prot · GS0941 · 2004-12-01 00:00:00 — Jag tror att det är så många ungdomar ser det hela. I den här kammaren tenderar vi att göra lite för mycket politik av det som inte är mer än en fjäder. Jag skulle vilja säga någonting kort om ungdomsbidragen. Det är riktigt att vi har olika bidragsvillkor för kultur, idrott och för den ideella sektorn. Det är någonting som vi har haft och som vi lever med. Det återstår att se vad som kommer att hända med det . Det kommer att tillsättas en folkrörelseutredning som kommer att se över bidragsvillkoren. Vi får se vad den återkommer med. Jag kan ändå notera att har talat sig varma för ungdomspolitik. I den här propositionen föreslår man ingen förändring av bidragen till ideella ungdomsorganisationer. Men det är 40 miljoner mindre 2006, och det är 85 miljoner mindre 2007. Vilken ungdomspolitik ger man då ungdomsorganisationerna möjlighet att bedriva? Jag tycker att en av de väldigt viktiga och bärande delarna i en nationell ungdomspolitik är att ge stöd till nationella ungdomsorganisationer att forma sin egen verksamhet. 143 () replik: Jag vill inledningsvis i detta replikskifte slå fast att vi har haft en socialdemokratisk politik som har styrt landet. har 7 000 ungdomar mellan hamnat utanför. Jag tycker att det finns anledning att vara bekymrad. Ungdomsministern sade att hon inte vill ha en politik där plånboken styr, till exempel möjligheten för ungdomar att få en lägenhet. Men det är precis så det är . Flera har varit inne på det tidigare, men jag vill understryka det. Jag tror att det är bra om vi kan påminna varandra om hur vi ser på den verklighet som vi diskuterar. Jag tycker att det är bekymmersamt att 7 000 ungdomar står utanför systemet, utanför skola och arbete. Jag ska kort kommentera frågan om register. Jag hade inte tänkt ta den debatten, då kolleger till mig har gjort det. Ungdomsministern säger att det inte handlar om ett register. Men i betänkandetexten är det väldigt tydligt formulerat att det är fråga om ett register. Utskottsmajoriteten säger att det behövs ett register för detta ändamål, så där används ordet register. Det är texten i betänkandet utskottet kommer att besluta om när vi ska votera . Jag vill bara säga att jag också tycker att det är väldigt viktigt att ungdomar kommer till tals. Jag vill då stryka under några områden. För att ungdomar ska komma till tals har familjen en enorm betydelse barnens uppväxtmiljö, föräldrar och familj. Men ordet familj berörs inte på särskilt många ställen i propositionen. Det är lätt att tänka på 17-, 18- och 19-åringarna, men vi har också 13- och 14-åringar. Hur ser ministern på föräldrarnas och familjens betydelse om vi pratar om 13-åringen? Varför finns inte detta med i propositionen? 144 Statsrådet () replik: Jag tänker göra en allra sista kommentar om registret. Jag fortsätter att hävda att det inte handlar om att vi ska upprätta ett register. Det handlar om, precis som sade, att kommuner kan behöva det, och hur varje kommun sedan väljer att göra är upp till dem. Familj, vänner och vuxenkontakter över huvud taget är naturligtvis oerhört betydelsefulla när vi talar om utbildning, arbete och kommunernas stöd för att ge ungdomar möjlighet att komma in på arbetsmarknaden. Det är klart att vuxna människor är involverade och att familjen är väldigt betydelsefull. Men det som handlar om politiska åtgärder, möjligheten att via en nationell ungdomspolitik styra och se till att vi skapar nya förutsättningar, handlar inte huvudsakligen om att styra familjen. Det handlar om att styra statliga myndigheter och se till att de har ett ungdomsperspektiv på det arbete och på den verksamhet som de levererar. Men jag håller med om att det naturligtvis är väldigt betydelsefullt. När man frågar unga människor vad som är viktigt i livet när man är i tonåren hamnar vänner väldigt högt på listan. Familj kommer betydligt längre ned. Det är nog det val som många unga själva gör, att man flyr, vill vara med vänner och inte vill tala om allting för sina