prot · GS0954 · 2004-12-17 00:00:00 — Genom den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården 20022004 slöts ett utvecklingsavtal mellan regeringen, och om att stödet till anhöriga ska utgå . har ett fortsatt uppdrag att följa upp utvecklingen under dessa år. Under detta år pågår också diskussioner mellan , och bland annat om hur stödet till anhöriga ska fortsätta att vidareutvecklas. Min bedömning är att arbetet med att utveckla stödformer i kommunerna behöver fortsätta eftersom är en för utvecklingsarbete. I budgeten avsätter vi därför för att utvecklingsarbetet ska fortsätta. 100 (): Tack för svaret, statsrådet! Jag har suttit och lyssnat på alla debatterna, och jag beundrar statsrådet för hennes engagemang. Själv har jag lärt mig mycket, och jag hoppas att detta visar på stora intresse i frågorna. Det är där vi har basen i vårt engagemang. Vi vet att det görs vårdinsatser i det tysta som skulle få hela att kollapsa om de inte utfördes år ut och år in, dygnet runt och oftast utan att någon avlastning ges. I förlängningen skulle detta riskera att utvecklingen leder till ett ifrågasättande av den solidariska finansieringen av vård och omsorg. Vi menar att det avgörande rimligen är hur samhällets stöd till anhörigvårdarna utformas. Den självklara utgångspunkten borde vara att se och erkänna familjens och de närståendes roll och funktion i vården av äldre, sjuka eller funktionshindrade. När någon drabbas av sjukdom eller funktionsnedsättning får det konsekvenser för alla som står den sjuke nära. Känslor av oro, nedstämdhet och vanmakt drabbar oftast den anhöriga, speciellt . Viljan att hjälpa och göra något för att underlätta för den sjuke är stark. De anhöriga utgör en mycket betydelsefull resurs för att den sjuke ska återfå bästa möjliga hälsa och livskvalitet. Det är de anhöriga som oftast har kunskapen om hur vården sköts med värdighet. tog tidigare upp att det inte bara behövs händer i vården utan även hjärta, empati och humor. Allt detta finns oftast hos dem som är anhörigvårdare. De har påhittighet när det gäller hur man ska lösa situationer som uppstår. Ingenting är självklart! Det är ingen nyhet att familjen och anhöriga har fungerat som främsta vård- och omsorgsgivare till äldre, sjuka och funktionshindrade. Men det är långt ifrån någonting som är erkänt. Den vård och omsorg som närstående svarar för har inte uppmärksammats, kanske beroende på att den svenska välfärdsmodellen bygger på att det är samhället som har förstahandsansvar för att tillgodose den enskildes behov av vård och omsorg. Men vi vet att Anhörig 300 blev en vändpunkt. Insikten har ökat om omfattningen, funktionen och betydelsen de anhörigas insatser. Denna insikt måste nu omsättas i vård- och omsorgsarbetet till ett annat bemötande och till stöd både till gagn för den sjuke och för den anhörige. I ett mer långsiktigt perspektiv måste arbetet med att synliggöra familjens och anhörigas situation kontinuerligt förstärkas och arbetas in som en självklar del av vården och omsorgen över huvud taget. Jag har fört ett antal interpellationsdebatter med företrädare här när det gäller anhörigvården. Det gällde bland annat ett nationellt resurscenter. Därför vill jag ställa en fråga till . Är hon beredd på att inrätta ett nationellt resurscenter? Jag återkommer i nästa inlägg om hur ett sådant resurscenter skulle kunna arbeta. 101 vice talman (): fattade ett enhälligt beslut om ett tillkännagivande till regeringen när det gäller just anhörigsidan. Det är ett tillkännagivande som socialutskottet gör för tredje gången. Det handlar om att vi skulle få tillbaka förslag där man kan se och få en rapport om hur man ska kunna stödja anhöriga både när det gäller den ekonomiska biten och andra lagregleringar. Det är inte det nuvarande statsrådets fel att det inte har hänt tidigare, men jag hoppas att statsrådet hörsammar det som socialutskottet och nu för tredje gången har framfört. Vi är lite otåliga nu i socialutskottet; vi vill verkligen få tillbaka det