prot · GR09109 · 2004-05-05 00:00:00 — Utskottet har också fått en föredragning av ämnesråden och från om så kallade humanitära interventioner och om rapporten on Intervention and State Sovereignty, ICISS. I betänkandet behandlas 76 motioner om folkrättsfrågor som väckts under den allmänna motionstiden respektive samt 6 motionsyrkanden med anledning av regeringens skrivelse Mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik. Frågorna rör bland annat avvägningen mellan människors säkerhet och staters suveränitet. Vidare behandlas motioner om och folkrättsliga frågeställningar kring konflikten IsraelPalestina. Ett antal motioner rör specifika . I betänkandet finns det 14 reservationer och 6 särskilda yttranden. Till betänkandet fogas också som bilaga en förteckning över länder som ratificerat FN:s konventioner på området mänskliga rättigheter. 105 (): Jag inleder med att yrka bifall till reservation nr 1. Vi har en ny hotbild med terrorism som verkar gränsöverskridande och i nätverksform. ökar risken för att terrororganisationer ska skaffa sig massförstörelsevapen. och andra FN-medlemmar är förpliktigade att verka efter FN:s principer. Det innebär främst en skyldighet att förhindra eller motverka angreppskrig, folkmord eller folkfördrivning. Därför ska vi främja och dess ansvar för internationell fred och säkerhet. Artikel 39 i ålägger säkerhetsrådet att fastställa förekomster av varje hot mot freden, fredsbrott eller aggression, och rekommendera eller besluta om åtgärder. Det centrala problemet, som tydligast kom till uttryck vid folkmordet i , är vad som händer när säkerhetsrådet inte uppfyller sitt ansvar på grund av passivitet. Det var alltså fallet i . I andra fall kan det vara på grund av ren oförmåga att fatta beslut. Problemen uppstår alltså när säkerhetsrådet självt inte uppfyller principer. Det övergripande ansvaret måste vara att följa principer och säkra att internationell rätt inte grovt åsidosätts. Folkrätten behöver förtydligas och kodifieras vad gäller humanitär intervention, särskilt vad avser skyldigheten att förhindra folkmord och folkfördrivning. Årets tioårsjubileum är någonting som alla helst vill glömma. Men det är utomordentligt viktigt att vi alla påminner varandra om hur hela världen tittade åt ett annat håll och inte lyssnade när befolkningen i slaktades. Det får aldrig hända igen så låter ett slitet citat om Förintelsen. Dessvärre visar historien sedan slut fram till att uppmaningen aldrig igen inte kan upprepas nog ofta. Vad gäller kriget i vidhåller vi, liksom en majoritet av EU:s medlemsländer, ståndpunkten att folkrätten har följts. Särskilt , som är mycket noga med den folkrättsliga legitimiteten, hävdar att Irakaktionen har ett starkt stöd i de FN-resolutioner som säkerhetsrådet har utfärdat om inklusive den sista innan aktionen, alltså nr 1441, som utfärdades . Den baserades på den omfattande militära styrkeuppbyggnad som och då gjorde i regionen och vars tydliga syfte var att möjliggöra ett militärt ingripande. tolkning har bestridits av främst , och med instämmande av ett antal länder, däribland , och . Inget annat land i eller delar ståndpunkt. tolkning har en uttalad eller tyst accept av ett stort flertal av FN:s medlemsländer. FN ställde entydiga krav på regim och dess aggression mot , och . stod det klart att regimen i inte avsåg att uppfylla FN-kraven. Trots det fortsatte FN med sanktioner som var avsedda för . Därmed hamnade FN i en orimlig situation. Sanktionerna skadade folk, men ett upphävande av sanktionerna skulle ha givit regimen ett internationellt erkännande, och man skulle ha riskerat ytterligare folkmord och folkförföljelser och kanske ytterligare aggressioner. Båda alternativen och båda handlingslinjerna för FN fortsatta sanktioner eller ett upphävande av sanktionerna skulle ha fått orimliga följder: