen se att vi om lesbiska kvinnor får vänta mycket längre riskerar att få en lagstiftning som inte uppfyller det krav och önskemål som vi har, nämligen att barnen ska ha rätt att söka upp sitt ursprung. Jag ser då risken att de här kvinnorna återigen i stället vänder sig utomlands. De åker kanske till exempel till för att bli inseminerade där.