här och se att det händer någonting. Jag vet att det har hänt mycket just på anhörigsidan. Jag är glad för att regeringen nu tar initiativ till överläggningar med och se vad man kan göra. Det är någonting som vi från har efterlyst i förfärligt . Jag vill ställa ett par frågor till statsrådet eller göra ett par medskick, kanske. Vi får se vad det blir av det. Det här med att vara anhörigvårdare kan vara på lite olika sätt. Det är inte bara äldre människor som vårdas, utan det finns också ett antal yngre som vårdas av sina anhöriga. Den anhöriga har kanske också ett förvärvsarbete. Det kan vara viktigt att få behålla förvärvsarbetet för att ha den sociala kontakten. För många, inte minst för kvinnor, kan det också vara helt nödvändigt att arbeta fram till pensionen för att se till att ha pengar kvar så att man kan överleva. Därför tycker jag att man borde se över den biten. Det kan vara svårt att bara få göra detta på deltid. När det gäller att få ersättning från är det som gäller förutom i vissa fall då det är . Jag tycker att man borde kunna se över möjligheterna att öka detta för vissa personer . Man bör också titta på begreppet anhörig. Om man är alltför strikt där så kan det kanske bli lite fel. Jag tycker att närstående är ett bättre ord. Det finns människor i ens omgivning som man inte är släkt med men som kanske är dem som står en närmast och som man vill bli vårdad av. När det gäller stödet till dem som vårdar anhöriga är hjälpen man får från kommunen med avlastning och så vidare tyvärr begränsad. Jag hoppas att vi kan komma lite längre med vad man kan få för typ av avlastning. Det kan vara för att göra någonting, men det kan också handla om att man behöver rekreationstid. Det kan gälla den som vårdar, och kanske också tillsammans med den som man vårdar. Då kan man resa bort och få den hjälp och det stöd som man vill ha. Man borde lite mer än utgå från både den vårdade och den som vårdar och deras önskemål om avlastning så att det inte bara handlar om själva omvårdnaden. Man måste se till en helhet, och tala med båda parter och fråga: Vad är det för någonting som ni behöver för att ni ska kunna orka fortsätta det här arbetet? 102 Statsrådet (): Tack, , för de uppskattande orden. Det värmer efter en sådan här lång interpellationsrunda som jag har haft. Vi är överens om att det är ett otroligt viktigt arbete som anhörigvårdarna utför. Eller man kanske borde säga närståendevårdare. Det kanske är ett bättre ord som föreslår. Man räknar med att det är ungefär 570 000 personer som har behov av hjälp av någon närstående person. Av dem är över 400 000 . Det är en väldigt stor grupp som på ett eller annat sätt är beroende av att närstående vårdar. Av dessa är det ungefär 200 000 personer som har en svår eller måttligt svår ohälsa och som behöver daglig hjälp med mera grundläggande saker av sina anhöriga för att fungera. Det är en väldigt stor grupp vi talar om. Det har gjorts studier som visar att anhöriga gärna vill hjälpa och vårda en närstående. Det är ju så vi har det med våra nära relationer. Det är framför allt kvinnor, makor, döttrar och svärdöttrar, som gör de här insatserna. Det är klart att det är en viktig uppgift för samhället att stödja det här arbetet, och det görs en hel del ute i kommunerna. Som sade blev Anhörig 300 en vändpunkt. Det åstadkoms väldigt stora förändringar. Innan Anhörig 300 startade var de av kommunerna som hade en särskild tjänst som anhörigstödjare i kommunen. Direkt efter Anhörig 300 var det av kommunerna som hade det. Men även nu efter projektet är det av kommunerna som har någon form av anhörigstödjare. Vi har sett en liknande utveckling när det gäller en träffpunkt för anhöriga. Innan Anhörig 300 startade fanns det i av kommunerna. finns det i av kommunerna. Det har hänt väldigt mycket med hjälp av detta, och det bådar ju gott. Det betyder att vi kan göra ytterligare insatser. Om man skulle gå in för en stor avlastning för alla personer som gör det här viktiga arbete blir det också en väldigt dyr reform. Det redogjorde regeringen för i budgetpropositionen. Man har gjort beräkningar som visar att det skulle kosta med den typen av avlastning. Men vi ska inte förskräckas av detta. Det finns också andra insatser man kan göra. Jag är självfallet inte stolt över att har känt sig nödgad att en tredje gång komma med ett tillkännagivande till regeringen. Det är bara för mig att ta till mig det och återkomma med andra förslag på hur vi kan utveckla anhörigstödet. 