föräldrar. Men naturligtvis är familjen viktig, att föräldrarna alltid finns där, oavsett hur unga människor graderar detta. Jag ser inte att det finns några ställen i propositionen där vi skulle ha skrivit på ett annorlunda sätt, men jag delar uppfattning. Jag vill gärna säga det, därför att ställde tidigare många frågor om hur man skulle styra och samordna bättre. Jag tror att det kommer att bli väldigt intressant för hela att kunna följa den ungdomspolitiska processen i samband med budgeten . Där ska vi inte ta fram särskilda delmål, utan vi ska jobba med de mål som myndigheter, politikområden och fackdepartement i vanliga fall arbetar med för att se till att ungdomspolitiken ligger väl i linje och är ungdomsanpassad. 145 () replik: Familjen är viktig det var vi överens om. Det som skiljer och markant från är att vi inte så ofta talar om ordet styra. Jag hörde ordet styra i repliken. Vi pratar om att stödja, alltså stödet till familjen, stödet till föräldrarna, så att de kan ge det till den unge. Låt oss se 13-åringen framför oss än en gång. Vi har fokuserat på de lite äldre, som jag också tycker är väldigt viktiga. Men eftersom de har fått sin tid i den här debatten vill jag fokusera på den yngre tonåringen. Där vill jag tala om ett stöd till föräldrarna: stödet att kunna vara en vuxen, som kan ge råd och stöd. Jag har själv barn och har gått igenom hela den här processen, och jag tror att vi är många som kan säga detta och vet att du och jag som föräldrar är så viktiga. Jag är förvånad att ett resonemang som även inbegriper 13-åringen inte finns med i propositionen. Jag vet att kompisar, vänner och nätverk också är viktiga. Rädda Barnens undersökning ska vi inte ignorera. Där tar de unga själva upp längtan efter att ha en vuxen att tala med, att få råd och stöd av. Läs rapporten, , om du inte har gjort det! Den är värd att läsas. Jag fick inget svar av Socialdemokraternas representant tidigare, som jag förstod. När det gäller de indikatorer som man aviserar bör in i det statliga redovisningssystemet för att man ska veta om man når målen med ungdomspolitiken väljer ni att skriva just bör. Jag frågar återigen: Tror ni att det är möjligt, eftersom ni inte använder ordet ska? Menar ni allvar med att följa upp detta och tror att det går bör det väl stå ska, att indikatorerna ska in, och inte bör. Då blir jag ännu mer orolig än jag redan var om möjligheterna att följa upp det som ni har beslutat om. Jag tror nämligen att ni kommer att få problem att följa upp det här. 146 Statsrådet () replik: Jag tror inte att vi kommer att få problem. Jag tror snarare att det för allas del kommer att vara mycket enklare att följa upp ungdomspolitiken än vad det har varit. Jag vill gärna tala om tre av de delmål som har funnits tidigare, bara för att beskriva att det inte var så enkelt att följa upp dem. Ett mål var att andelen elever som upplever att de har såväl formellt som reellt inflytande i skolan ska öka. Det är inte så lätt att mäta det. Det är inte så lätt att mitt i en period konstatera att det går åt fel håll och att man ska vidta en åtgärd av ett eller annat slag. Ett annat delmål var att ungdomarnas möjligheter till deltagande i kulturlivet och till kulturupplevelser samt eget skapande ska öka. Det låter också oerhört bra, men det är inte lätt att mäta, utvärdera och vidta åtgärder mitt i mandatperioden om så skulle krävas. Ett tredje delmål var att antalet statliga och kommunala insatser med syfte att ge ungdomar reella förutsättningar att använda yttrandefrihet ska öka. Inte heller det är så precist att det är lätt att utvärdera. Med indikatorer i de fall där det krävs kommer det att vara betydligt enklare. Vi kommer att arbeta i budgetprocessen. Vi kommer att i budgeten skriva in och följa upp målen. Men det är inte säkert att det i varje enskilt fall handlar om att skriva in en indikator. Det kan handla om att politikområdet som sådant redan är kvantifierat i volym, om det är fråga om kultur- och arbetsmarknadspolitik. Jag