prot · GR09130 · 2004-06-17 00:00:00 — 29 av dessa beslut är eller ännu äldre. Det är inte heller fråga om vilka ärenden som helst. Låt mig ge några exempel på detta. Det första exemplet gäller den nya instans- och processordningen i utlänningsärenden som fattat beslut om. Det handlar enkelt uttryckt om avskaffandet av . Det skedde ett tillkännagivande från 2001. har det gått , och den tanke som funnits om att beslutet skulle kunna träda i kraft kommer inte att uppnås. Regeringen har också lovat att en särskild organisationskommitté ska tillsättas. Det löftet avgavs . Trots det har en sådan organisationskommitté ännu inte tillsatts. Detta är ett oacceptabelt förhalande och fördröjande av ett riksdagsbeslut, och det går inte att bara skylla på att Lagrådet haft invändningar mot delar av processen. Det vilar ett stort ansvar på regeringen för att den inte verkställt beslutet. Det andra gäller systemet med individuell kompetensutveckling. Det finns ett riksdagsbeslut om detta /02, och regeringen har vid upprepade tillfällen lovat att återkomma med förslag som innebär att systemet kan sättas i sjön. säger regeringen att ärendet bereds. Regeringen ska återkomma. Det är dock värt att ställa frågan: Kommer det löfte som regeringen givit , i enlighet med det riksdagsbeslut som fattats, verkligen att kunna infrias? År har regeringen nämligen lovat att återkomma i frågan, men ingenting har hänt. och utskottet har också poängterat vikten av att det kommer fram. Ändå har ingenting hänt. Det tredje gäller ett ärende som handlar om företagsförmedling och fastighetsmäklarlagen. I lagutskottets yttranden pekas på att det är som gav tillkännagivandet till regeringen. Trots det har något lagstiftningsarbete ännu inte ens inletts. Listan skulle kunna göras betydligt längre. I flera fall kan man inte riktigt frigöra sig från tanken att det faktum att dessa beslut inte verkställts beror på en politisk ovilja att genomföra ett misshagligt beslut. Därför är det viktigt att vi under den här debatten från sida är mycket tydliga på den här punkten och talar om att det inte ankommer på regeringen att politiskt överpröva de beslut som fattat. Det strider mot en central princip i parlamentarismen, nämligen att makten utgår från folkets valda ombud till regeringen, inte tvärtom. Det är bra som majoritet skriver att ska utvärdera och göra en genomgång av de tillkännagivanden som finns, och kanske särskilt titta på några specifika fall som kan vara intressanta, exempelvis systemet med individuell kompetensutveckling. Det är bra att utskottet tar sig an denna uppgift. Det är också bra och viktigt att frågan kommer att behandlas i den kommande författningsutredningen. Jag är nämligen övertygad om att utredningen verkligen måste gå till botten med frågan om så kallade tillkännagivanden, principbeslut. får inte det faktum att nu ska utreda frågan närmare och frågan om principbeslutens ställning utredas i författningsutredningen leda till att vi frånträder vårt ansvar att granska och utvärdera de tillkännagivanden som vi har att diskutera och fundera över, alltså om de verkställts eller inte. Vi måste från KU:s sida och från sida ta vår utvärderande och granskande uppgift på allvar. Flera av dessa rätt häpnadsväckande exempel, och det övergripande mönstret att 155 ärenden ligger i och regeringen inte gjort någonting åt dem, förtjänar enligt min och uppfattning kraftig kritik. Därför, fru talman, vill jag yrka bifall till den reservation som finns i betänkandet och som ställer sig bakom. Jag vill i det sammanhanget påpeka att detta också tydligt poängteras i det rättelseblad som delats ut. I detta anförande instämde och (båda fp). 