103 (): Jag fick inget svar på hur ser på detta med ett nationellt resurscenter. Jag ser det som oerhört viktigt. I interpellationsdebatt efter interpellationsdebatt har sagt att , och regeringen arbetar tillsammans. Jag vet att det finns förslag på hur det skulle kunna se ut. Om man kallar det resurscenter, akademi eller vad som helst är av mindre betydelse, men det behövs. Det är otroligt viktigt att det som händer ute i kommunerna tillvaratas och att de som arbetar ute i kommunerna som anhörigsamordnare och konsulenter får det stöd som de behöver. Det finns lite forskning om hur samhällets stöd till anhöriga och närstående bäst bör utformas. Det handlar om alltifrån hur anhöriga bemöts och blir delaktiga i vård och omsorg, som jag nämnde tidigare, till det praktiska och psykologiska stödet till anhöriga. Ett sådant underlag skulle ge beslutsunderlag till förtroendevalda och andra beslutsfattare inom vård och omsorg. Här har och jag ett stort ansvar för att även utbilda politikerna. Det är trots allt så att kunskapen är väldigt liten om vad en anhörigvårdare är. Jag kan inte bara se de här stora kostnaderna. Låt oss se det som ett förebyggande arbete att vara anhörigvårdare, och det är oftast någon som är äldre. Ofta arbetar man och stöttar sin käresta eller käre så länge man orkar och sedan brakar man ihop. Då får vården ta hand om två personer. Om man kan stödja den som vårdar en sjuk sparar det pengar. En plats i ett särskilt boende kostar 425 000 i en kommun i mitt område. En anhörigsamordnare kostar 300 000 . Jag vill tala om för att jag har fått synpunkter när kommunerna drar in. Det finns många kommuner som har dålig ekonomi. Det är s-kommuner såväl som andra. Där funderar man på att dra in detta. De säger att de inte är tvungna att ha den här verksamheten. Det har blivit något positivt utifrån Anhörig 300, och det första som man drar in är just detta. Man har inte kunskap om vilka besparingar det ger i längden för kommunerna. Detta var ett inlägg om detta med kostnader och resurscenter. I nästa inlägg hinner jag kanske helt kort tala om vilka möjligheter det ger. Det finns ett nätverk i , och det finns ett nationellt nätverk av konsulenter. Det finns alla möjligheter för oss politiker att på marknivå ta reda hur det ser ut ute i kommunerna. Det är lite av det som jag vill förmedla till . 104 vice talman (): Jag snuddade också lite grann vid Anhörig 300. Man hade en uppföljning, en konferens, om detta med olika seminarier. Jag var med där och gick runt. Egentligen var det fantastiskt att se vad som hade hänt ute i kommunerna. är jag lite rädd för att det inte fortsätter. Alla de fantastiska aktiviteter som ägde rum både bland personal och bland anhöriga borde ju kunna vara en jättebra uppslagsbok på vad man kan göra. Man borde samla alla de här fantastiska grejerna som kom fram och se till att de fortsätter. Det här handlar väldigt mycket om ekonomi. Vad har kommunen råd med? Problemet är väl också, som så ofta annars, att det är olika som betalar för den vård som ges. Det är olika vem som belastas med kostnaderna. Hälso- och sjukvårdsutredningen, HSU 2000, gjorde en beräkning av vad det kostade när en anhörig vårdar och får stöd och jämförde med vad det kostade när någon med exakt samma vårdbehov vårdades enbart av någon annan. Det kostade mer än dubbelt så mycket. Kommunerna kan spara ganska mycket pengar om de satsar på att ge de anhöriga det stöd som de behöver i stället för att satsa på den hjälp eller den vårdplats som kommunen måste