kan inte ge ett konkret exempel. Det ska definitivt gå att följa upp. Det är inte minst tydligt när vi skriver det i propositionen. Det finns många vittnen och andra som kommer att hjälpa till med uppföljningen och utvärderingen om det inte lyckas. Inte minst jag själv är väldigt angelägen om att vi inte bara ska kunna utvärdera detta om tre, fyra eller . Vi ska veta vad som händer och kunna säga att vi är beredda att vidta en åtgärd, att vi inte gör någonting eller att vi tycker att någonting är mer eller mindre viktigt. Det kan naturligtvis alla tycka. Men uppföljningen, utvärderingen och möjligheten att vidta åtgärder ska öka. Om det sedan i alla fall handlar om att man skriver in indikatorer kan jag inte svara på, men det kommer definitivt att öka. 147 (): Jag ska börja med att instämma i det redan tidigare lagda yrkandet om bifall till den moderata reservationen nr 3 samt säga att jag för tids vinnande avstår från att yrka bifall till de övriga reservationerna, även om jag givetvis står bakom samtliga. Min kollega har redan berört de övergripande delarna av den här ungdomspolitiska propositionen, så för mig återstår att diskutera de utbildningspolitiska delarna av denna produkt. Jag kan börja med att instämma i tidigare framförda uppfattning att det är ett synnerligen urvattnat dokument som nu har att ta ställning till. På de 200 sidorna finns det flera tomma ord och fraser om vad som med bästa vilja i världen kan kallas konkreta förslag. På sida efter sida görs omfattande problembeskrivningar, men med lösningarna är det väsentligt tunnare. Regeringens ungdomspolitiska proposition är i princip storstadssatsningens andra omgång; en lite putsad fasad och ett nytt namn. Samma kritik som framförts mot den politiken är giltig även i det här fallet. Hur kan man, med kännedom om storstadssatsningens misslyckanden, acceptera de här förslagen? Hur kan man, efter nästan brutala kritik av politiken vad gäller storstadssatsningen, gå exakt samma väg en gång till? Han sade då apropå frågan om just tillfälliga satsningar så som alla vet och jag citerar att segregation aldrig elimineras genom punktvisa insatser i enskilda förorter. Har regeringen över huvud taget lyssnat på sin egen myndighetschef innan man lade den här propositionen? I grunden är det samma projekttänkande som plågat min hemstad och valkrets som går igen i det här dokumentet. Tillfälliga lösningar där det viktigaste är att bygga upp projektorganisationer och skaffa anställningar åt några få är dagens lösen. De pengar som anslås kommer att fördelas enligt exakt samma principer som vi varit vana vid och en bit in . Man hade ju hoppats på en samsyn i fråga om kunskapsfrågorna, att i enighet hade kunnat fastslå att goda kunskaper är en förutsättning för att nå framgång i livet och sedan lagt upp målsättningarna därefter. Men ska varaktig förändring åstadkommas för lågpresterande elever i invandrartäta områden, då får vi titta någon annanstans än i den här propositionen. Jag sade inledningsvis att propositionen var nästintill tom på konkreta förslag. Men när man trots allt föreslår satsningar är det nästan som om vänsterkartellen har bestämt sig för att göra så mycket som möjligt fel på en och samma gång. Låt oss därför betrakta den utbildningspolitiska sektionen av propositionen nu när statsrådet har gett sig av. Den största satsningen som föreslås är på det individuella programmet. Detta program var då det infördes tänkt som ett undantagsprogram för de elever som inte nådde upp till mål och som på gymnasiet behövde få lite extra stöd. Det individuella programmet har svällt över alla breddar, från att vara ett undantagsprogram till att vara det näst största. Av de elever som faktiskt börjar på det individuella programmet är det knappt var femte som får slutbetyg . Siffror, kan det tyckas, men bakom varje siffra döljer sig en verklighet som vi som beslutsfattare inte får gömma oss för, i synnerhet när man, som vissa partier i denna kammare, haft makten . För eleverna i