antingen fortsatt utarmning av eller förnyat hot mot kurder, grannländer och , fortsatt förtryck och kamp mot fredsprocessen. och kunde inte heller förväntas att i fortsättningen ge ett dagligt skydd åt norra det vi kallar . Utvecklingen i kommer att få stor betydelse inte bara för landet självt utan för och i stort. För omvärlden är det viktigt att stödja demokratiutvecklingen i . Jag utgår från att vi alla här i kammaren kan enas om att stödja och verka för en demokratisk och fredlig utveckling i . Det borde vara lätt att bli överens om det. Utöver när det gäller bör och EU samarbeta med för att driva frågan om demokratiutveckling i hela , eller egentligen det område som vi kan kalla wider Middle East. Det centrala målet för fredsprocessen i vad avser och är att såväl som ska kunna leva i fred och att en palestinsk stat upprättas . Man ska kunna leva inom säkra och erkända gränser. Den palestinska staten måste erkänna ett med trygga gränser. Så måste även , och andra stater i regionen göra. Den fredsprocess som startade efter såg efter bakslag och förseningar ut att kunna fullbordas . Då hade vi haft en palestinsk stat . Jag tror för egen del att det har varit ett misstag att man inte har verkat för att snabbt få en palestinsk stat till stånd så att det finns en motpart som man kan ställa till ansvar för vad den gör. Det skulle vara betydligt lättare än att arbeta med den korrumperade myndighet som styr eller möjligen inte styr över de palestinska områdena. Parterna stod närmare varandra än någonsin när fredsprocessen avbröts av en andra intifada . Ansvaret vilar tungt på PLO och . Förhandlingarna avlöstes av terrorattacker och övervåld. Den politiska tyngdpunkten hos båda parter försköts mot oförsonlighet, och de grupperingar som motarbetar fredsprocessen stärktes. De palestinska terrororganisationerna förnekar rätt att existera och motsätter sig fredsprocessen. Även på den israeliska sidan finns krafter speciellt bland bosättarna som förnekar palestinierna rätt till en egen stat. PLO har utvecklat en korrupt diktatur som hårt har drabbat det palestinska folket. Brister på demokratisk utveckling bidrog sannolikt till att fredsprocessen stoppades. Eftersom parterna verkar oförmögna att tillsammans återuppta processen bör omvärlden sätta målet att en demokratisk palestinsk stat som erkänner och som erkänns av etableras, helst , parallellt med att och dess medlemsstater erkänner . Jag har med mig ett papper i bänken från kvartetten, som är skrivet i i går. Där är man inne lite grann på samma linje, nämligen att man ska kunna etablera en palestinsk stat. Likadant var det med ett underutskott till som sammanträdde i för en månad sedan. Där diskuterades det här, och officiella representanter både för den palestinska myndigheten och för var där. Från båda sidor tyckte man att detta nog vore det bästa, och att det har varit ett misstag att inte ge möjligheter för den statsbildningen. FN bör uppdra åt någon tillräckligt stark utomstående organisation som har båda parters förtroende att bidra till säkerheten för de båda staterna. Den enda organisation med kraft som jag kan tänka på i det sammanhanget är naturligtvis Nato. Vi kan jämföra med situationen på och i Kosovo där hela aktionen sker under Natobefäl. höll sin andra session för året. Givetvis diskuterades det försämrade läget i Kosovo. I gårdagens morgonsoffa gav försvarsministern glädjande nog signaler om att man nu äntligen ska börja diskutera syftet med insats. Det är verkligen att vi diskuterar vilka insatser som ska göras och hur samordningen ska ske. Regeringen har till exempel talat om betydelsen av polisinsatser och polisiär närvaro trots att bara har en enda polis på plats. Det gäller att återställa ordningen fort så att Kosovos status därefter kan komma upp på dagordningen. Det är oacceptabelt att man