ställa upp med om inte den anhöriga ställer upp och gör detta. Det är väldigt stora pengar som kommunerna kan spara med sådana här insatser som gör att de anhöriga orkar. De slipper också få anhöriga som senare också blir ett vårdfall och behöver hjälp därför att de här slitit ut sig. 105 Statsrådet (): Det är min uppfattning att de viktiga insatser som anhörigvårdarna gör för det första inte går att värdera i pengar, men om man försöker att göra det hamnar man på väldigt höga belopp. Självfallet är det samhällsekonomiskt bra att satsa på stöd, avlastning, utbildning och utveckling för anhörigvårdarna. Vad gäller lagändringar vet interpellanten lika väl som jag att vi har finansieringsproblem som vi måste handskas med i förhållande till andra utgifter, och det är inte alldeles enkelt i den storleksordningen. Men självklart behöver vi göra fler insatser. Jag är absolut beredd att följa upp och se till att den positiva utveckling som vi fick efter det som sattes i gång av projektet 300 verkligen fortsätter. Det är ett av skälen till att vi nu har anslagit utvecklingspengar för de kommande tre åren. rapporterade att av kommunerna fortsatte utvecklingsarbetet med stöd till anhöriga. Det var ju väldigt positivt, men det gäller att se till att detta arbete inte avstannar. Jag kommer att följa detta och eventuellt återkomma med andra insatser. Jag vill också säga att i den stora satsning som regeringen gör på kompetensutveckling av personalen inom äldreomsorgen, den så kallade Kompetensstegen, har vi trots att det är en satsning som främst riktar sig till den personal som arbetar nära vårdtagarna också tagit med anhörigvården och utgått från att det också kan handla om kompetensutvecklingsprojekt inriktade på samverkan mellan anhörigvården och den ordinarie personalen. Det kan handla om avlastning eller gemensam kunskapsuppbyggnad kring vårdtagaren. Vad gäller ett nationellt resurscentrum vill jag också säga att jag tror att det är en intressant tanke, och jag är absolut beredd att pröva den frågan tillsammans med andra när vi nu ska titta på hur vi kan återkomma med förslag som på ett kraftfullt sätt kan stärka och utveckla stödet till anhörigvårdarna. 106 (): Jag tycker att det sista som här sade bådar gott. Det finns oerhörda resurser på nationell nivå, och det finns förslag. Eftersom jag inte har så på mig i det här inlägget kan jag inte göra så som jag lovade och redogöra för allt det goda som ett nationellt resurscentrum skulle kunna utföra. Vad jag tog fasta på i svar var att hon beklagade att var en . Det var så skönt att läsa det, för jag har hävdat att är . Vissa kommuner kom liksom inte med på tåget 3 i Anhörig 300. Jag känner till kommuner som utnyttjade de sista bidragspengarna . Det allra bästa hade egentligen varit att man hade fått till förfogande från projektets början. Det var synd att det blev ett uppehåll. Regeringen säger nu att den satsar 25 miljoner på detta. Vi kristdemokrater har utöver dessa 25 miljoner från regeringen satsat 50 miljoner, alltså 100 miljoner under de här två åren. Vi anser att den här injektionen till att utveckla arbetet och även att få in frivilliga organisationers hjälp fortsatt behövs. Men jag är faktiskt ganska förnöjd med svaret. ger mig hopp. Jag var väldigt irriterad över den förre socialministern och tyckte att jag kom in i ett bakvatten i den här frågan. Detta är första gången som jag känner att jag äntligen ser fram emot de förslag som ska komma hit till . Jag har inte berört frågan om anhöriganställningar och sådant, men jag kan återkomma till det. Tack så mycket! Jag vill önska en god jul. 107 Statsrådet (): Jag hoppas att jag kan leva upp till förväntningarna. Det får väl senare utvärderas vad vi kan åstadkomma i den här frågan, men helt klart är att vi behöver göra fler insatser för att få en fortsatt positiv utveckling. Jag vill också önska interpellanten en god jul. Överläggningen var härmed avslutad. 