områden som , , och har problemen dessutom ökat explosionsartat under dessa år. För dem i synnerhet har den här propositionen ingenting att erbjuda. Grundproblemen i områden som , , och är dessutom inte relaterade till skolan, vilket man kan förledas att tro när man läser propositionen. Faktum är att det är mycket lite som skolorna kan göra på egen hand för att lösa problemen. Det som ofta brukar reduceras till en fråga om bara ekonomiska resurser är i själva verket en fråga om bostadssegregation, en djup bostadssegregation. Barnen växer upp i dessa områden med inte bara språkliga handikapp utan i vissa fall med en total avsaknad av löntagarförebilder. Det är denna del av politiken som är betydelsefull. Därför måste frågan om elevernas möjligheter att röra sig till andra skolor, samt möjligheten för elever från andra skolor med en högre andel svenska elever att röra sig till skolor i dessa invandrartäta områden, prioriteras. Det är den diskussionen vi måste föra. Men denna rörelsefrihet förutsätter både alternativ och också information om att sådana alternativ faktiskt finns utanför dessa områden. Men om detta talar regeringen inte alls. Det finns inte ett ord om detta i propositionen. Ytterligare ett problem är kravet om att alla elever ska läsa akademiska ämnen på gymnasiet. Regeringen har angivit ett mål om att av varje årskull som påbörjar gymnasiet ska gå vidare till högre utbildning. Men ett sådant mål tvingas en massa elever till misslyckande. De tvingas att läsa ämnen som de inte har något intresse av. De blir i , och vänsterkartellens skola en restpost, icke önskvärda, bortglömda. Det gäller i all synnerhet elever med utländsk bakgrund. Vi moderater vägrar att acceptera detta. Ända , då var skolminister hon har senare gjort comeback fast i en annan roll har regeringen lovat att inrätta en modern lärlingsutbildning. Den har återkommit i regeringsförklaring efter regeringsförklaring från den talarstol där jag nu står. Men något konkret har det aldrig blivit. Det hade varit välgörande om det hade kommit upp i den här propositionen. Men det enda som föreslås är, som vanligt, att ska göra en ny utredning. På nytt visar regeringen alltså sitt djupa ointresse för de elever som är mer praktiskt än teoretiskt lagda. På samma sätt är det också med de så kallade strategiska utvecklingsinsatser i syfte att stärka skolor i segregerade områden som regeringen och stödpartierna vill genomföra. Regeringen har inte kunnat precisera vad pengarna ska gå till men tycker tydligen att Myndigheten för skolutveckling ska syssla med utvecklingsdialoger, nätverksskapande och andra ospecificerade former för spridande av kunskap. Det finns ett namn för den här inriktningen på politiken, och det är flum. Det är helt orimligt att närma sig med en begäran om nästan en kvarts miljard, utan att närmare kunna precisera vad regeringen tänker använda pengarna till och vad man väntar sig för resultat. Det nämner man inte heller i propositionen. Om nu MYSKO Myndigheten för skolutveckling förkortas faktiskt så; det är deras val, inte mitt väljer att satsa på att sprida kunskap, vad är det då egentligen man avser? Är det kunskap om den egna organisationen och dess förträfflighet, eller är det de kunskaper som finns fastställda i den läroplan som den här kammaren har antagit som ska spridas? Detta är ingen lek mer ord utan allvar. Det ena är helt avgörande, det andra är bara tyckande. Vi ser gärna från moderat sida satsningar på ökad kunskap i , men vi accepterar aldrig löst tänkande och tyckande. Av ungdomar i i , där jag kommer ifrån, borde skolan ses som vägen till ett bättre liv. Skolåren borde ligga till grund för framtidsdrömmar och vägar att nå de målen. Utbildning borde vara den självklara språngbräda som alla nya svenskar önskar sina barn och som alla ungdomar ivrigt suger i sig för att kunna förbättra sin situation och tillvaro. Ändå är det inte så. Hopplösheten sprider sig, och i en miljö där socialbidragsberoende och svartjobb är vardagsmat ses