har en så lång process där statusen inte är fastslagen. Vid sessionen i uttalades också ett tydligt beklagande över folkomröstningsresultatet på den grekiska sidan om enande vad gäller . Man skriver profoundly disappointed, vilket är ett rätt kraftfullt uttryck. Trots att åtminstone mina partikamrater gjorde vad de kunde får man en känsla av att den europeiska unionen kanske blev dragen vid näsan. uttalade sin uppskattning för omsvängningen som har skett på den turkiska sidan, där turkar och turkcyprioter har kastat prestigen och faktiskt visat en god förhandlingsvilja. Slutligen vill jag åter påminna om betydelsen av att folkrätten, som är under ständig utveckling, förtydligas och kodifieras. 106 (): Låt mig börja med att yrka bifall till reservation nr 7. I arbetet med det här betänkandet i utrikesutskottet har det varit många livliga och intressanta diskussioner. När man läser igenom betänkandet efter en tids arbete och efter en tids paus tror jag att det trots allt finns en tämligen likartad syn på problemen och på de dilemman som finns här. Jag tänker begränsa mig till att betona de punkter där liberalerna har en avvikande åsikt. Min uppgift underlättas av att framställning här alldeles i mångt och mycket var sådan att jag kan instämma i det som där sades. Det har gjort det möjligt att avvika från den starka betoningen på staternas suveränitet och förbudet, om jag uttrycker mig så, för omvärlden att lägga sig i deras inre angelägenheter. I stället har det skett en förskjutning till förmån för en diskussion om och ett fokus på individens rättigheter. Det vi i liberalerna har betonat i vår reservation är att folkrättens långsiktiga mål bör vara ett entydigt stöd, inte ett hinder, för att skydda enskilda individers grundläggande mänskliga rättigheter, och det vill jag understryka. Det andra som jag vill ta upp var också inne på, nämligen folkrätten och . Där finns det åtminstone två tolkningar. Det finns i alla fall inte en entydig tolkning av vad som är rätt och vad som är fel. , och en lång rad andra länder, goda FN-medlemmar, gör en annan tolkning än den socialdemokratiska regeringen i och andra partier i denna kammare. har varit inne på detta. Jag ska inte upprepa vad han har sagt, utan jag vill bara illustrera detta med att vi i utrikesutskottet träffade två olika kompetenta folkrättsjurister som hade två olika uppfattningar om vad folkrätten egentligen sade i fråga om alliansens inmarsch i . Det grundar sig egentligen på en viktig aspekt, nämligen om de resolutioner som antogs av FN i början av 1990-talat ska anses gälla fortfarande eller om de har förfallit allteftersom tiden har gått. Om de fortfarande ska anses gälla, vilket , och andra länder anser eftersom de inte har blivit uppfyllda, finns det ett folkrättsligt stöd för alliansens inmarsch, till skillnad från vad som gäller med den andra tolkningen. Den tredje punkten gäller det som vi anser vara fel i balansen i beskrivningen av konflikten mellan och . Vår reservation på den punkten finns på s. 47 och 48 i det här betänkandet. Jag tror att man med rätta ständigt återkommer till att bör uppfylla folkrättens principer och uppträda på ett folkrättsligt korrekt sätt. kan man av formella skäl inte ställa riktigt samma krav på den andra parten i konflikten, men vi menar att folkrättens anda bör genomsyra agerandet även hos den palestinska myndigheten och de andra icke-statliga organisationer, om jag uttrycker mig försiktigt, som har den faktiska makten i och på . Där tycker vi att det finns ett drag av dubbel bokföring i den text som utskottsmajoriteten står bakom. Det finns stora krav på den ena parten, men man avstår från att ha några mer specifika folkrättsliga krav på den andra parten. Den här barriären mellan och är en väldigt allvarlig folkrättskränkning. Där har vi velat ha en snävare tolkning av det folkrättsliga brottet, nämligen när barriären uppförs på palestinskt territorium, och inte ha den vidare definition som ligger inbäddad i den text som majoriteten har samlat sig bakom. 