13 § Svar på interpellation 2004/05:179 om vårdplatser i kommunala äldreboenden 108 Statsrådet (): har frågat vad jag avser att göra för att avhjälpa den omedelbara platsbristen i kommunernas äldreboenden. Kommunernas omstruktureringar av särskilda boenden för äldre sker bland annat för att ersätta flerbäddsrum med bostäder för en person eller för att lägenheterna i vissa inte längre lämpar sig i vården av personer med omfattande behov av vård och omsorg. Ofta förs servicehusens lägenheter till den öppna bostadsmarknaden som seniorbostäder. På många håll drivs förändringarna också av behovet att finna lösningar som ger både god kvalitet och acceptabla driftskostnader, vilket medfört en viss minskning av små enheter. I och länsstyrelsernas rapport Ej verkställda beslut och domar enligtLSS och SoL 2003 framkommer att det totala antalet ej verkställda beslut och domar samt avslag trots bedömt behov enligt SoL minskat . Möjligheten att döma ut sanktionsavgift har enligt länsstyrelserna medfört att kommunerna arbetar mer effektivt med att verkställa domar. Även om kommunerna försöker planera sin verksamhet väl och erbjuder förstärkta insatser genom hemtjänst när plats inom särskilda boenden inte kan erbjudas så är situationen inte tillfredsställande. Det är inte minst från rättssäkerhetssynpunkt otillfredsställande att beslut inte verkställs, att avslag ges trots att behov finns och att domar inte åtföljs. Utredningen om verkställighet av vissa gynnande kommunala beslut har överlämnat betänkandet Beviljats men inte fått, och regeringen kommer att noga överväga behovet av vidare åtgärder. 109 (): Också jag vill naturligtvis tacka för svaret, som är det i varje fall för dagen sista i den långa raden av interpellationssvar kring vården av de äldre. Men jag konstaterar ändå, herr talman, att jag knappast har fått något svar på min fråga, och jag vill därför upprepa den precis som jag ställde den i slutet av interpellationen: Vad avser statsrådet att göra för att avhjälpa den omedelbara platsbristen i kommunernas äldreboenden? I svaret sägs att regeringen noga kommer att överväga behovet av vidare åtgärder. Det svaret förefaller mig med förlov sagt lite alltför bekant. Jag har nämligen fått exakt samma svar av statsrådets företrädare, och det första är nu snart . Jag ställde då frågan om de närmare 5 000 äldre i den tröstlösa kön till plats i kommunalt äldreboende. Jag har upprepat den frågan en andra gång och har gjort det för tredje gången. Svaret är alltså konsekvent detsamma: Regeringen överväger behovet av åtgärder. ska inte statsrådet göras personligen ansvarig för de tidigare svaren, men några som inte behöver överväga behovet är de 5 000 äldre som inte fått sitt behov tillgodosett. De känner behovet bara alltför tydligt. Det kanske krävs en viss historisk återblick. , nämligen , gjorde alltså och länsstyrelserna en kartläggning av tillgången på platser i särskilt boende för äldre i landets kommuner. Utgångspunkten var att belysa de äldres rättstrygghet, helt enkelt hur det stod till med uppfyllelsen av fattade biståndsbeslut. Det visade sig att hälften av landets kommuner kom till korta på den här punkten, det vill säga när det gällde att leva upp till fattade beslut om bistånd. Vid det undersökningstillfället befann sig ca 2 800 äldre i landet i den situationen att de fått ett bifallsbeslut om särskilt boende men inte fått någon plats, och ytterligare 2 000 äldre bedömdes vara i behov av plats men hade inte fått något beslut. Alla som är något så när förtrogna med kriterierna för att få ett biståndsbeslut om särskilt boende och jag är alldeles övertygad om att statsrådet tillhör de kunniga på den punkten vet att det krävs ett tungt vårdbehov innan man fattar ett sådant beslut. Det gällde alltså 5 000 äldre vid det här tillfället med stora vårdbehov. Bakom den här runda siffran döljer sig 5 000 utsatta förtvivlade människor, och bakom den finns också ett stort antal nästan lika förtvivlade och frustrerade anhöriga. Jag har som sagt ställt den här frågan . I det första interpellationssvaret sades