155 (): Skrivelse 75 brukar inte vara särskilt uppmärksammad, inte heller i , men jag har en känsla av att detta förändrats något. Det är både bra och dåligt. Det är bra att den uppmärksammas och debatteras i kammaren, eftersom den är ett viktigt instrument för kontroll av regeringen. är det lite illavarslande av det skälet att det förefaller som om detta ökade intresse från sida beror på att inte upplever att regeringen med tillräcklig emfas vinnlägger sig om att verkställa beslut. lät det av föregående anförande som att det är närmast total overksamhet inom regeringen när det gäller att verkställa beslut. Så är väl icke riktigt fallet. Det är ett visst antal ärenden sade 155, och det stämmer säkert som ännu inte är slutbehandlade. Men givetvis finns vid varje enskilt tillfälle en balans av ärenden som ännu inte har hunnit slutbehandlas. En något mer relevant siffra i sammanhanget är att och övriga utskott som har tittat på detta finner anledning att anmärka på och rikta kritik i fyra fall, om jag har räknat rätt. Det kan vara allvarligt nog. Men vi ska ha lite proportion på det hela. Man kan tänka sig ett antal olika orsaker till att ärenden inte är slutbehandlade, eller rättare orsaker till att de ärenden som borde ha varit slutbehandlade inte är det. En första tänkbar orsak är ovilja. Regeringen vill inte efterkomma beslut. Det är självfallet helt oacceptabelt. En andra möjlighet skulle kunna vara att regeringen finner det svårt eller att det tar tid att skapa eller garantera de parlamentariska majoriteter som regeringen behöver för att verkställa det som har beställt. Bara för att det finns majoritet i kammaren som i ett tillkännagivande beställer någon viss typ av åtgärd innebär inte det att samma majoritet också automatiskt föreligger för den konkreta verkställigheten, formen för verkställigheten och sådant. Jag tror att det i vissa fall kan ta tid att skapa denna majoritet. Den tiden kan nog behövas inte bara i minoritetsregeringar. Till och med majoritetsregeringar kan ibland behöva för att skapa denna parlamentariska majoritet. En tredje orsak kan vara dålig organisation. Regeringen har helt enkelt så dålig koll på sitt arbete att ärendena hamnar mellan stolarna. Jag har inget belägg för att så är fallet. Men det är en tänkbar orsak. Den måste i så fall rättas till. En fjärde orsak är resursbrist. Det skulle kunna vara så att regeringen inte har de personella och andra resurser som man skulle behöva för att på ett effektivt och snabbt sätt verkställa och bereda de ärenden som har beslutat om. Det är väl nästan att svära i kyrkan när man inte tillhör regeringspartiet att hävda det. Jag är inte så säker på att vi i har tilldelat regeringen de ekonomiska resurser som regeringen egentligen borde ha. Det finns en del utredningar kring detta. Det finns en hel del som tyder på att organisationen på är väldigt hårt ansträngd. Det kan vara ett av skälen till att det ibland klickar. Det får vi återkomma till i budgetsammanhang i så fall. Det femte skälet till att det inte fungerar var inne på. Han uttryckte sig väldigt försiktigt. Han sade att det skulle teoretiskt kunna vara så att beslut inte är av den kvalitet att de låter sig genomföras så enkelt. Jag skulle till och med kunna tänka mig att det går att hitta något sådant fall redan. Jag ska inte ge mig in i den diskussionen. Regeringen styr riket, står det i regeringsformen. Vi här i beslutar om lagar och budget. Så långt är det inte så komplicerat. Det blir ibland lite komplicerat vi har diskuterat det tidigare när vi med hjälp av tillkännagivanden kommer väldigt nära det som förefaller vara att styra riket. har varit inne på det tidigare. Jag menar att ibland har varit över den gränsen. Men det kan man ha olika uppfattningar om. Det innebär emellertid att ju närmare man kommer gränsen, desto större blir risken för att regeringen inte klarar av att till punkt och pricka och med den hastighet som förväntar sig efterkomma besluten. Då blir det kritik från och . Nästa gång kommer riksdagsmajoriteten att fatta ännu mer detaljerade beslut och sätta ännu snävare tidsramar för att sätta press på regeringen, varvid risken för ännu fler fall av icke slutbehandlade skrivelser kommer. Vi får en ond cirkel. Det vore mycket olyckligt om vi hamnade i en sådan ond cirkel. Därför är det hög tid för den