107 (): Först vill jag yrka bifall till vår reservation nr 3. Den mest debatterade folkrättsliga frågan upplever jag vara humanitära interventioner och komplexiteten med detta. Vad gör världssamfundet då folkrättens principer krockar med de mänskliga rättigheternas principer? Det är vårt stora dilemma. Vad gör vi när inte är enigt? När har vi rätt att genomföra en så kallad humanitär intervention med i huvudsak militära medel? Vissa nöjer sig med att hävda säkerhetsrådets överhöghet och därmed också ansvar för att avgöra när något är legitimt eller inte. Andra ser en möjlighet till en folkrättslig tolkning för att hitta en lösning på problemet. Låt oss konstatera att det traditionellt finns två allmänt accepterade undantag från FN:s våldsförbud, nämligen rätten till självförsvar och ingripanden auktoriserade av . I den bästa av världar är säkerhetsrådets medlemmar helt överens om när en konflikt eller en kris är så allvarlig att det finns motiv för ett ingripande. Vi kristdemokrater vet att människan är ofullkomlig. Historien har inte gett oss anledning att ändra denna uppfattning. Vi är inte ensamma om den åsikten, och därför ser vi också att humanitära interventioner förekommer. En viktig humanitär intervention genomfördes av Nato i Kosovo . Den var sent initierad och fick mycket allvarliga konsekvenser för den serbiska civila befolkningen. Det är delvis på grund av denna humanitära intervention som det kan föras debatter kring vad som är folkmord och vad som inte är folkmord. Var går gränsen för folkmord? Det är visserligen en annan fråga, men det är ändå en till humanitära interventioner starkt förknippad fråga som vi måste reda ut. Folkmordet i är det internationella samfundets och FN:s allra största skamfläck. Det som gör denna tragedi än mer obegriplig är att den kunde ha förhindrats, eller åtminstone lindrats med en intervention. Folkrättens fundamentalister är de som väljer att stillatigande titta på eller vända ryggen till när människor kränks, bara folkrätten följs. För oss kristdemokrater är det en grundläggande plikt för alla demokratiska stater att verka för alla människors rätt till mänskliga fri- och rättigheter. Detta arbete bygger i allt väsentligt på civila och fredliga medel. Men det är fortfarande omöjligt att demokratisera i krigszoner. Det är oerhört svårt att skapa ekonomisk utveckling i djupa konfliktlägen. Den väpnade interventionen behövs i extrema fall för att sätta stopp, kyla ned och skapa en utgångspunkt för något som är bättre. Det finns inga goda krig, men det har funnits och kommer att finnas humanitära interventioner som var och är nödvändiga. Vanligtvis bedöms om det finns en legitim rätt att ingripa eller inte. I själva verket borde frågan vara: När har vi skyldighet att ingripa? Detta är huvudbudskapet i en rapport som heter The Responsibility to Protect och presenterades av en kanadensisk organisation . Rapporten omkonstruerar begreppet suveränitet. Vill en stat ha suveränitet måste den också ikläda sig det fulla ansvaret att skydda det eller de folk som ryms inom statens gränser. Skyddar man inte folket åtnjuter staten inte suveränitet, och då måste principen om icke-inblandning stå tillbaka för omvärldens skyldighet att skydda de utsatta. Skyldigheten att skydda ger således en skyldighet att ingripa. Dessa tankegångar är så angelägna ur mänskliga rättigheters perspektiv att jag hoppas att vi får anledning att återkomma till dem i fortsatta arbete kring folkrättens konsekvenser. I det betänkande vi nu debatterar har vi ägnat stort utrymme åt den arabisk-israeliska konflikten. huvudsakliga ställningstaganden till denna konflikt