inte utbildning som en möjlighet till en klassresa. För en nyanländ invandrare med fru och två barn måste lönen ligga för att det ska löna sig att lämna bidragsförsörjningen för ett lönearbete. I den miljön ser allt färre poängen med att låta flitens lampa lysa och sträva efter goda resultat och en gedigen utbildning. Utbildningspolitiken kan inte stå fritt från det övriga samhället, lika lite som ungdomspolitiken. Om eleverna inte kan se att utbildning lönar sig cementerar vi klassamhället. Akademikerbarn läser vidare eftersom det är tradition, och Rosengårdsungdomarna lotsats till en annan verklighet. Det handlar inte bara om vad som sker i skolan eller i högskolans föreläsningssalar. Det handlar om samhällets attityder till kunskap och bildning och framför allt om vilka ekonomiska incitament det finns för att anstränga sig snarare än ta den enkla vägen. Här har regeringen och stödpartierna ett enormt ansvar, som fört flummet till skolan och tagit bort motivationen att sträva vidare. Barn och ungdomar kommer förhoppningsvis efter 2006 när vi har tagit makten att gynnas av att får en politik som gynnar arbete. Det är dags att på allvar förstå att barns och ungdomars förutsättningar utgår från den verklighet som deras föräldrar upplever. Känner de inte att utbildning ger bättre förutsättningar, då väljer de inte att lägga ned några extra ansträngningar på skolan. Vi moderater vill se en utbildningspolitik som återföder intresset och motivation hos det här landets elever, som ger skolan de rätta verktygen och som innebär ett klart brott mot den nuvarande trenden. elever, oavsett var de bor, oavsett vad de har för bakgrund, mår bäst av en politik för kunskap med kvalitet och relevans. Det är det moderata budskapet i kontrast till vänsterkartellen i förhållande till den här propositionen. 148 (): inbjuder till ett forum som heter Unga Tankar där ungdomar och politiker möts för att samtala om aktuella frågor. Tyvärr är vi alldeles för få riksdagsledamöter som kommer till dessa samlingar, men vi som kommer får ta del av gymnasieungdomars tankar om allt från kärlek till miljöfrågor. I grupparbetena händer det ofta att några tar upp förväntningar och farhågor om hur det ska bli när de kommer ut i arbetslivet, och någon säger: Den som har jobb får pengar och kan skaffa egen lägenhet och kan göra saker på sin fritid. Och så mår man bättre. En annan föreslår mer praktik i skolan som ger kontakter och som ger jobb, fler kommunala sommarjobb för den som saknar kontakter. Någon anser att det ska vara anonyma jobbansökningar så att personer med utländska namn inte blir bortsållade på grund av namnen. Att få ett arbete borde vara en självklar rättighet för alla ungdomar som inte väljer att studera vidare efter gymnasieskolan, men så är det inte . 44 000 ungdomar mellan går arbetslösa, och chefsekonom, uttrycker det så här: Vi tappar en hel generation. Han kräver en nationell krissamling om ungdomsarbetslösheten. Vad finns det då för hinder för att fler ungdomar skulle kunna få jobb? Fromelt svarar: stimulerar inte småföretagsamhet och innovationer. Vi ligger i topp i tröghet. Vi litar alldeles för mycket på att om bara konjunkturen går upp så ska jobben komma. Inom har vi tagit till oss ungdomars önskan om arbete, och i vår motion har vi lagt fram förslag om att underlätta ungdomars inträde på arbetsmarknaden genom större satsningar på lokala resurser. Vi tror att det på lokalplanet skulle kunna gå bra att erbjuda trainee- eller praktikplatser. Vidare vill vi lyfta fram lärlingssystemet. Många lärlingsplatser kan skapas i småföretagen, men lärlingsutbildningen måste också vara flexibel och anpassas till rådande lokala förhållanden. Vi behöver få en uppvärdering av handens kunskaper. Vi vet att många ungdomar kan tänka sig att jobba med praktiska yrken, och ska de uppmuntras till detta framtidsval. Det får inte vara så att när någon söker studievägledning om hur hon eller han ska kunna bli murare eller billackerare så blir svaret: Med de