utvärdering och den uppföljning som nu säger att vi ska genomföra. Det finns också anledning att föra det vidare i den översyn av regeringsformen som är aviserad. Det är alltså ett enigt konstitutionsutskott som på några punkter finner anledning att anmärka på att tillkännagivanden ännu inte har fullföljts. Det finns skäl för framför allt regeringen men även för som helhet att ta fasta på det. Det kan man göra utan att för den skull hamna i de allra mest grälla överdrifter vad gäller regeringens oförmåga att efterkomma beslut. Riktigt så illa är det inte som det kan låta från sida. Men de fall som finns och som vi har identifierat är viktiga att peka på. Det är viktigt att vi gör klart att vi förväntar oss ett bättre sakernas tillstånd i fortsättningen. 156 () replik: ikläder sig här rollen som regeringens försvarsadvokat, och är ofta mycket skicklig. Men åtminstone på en punkt tycker jag att också borde ha insett att förklaringen till regeringens brist på att efterkomma beslut var något ihålig. Det handlar om regeringens och alltför dåliga resurser. resurser har ökat kraftigt . Det har varit föremål för intensiva diskussioner när vi i diskuterar budgeten. Att regeringen skulle ha för dåligt med pengar tror jag att inte någon tror kan vara huvudorsaken till att 155 ärenden nu ligger hos och ännu inte har verkställts. Det intressanta är den principiella fråga som återkommer till. Där kanske det finns en skillnad mellan mig och . Om det nu är så att regeringen inser att ett riksdagsbeslut inte kan efterkommas antingen av tekniska skäl, eller för att man tycker att regeringen av politiska skäl inte kan lägga fram ett förslag i enlighet med uttalade vilja, måste väl regeringen återkomma till och säga: Vi kan inte göra detta av tekniska skäl. Vi vägrar att göra detta av politiska skäl. Därefter ska regeringen skapa en majoritet för det i . Det kan väl inte bara vara så att regeringen säger: Vi gillar inte det här. Det här går inte. Vi bara struntar i beslutet. Vad är det för signaler vi sänder ut till resten av samhället om det finns ett beslut som ska verkställas men vi bara struntar i beslutet? Varför kunde till exempel inte regeringen göra så i fallet med och frågan om det individuella kompetenskontot? Varför kan inte regeringen återkomma till och säga: Det här har blivit så tekniskt komplicerat att vi måste få ett nytt beslut om att skjuta på reformen. Eller varför kan inte regeringen återkomma till och säga: vill inte vi avskaffa, och sedan försöka att skaffa en majoritet bakom en sådan linje? Är det inte vilja som ska gälla? Är det inte regeringens uppgift att skapa majoritet för sin uppfattning, och inte att trotsa beslut? 157 () replik: Regeringen får nog skaffa sig andra försvarsadvokater. Jag ser mig inte riktigt i den rollen. Vad gäller frågan om resurser kan den nog diskuteras. Det stämmer att resurserna har ökat i kronor, men det har också arbetsuppgifterna. Enligt de utredningar jag har sett finns det, om jag ska uttrycka mig försiktigt, en del som tyder på är personalmässigt och på annat sätt ganska så ansträngt. Jag skulle inte vilja utesluta att en del av problemen kan beror på den typen av resursbrist. Men det kan vi återkomma till i andra sammanhang. Vi behöver inte spekulera i det just . Jag instämmer självfallet i att regeringen om den finner att ett tillkännagivande från inte kan eller bör genomföras ska återkomma till och rapportera detta och ge sina skäl för det. Eventuellt ska den försöka att finna majoritet för en annan lösning av ett problem. Vi är helt eniga om detta. tar upp två exempel, avvecklingen av med ny processordning och det individuella kompetenssparandet IKS. Han förutsätter att regeringen inte vill genomföra de här sakerna. Sedan tycker han att regeringen ska komma till och säga: Det här tänker vi inte göra. Det har regeringen inte gjort. Regeringen har sagt: har fattat sitt beslut. Vi ska försöka att genomföra det. Och så har det tagit tid. Jag tycker att det är bra att man har försökt att genomföra det. Jag tycker att det är bra att man inte har kommit tillbaka och sagt: Nej, det här tyckte inte vi var något bra. Men jag är kritisk till att det har tagit . Hela utskottet delar den synpunkten. Det anmärker vi på. Det är lite dubbelt. Man säger att så fort det börjar bli lite kärvt ska regeringen komma tillbaka och säga: Nej, det här gör vi inte. Jag tror inte att det vore någon bra modell. Snarare ska vi kräva att regeringen faktiskt på ett så bra sätt som möjligt genomför det som har beslutat. 