ligger fasta. Men ändå: Ofta utpekas endera sidan som helt ansvarig för konflikten. Försöken att reda ut konflikten genom härledningar till olika avlägsna historiska skeenden är otaliga. Detta tillvägagångssätt har år ut och år in visat sig vara lönlöst. I stället måste vi lyfta fram och belysa situationen för helt vanliga israeler och palestinier, för de människor som vill kunna gå till jobbet, skolan eller restaurangen utan att riskera att bli bombade, beskjutna eller trakasserade. Vi anser att bägge parter i konflikten är ansvariga för att få ett slut på konflikten. Vi anser att genom EU ska verka för en balanserad hållning till parterna i konflikten och uppmuntra parterna att uppnå ett fullständigt och varaktigt fredsfördrag genom nya förhandlingar. Vägen till långsiktig och stabil fred är en tvåstatslösning. roll i denna konflikt bör vara att som opartisk aktör bidra med stöd och ställa krav på bägge parters efterlevnad av folkrätten, av mänskliga rättigheter samt av de åtaganden man faktiskt har gjort i tidigare avtal. Det är av grundläggande betydelse att den svenska Mellanösternpolitiken bygger på och upprätthåller goda relationer till konfliktens alla parter. och EU ska fördöma alla våldshandlingar vare sig de manifesteras i terrordåd av självmordsterrorister eller i form av repressalier med anledning av terrordåden. Det så kallade Genèveinitiativet är enligt extra intressant eftersom det i betydande grad bygger på de bägge folkens vilja. Detta initiativ kan vara ett komplement till färdkartan för fred. Slutligen måste omvärldens politiska och ekonomiska stöd till parterna relateras till den vilja att uppnå fred i regionen som verkligen nås, de framsteg som verkligen görs på fälten. Med detta menar jag viljan att följa och respektera vägkartan för fred, den israeliska statens upphörande av bosättarpolitiken och att den palestinska myndigheten måste sätta stopp för terrordåden. , herr talman: måste vara ovillkorliga krav på parterna. Dessutom måste upprättandet av en palestinsk statsbildning kombineras med långtgående politiska och ekonomiska reformer för att nå ett demokratiskt statsskick. 108 SERMIN ÖZÜRKÜT (v): Jag ska börja med att yrka bifall till våra reservationer 4 och 11. Givetvis står jag också bakom särskilda yttrande. Jag ska här lyfta fram frågan om folkrätten . Folkrätt är synonymt med internationell rätt och associeras inte enbart till mänskliga rättigheter utan täcker hela rättssystemet. Det påstås att det internationella samfundet och folkrätten efter det slut står inför nya globala utmaningar som sätter individers rättigheter och staters suveränitet i motsats till varandra. Faktum är att staters suveränitet tillhör den klassiska folkrätten, och är byggd på staters suveränitet. Suveräna stater är aktörer i folkrätten, det vill säga den internationella rätten, och FN är den högsta folkrättsliga instansen, uppbyggd just på suveräna stater. En viktigare fråga för regeringen verkar vara hur man ska åstadkomma en förändring av folkrätten så att den i stället gräver i staters territoriella suveränitet. En sådan förändring av folkrätten kan ske antingen genom ändringar av eller genom en utveckling av folkrätten. För förändring av krävs två tredjedels majoritet. Vidare måste förändringen ratificeras av två tredjedelar av medlemsstaterna inklusive de fem permanenta medlemmarna av säkerhetsrådet. Dessutom krävs att förändringen accepteras av det internationella statssamfundet i dess helhet. Utskottet konstaterar att det är svårt att förändra på det viset och väljer i stället en utveckling av folkrätten. Diskussionen om utvecklingen av folkrätten har sin bakgrund i Natos militära ingripande 1999 mot . Natoländerna med i spetsen angav humanitära motiv för sitt ingripande mot . Ingripandet hade inget stöd i . Utskottets syn på utvecklingen i Kosovo