det att regeringen skulle göra en uppföljande undersökning, vilket i sin tur skulle ligga till grund för ett mera långsiktigt övervägande. sade statsrådet vid det tillfället. Han menade då också att situationen var oacceptabel. Det är alltså . Nästa gång var svaret detsamma regeringen tittar på frågan. Och frågan är noga betittad vill jag lova. gav regeringen en utredare i uppdrag att analysera situationen och komma med förslag till åtgärder, och det är väl resultatet av den utredningen som statsrådet nu hänvisar till i sitt svar , men det utmynnar ändå i det ständiga svaret att regeringen kommer att noga överväga behovet av vidare åtgärder. Jag skulle ändå vilja få det här lite preciserat i ett tidsperspektiv. när det här utredningsresultatet föreligger, hur ser statsrådet på den närmaste framtiden? Vad kommer att hända? 110 Statsrådet (): Det är viktigt att inse att det inte är regeringen som bygger särskilda boenden. Det ansvar som regeringen har är att se till att det finns lagstiftning och att det finns tillsyn, uppföljning, sanktioner och kontroll för att se till att denna lagstiftning följs. Regeringen ska också medverka till att det finns tillräckligt med resurser ute i kommunerna för att göra detta. Då är det inte heller sant att regeringen har varit overksam. Inte minst har vi bidragit till att kommunerna kunnat få väsentligt bättre ekonomisk utveckling och ekonomiska möjligheter att ta sitt ansvar när det gäller särskilda boenden. Vi har kraftigt förstärkt tillsynen. Man säger att det blivit en femdubbling av den operativa tillsynen inom äldreomsorgen med hjälp av de nya äldreskyddsombud som har funnits . Jag planerar också ytterligare översyn när det gäller hela socialtjänstlagens tillsyn för att kunna stärka detta. Det handlar också om uppfyllelse av fattade beslut. Glädjande nog har vi sett en minskning av antalet ej verkställda beslut och också en minskning av antalet avslag trots att man faktiskt har behoven. Dock är det naturligtvis helt oacceptabelt att fortfarande många tusen gamla och, som så riktigt säger, utsatta människor med mycket stort vårdbehov inte får den vård och det boende de har rätt till. Det är naturligtvis helt oacceptabelt, och det var också därför denna utredning tillsattes. Utredningen överlämnade sina förslag till mig . Man föreslår förbättringar av den formella handläggningen av ärenden. Man föreslår att samverkan ska förbättras mellan kommunala förvaltningar, att planeringen förbättras och att individuell plan enligt LSS får ökad användning. Man konstaterar att avslag på ansökan trots bedömt behov inte är förenligt med gällande rätt. Man föreslår att revisorernas granskning i kommuner och landsting även ska få omfatta ärenden som avser myndighetsutövning mot enskild person det är ett ganska omfattande förslag. Man föreslår att rapporteringsskyldighet till fullmäktige av ej verkställda gynnande beslut ska införas också en ganska kraftig åtgärd. Slutligen föreslår man en mycket kraftig åtgärd, nämligen en sanktionsavgift på för ej verkställda beslut som ett sista yttersta påtryckningsmedel. har vi alltså konkreta förslag utarbetade utifrån att vi har en situation som vi inte kan acceptera och där det är regeringens ansvar att komma fram med ytterligare förslag för att skärpa detta. Jag kommer att remissbehandla den här utredningen . Efter det kommer vi att ta ställning till de konkreta förslagen. 111 (): Det är alldeles riktigt att antalet ouppfyllda beslut har minskat något. Det minskade något för att åter öka lite grann 2003, men man kan nog se en total minskning om man tittar en fyra . Om det är så, vilket jag hoppas, är det ändå några hundra äldre och deras anhöriga som kan andas ut och som är att gratulera. Trots allt är det dock marginella svängningar . Rättstryggheten för tusentals äldre i vårt land åsidosätts på ett allvarligt sätt. Tusentals äldre får inte sina mest trängande vårdbehov tillgodosedda. Så är situationen fortfarande. Inget har i grunden egentligen förändrats.