158 () replik: Det är nog få personer som har granskat de två exempel som vi nu särskilt diskuterar, det vill säga avskaffande och införandet av individuella kompetenskonton, som skulle säga att regeringen har ansträngt sig över hövan för att se till att de reformerna ska bli genomförda. är i så fall rätt ensam om att ha den uppfattningen. Ett av de här fallen har vi särskilt tagit upp i granskningen. och jag har varit eniga om att det har tagit med avskaffande. I de här två fallen är det rätt uppenbart att regeringen av politiska skäl har fördröjt och förhalat processen. Det är oacceptabelt att regeringen ägnar sig åt detta riksdagstrots. Om man känner att man inte kan genomföra det av politiska skäl och att det är för tekniskt komplicerat ska regeringen återkomma till och begära ett nytt mandat. Man ska tydligt informera om vad som gäller. Det gör ju inte regeringen. Så är det på punkt efter punkt. Utskott efter utskott talar om att det har varit för dålig information. Regeringen har inte verkställt de beslut som har fattat, och man har inte underställt eller utskottet chansen att fatta ett nytt beslut och ge ett nytt mandat till regeringen. Det är häri problemet ligger. Det är det centrala problemet. Det har inte med att göra att skulle ha bristande resurser. Är det någon här inne som tror att skälet till att vi inte har fått en ny process- och instansordning eller det individuella kompetenskontot är att det finns för få byråkrater på ? Jag tror inte det. 159 () replik: Än en gång: Jag försöker inte vara någon försvarsadvokat för regeringen i de här fallen. I de fall som här tas upp och som ett enigt konstitutionsutskott har tagit upp är vi överens om att det finns anledning att rikta kritik mot regeringen för att det har tagit . Orimligt , säger vi i ett fall. Där är vi helt överens. Jag försökte resonera kring att det lät som om menar att när problem uppkommer, av vad sort det nu kan vara, så ska regeringen ganska komma tillbaka till och säga: Vi vill slippa. Nej, det tycker jag inte. Man ska faktiskt anstränga sig att genomföra beslut, även till priset av att det tar tid. Hellre att det tar och blir genomfört än att regeringen vid första svårighet eller ovilja går tillbaka till och försöker att få slippa. Det var det resonemanget jag försökte föra. De fall som vi tar upp är allvarliga. De ska lyftas fram. Där ska anmärkning ske. Men det är trots allt inte i 155 ärendena som det finns anledning till kritik. Det är fyra där utskotten och har funnit anledning att rikta kritik. Det är allvarligt nog, men det gäller ändå att ha viss proportion på det hela. 160 (m) replik: Jag kunde inte heller frigöra mig från intrycket att det var lite av en samarbetskollaboratör i som yttrade sig när han försökte inventera alla de möjliga skäl som kunde ligga till grund för att regeringen antingen inte återkommer alls eller dröjer oskäligt länge med ett besked eller en reaktion på vad i majoritet har uttalat sig om en beställning. Tanken är att alldeles oberoende av skälen, , ska regeringen rimligtvis ge någon form av besked om hur den tänker sig hantera det beställningsbeslut i form av en ny utredning eller en ny lag som har fattat och överlämnat i en skrivelse till regeringen. Det gäller alldeles oavsett skälen. Jag håller med om att resursskälen som åberopades har ökat ganska mycket här under de närmast föregående åren på ett sätt som till och med i sin årliga granskning har påtalat. Regeringen har då för sin del förklarat att resursförstärkningen i första hand har sin grund i de EU-relaterade frågorna och medlemskap i . Men det är inte skäligt, och jag har uppfattat att möjligen är av samma uppfattning, att det, såsom påtalas i lagutskottets yttrande till exempel, har dröjt innan ett arbete ens har påbörjats i syfte att få till stånd de begärda lagändringarna när det gäller företagsförmedling och fastighetsmäklarlagen. Det är inte skäligt att det har dröjt utan att man har fått någon form av besked och att samtliga ledamöter har fått besked, inte bara utskottet eller utskottskansliet i fråga. 