betygen borde du gå samhällsprogrammet. Över huvud taget är det viktigt att uppmuntra ungdomars kreativitet. Hit hör också att fånga upp deras intresse för entreprenörskap och företagande. Näringslivsdagarna i gav för sedan upphov till en pessimistisk tidningsrubrik: Entreprenör ingen karriärväg som lockar. Ungdomar vill hellre bli popstjärnor än företagare. Jag tror inte att det är så i verkligheten, men gymnasieskolan måste ta upp mera om företagandets villkor. Gymnasieutbildningarna har fokuserat alldeles för lite på entreprenörskap. Det har inte varit naturligt att sikta på försörjning i den egna firman. Ungdomar har i stället fostrats till den anställdes roll med all den trygghet som det ger. Men vi behöver mer än någonsin få en ny generation entreprenörer i . Från efterlyser vi en långsiktig politik som syftar till att vi ska slippa sådana rubriker som: Arbetslivet har inte längre plats för alla unga, och Ungdomar går från skola till arbetslöshet. Vi kan skapa flotta titlar som nationell koordinator, men från tror vi mera på bättre villkor för småföretagen och på de lokala arbetsförmedlingarnas möjligheter. Avslutningsvis vill jag ställa mig bakom de yrkanden som har gjorts av . 149 (): har vi i den här kammaren debatterat den ungdomspolitiska propositionen. Den tar som sagt upp väldigt många olika politikområden som berör unga människors villkor i livet. Jag tänkte ägna mig speciellt åt den bostadspolitiska delen av propositionen. Hur människors, framför allt ungas, situation på bostadsmarknaden ser ut beror ibland på i vilken landsända man bor. I kommuner med bostadsöverskott har man en bättre möjlighet att få en egen lägenhet. Man kanske har större möjlighet att skapa ett eget hem, men jobben kanske inte finns där, på hemorten. Alltså är tillgången och utbudet på lägenheter en av flera avgörande faktorer för om det går eller inte. Man kan också konstatera att det finns lägenheter tillgängliga på marknaden. Men unga människor är faktiskt en utsatt grupp. Man kan inte alltid oftast inte ta del av utbudet av lägenheter, för man har helt enkelt inte råd. Man kanske inte har någon fast förankring på arbetsmarknaden, eller man kanske ska plugga. Det gör att man som ung inte är ekonomiskt attraktiv för en del fastighetsägare och låneinstitut. Man kanske har fel namn. Man kanske inte har en årsinkomst som gör att man kvalificerar in sig i bostadskön. Man fastnar i en karusell av tillfälliga jobb och taskig ekonomi, och man tvingas bo hemma eller hos någon kompis. Man drabbas av andrahands-, tredjehands- eller visstidskontrakt och oskäliga hyreskostnader. Det är trångt på bostadsmarknaden för vissa grupper. Unga människor är en sådan grupp. Men man kan faktiskt öppna vilken tidning som helst här i , till exempel Metro eller DN. Där finns sida upp och sida ned med lägenheter som är till salu, stora och små, både här och där i staden. Det råder ingen brist på bostadsrätter som är till salu i . Detsamma gäller för de andra städerna runtom i vårt land. Vad består då bristen i? Jo, det är brist på hyreslägenheter som har en hyra som människor faktiskt har råd med och som unga människor har råd att betala en skälig hyra. Vad gör då vi socialdemokrater för att underlätta för unga på bostadsmarknaden för att man ska kunna få ta del och skapa ett eget hem? Vi gör faktiskt en hel del saker. Det finns ett investeringsstöd till dem som bygger mindre hyresrätter. Vi har en investeringsstimulans som man kan säga motsvarar en momssänkning från för dem som vill bygga hyresrätter med rimliga hyror. Vi vill premiera kommuner som bygger hyresrätter genom att tidigarelägga infrastruktursatsningar. Här i har tidigarelagt investeringar i ny infrastruktur som leder till att nästan dubbelt så många bostäder kan byggas som tidigare planerats. En nationell bostadssamordnare ska ta fram förslag på konkreta åtgärder som kan underlätta ungdomars tillträde till bostadsmarknaden. Byggkostnadsforum har fått ett utökat uppdrag när det gäller pilotprojekt.