161 () replik: Jag har blivit utnämnd till samarbetskollaboratör. Det är möjligtvis lite tårta på tårta där. Jag vet inte om det jag har sagt egentligen är exempel på detta. Jag är helt ense med i det han sade nu senast, fullständigt ense. Regeringen ska komma tillbaka med besked om man finner att man inte kan eller av annat skäl inte bör genomföra ett tillkännagivande. Det ska lämnas besked om detta i lämplig form. kan det göras i form av en redogörelse, i annat fall kanske i budgetpropositionen eller i särskild ordning till i dess helhet. Vi är helt eniga på den punkten. Vad gäller det konkreta exemplet det har tagit för ett ärende är vi helt eniga om att detta är oskäligt. Det är också därför ett enigt konstitutionsutskott lyfter fram dessa saker, pekar på dem och säger: Så här ska det inte gå till. Här krävs bättring. 162 (m) replik: Vi moderater, och folkpartisterna också, har markerat att vi tycker att det finns skäl nog och erfarenheter nog för att markera tydligare i det här betänkandet än vad majoriteten gör att regeringen nu får skärpa sig i sin hållning till . Risken är, precis som var inne på i ett tidigare inlägg, att från gång till annan skärper villkoren för de tillkännagivanden som man lämnar, antingen i form av att man själv sätter en tidsgräns eller att man, om regeringen trilskas för länge, låter det egna utskottskansliet ta fram ett lagförslag som sedan läggs på bord. Det är ju en alternativ möjlighet. Den är inte idealisk av flera skäl, bland annat av resursskäl. Där är i så fall resurserna klart begränsade jämfört med hur fallet är på . Jag tror att vi ska försöka nalkas en ordning där man försöker få en praxis till stånd och säger att är vad regeringen får på sig att behandla ett tillkännagivande och återkomma med någon form av besked till : Det här kan vi köra, det här kan vi försöka arbeta fram, det här vill vi ändra på i beslut, och så vidare. Att kommunikationen tillbaka till med anledning av beställningstillkännagivanden, så att säga, måste till tror jag är ganska uppenbart efter att man har sett och prövat hur den här regeringen har hanterat de senaste årens tillkännagivanden från . 163 () replik: Enligt min mening är majoritetens text utomordentligt tydlig och väl avvägd varför reservationen är obehövlig. Jag yrkar på godkännande av utskottets förslag. Tanken att införa en tidsgräns, , tål att fundera på. Det ska vi nog göra, i KU:s utvärdering och kanske senare också de som kommer att sitta där i översyn av regeringsformen. Det är möjligt. Jag är dock inte helt säker på att det är den vägen som är den mest effektiva. De ärenden som det handlar om är trots allt av väldigt olika karaktär. De svårigheter som kan möta är också av väldigt olika karaktär. Därför kan det möjligtvis vara olämpligt att med hjälp av specificerade tidsramar styra upp detta. Men låt oss titta närmare på det i det fortsatta arbetet. 164 (): Egentligen finns det en betydande enighet i utskottet omkring synen på tillkännagivanden, även om man nu försöker driva upp något slags motsättningsdebatt här i kammaren. Det är mycket tydligt och klart så att tillkännagivandena inte är rättsligt reglerade, utan när fattar beslut om ett tillkännagivande är det något slags moralisk förpliktelse man riktar mot regeringen. Regeringen behöver inte följa detta, för det finns egentligen inga sanktionssystem inför den situationen. är det väldigt viktigt att det finns ett förtroendefullt samarbete och samspel mellan och regeringen. KU har successivt skärpt kraven på informationsskyldighet för regeringen. Det gjorde vi senast , då vi menade att om en tidsgräns satts upp i ett tillkännagivande bör regeringen informera inom denna tidsgräns om man inte avser att följa tillkännagivandet. Jag vill inte på något sätt försvara regeringens senfärdighet eller den handlingsförlamning som inträffar ibland, men vi måste ha klart för oss den rättsliga grunden. Detta att man nonchalerar i småfrågor som inte leder till misstroendevotum eller till att själv tar på sig lagstiftningsarbetet kan på lång sikt skapa vad jag skulle kunna kalla för de små stegens nonchalans som sedan leder över i en helhetens förtroendekris. Det är alltså väldigt viktigt att man bearbetar och tittar på detta med relationen mellan regeringen och . Det är väldigt bra att översynen av regeringsformen kommer att ta upp de här frågeställningarna, enligt de indikationer vi fått om direktiven så sent som i går. Även KU kommer att göra en utredning på det här området. Det är väldigt viktigt att vi håller denna debatt levande. Jag är dock lite konfunderad över reservationen. I utskottets majoritetstext finns en genomgång av de olika ärendena, men när man tittar på motivreservationen ser man att den är väldigt kort och inte har den här detaljgraden och de här synpunkterna. Jag undrar hur ni egentligen har tänkt när ni formulerat den här reservationen. Sedan är jag ju enögd, men jag kunde ändå inte hitta de här tre till sex månaderna som var inne på. Hur dyker de upp i sammanhanget? 165 (m) replik: Jag tycker att motivreservationen skärper kraven på regeringen lite mer. nämns inte, nej. Det är någonting som jag själv har laborerat med som företrädare för . Det kan mycket väl landa i någonting annat. Jag tycker bara att det finns skäl att överväga någon form av tidsgräns så att man inte drar ut . Inom den gränsen kan man mycket väl tänka sig att regeringen återkommer till med någon form av besked antingen att det blir en lagstiftning, att det blir en kommitté eller en utredning och hur direktiven då kan komma att se ut eller att man ber om ytterligare respittid därför att frågan är av så komplicerad natur att man behöver undersöka och bereda ärendet ytterligare för att komma med någon form av säkrare besked till . Det viktiga är att man kommunicerar en riksdagsbeställning på ett tydligare sätt än vad som varit fallet i de fall som vi åberopar och som tas upp av ett antal utskott som yttrat sig till med anledning av regeringens skrivelse. 166 () replik: Jag kan då bara konstatera att de här tre till sex månaderna har dykt upp efter det att utskottet justerat sitt betänkande. Sedan skulle jag bara kunna tipsa om att om nu reservanterna velat ha en heltäckande motivering skulle man ha gjort detta som ett tillägg till vad utskottets majoritet hade sagt. Då hade jag kunnat förstå det hela, fru talman. 167 (m) replik: De här tre till sex månaderna är någonting som jag tagit upp på alldeles eget initiativ. Jag kräver inte att det ska bli på detta sätt, men jag gjorde det för att exemplifiera att det behövs någon form av säker tidsgräns för att detta inte ska dra ut så att vi hamnar i det sexårsvakuum som har rått i till exempel ett av fallen som lagutskottet pekar på i sitt yttrande. Det är inte skäligt. Det är inte rimligt. Det ska vi inte acceptera och godta som lagstiftare och företrädare för lagstiftaren. 168 () replik: Om det är så att utskotten nu tar hänsyn till vad KU sade om tidsgränserna kommer man också att lägga tidsgränser i tillkännagivandena. Det betyder att regeringen enligt KU:s synsätt kommer att bli tvungen att hålla sig inom de tidsgränserna. Då behöver vi inte laborera med hit eller dit. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under 13 §.) 11 § Rambeslut om verkställighet av bötesstraff 169 (): Kammaren ska nu debattera justitieutskottets betänkande 2003/04:JuU28, Rambeslut om verkställighet av bötesstraff.