före Natos ingripande har en stark inriktning mot att acceptera Natoländernas beskrivning av situationen i Kosovo som ett självklart historiskt faktum. Vad beträffar den diskussion som uppstått till följd av Natos intervention i Kosovo är det ett faktum att historieskrivningen kring detta exempel är omdiskuterad. Den historiska utvecklingen av vad som hände i Kosovo efter Natoangreppet har beskrivits av flera kritiska journalister men också av fredsförhandlaren och representant i överste . Enligt representanten för organisationen för säkerhet och samarbete i , det vill säga representant, var situationen i Kosovo inte alls så enkel och självklar att den motiverade ett ingripande. Massflykten från Kosovo inleddes inte förrän bombningarna av påbörjats. Man bör vara ytterst försiktig med att föra långtgående resonemang om folkrätten kring detta enda fall. Det är av största vikt att det inte omvandlas till ett prejudikat eller ges en plats i folkrätten. Det skulle underminera respekten för . och dess allierade har senare genomfört ytterligare ett sådant här krig utan FN:s mandat. Som bekant rättfärdigades inte och dess allierades folkrättsvidriga krig i med hänvisning till de mänskliga rättigheterna utan med förekomsten av, som det senare visade sig, obefintliga massförstörelsevapen. Angreppet på genomfördes inte med hänvisning till grova brott mot mänskliga rättigheter utan med hänvisning till falska uppgifter om innehav av massförstörelsevapen och till att gav skydd åt . Bägge uppgifterna visade sig enligt utrikesminister vara felaktiga. Militarismen i ledning utsatte för sanktioner som kostade människor livet. Man bombade landets infrastruktur sönder och samman och anföll sedan landet i tron att man därigenom införde demokrati i landet. Det man kan fråga sig om tid vid makten är: Vad gjorde och dess allierade för att understödja motståndet mot honom? Vad gjorde man för att understödja demokratiska krafter i landet? Man gjorde ingenting. Tvärtom samarbetade man med honom. betraktades som en hedervärd bundsförvant i kriget mot , som också kostade miljoner människor livet. President , hans administration och har försökt framställa sitt krig som en kamp för demokratin. Det är obegripligt hur man kan förvänta sig trovärdighet när man har betraktat demokratins värsta fiende som en vapenbroder och bundsförvant. vill jag säga att staternas territoriella suveränitet, med andra ord neutralitetsrätten, tillhör det klassiska området i internationell rätt. Folkrätten är mellanstatlig, det vill säga det finns ingen under- och överordning. Internationell rätt täcker hela rättssystemet med FN i ledet. Vi anser att folkrättsbetänkandet tyvärr är grunden för ett försök att legitimera den rådande maktordningen i världen. I stället för att åsidosätta borde regeringen lägga all sin kraft på att FN med sin legitimitet ska stå som garant för att rätt ska gå före makt och godtycklighet i världspolitiken. Föredrogs utrikesutskottets betänkande 2003/04:UU11 Folkrätt. (forts. 13 §) Kammaren beslutade på förslag av förste vice talmannen att ajournera förhandlingarna till då votering skulle äga rum. 12 § Beslut om ärenden som slutdebatterats vid dagens sammanträde UU10 Verksamheten i Europeiska unionen Punkt 3 (Ekonomiskt samarbete och ekonomisk politik) 1. utskottet 2. res. 1 (m, fp, kd, c) Votering: 175 för utskottet 139 för res. 1 35 frånvarande Kammaren biföll utskottets förslag. Partivis fördelning av rösterna: För utskottet: 136 s, 25 v, 14 mp För res. 1: 48 m, 44 fp, 28 kd, 19 c Frånvarande: 8 s, 7 m, 4 fp, 5 kd, 5 v, 3 c, 3 mp Punkt 5 (Folkomröstning) 1. utskottet 2. res. 4 (v, mp) Votering: 273 för utskottet 43 för res. 4 33 frånvarande Kammaren biföll utskottets förslag. Partivis fördelning av rösterna: För utskottet: 136 s, 49 m, 44 fp, 28 kd, 16 c För res. 4: 1 kd, 25 v, 3 c, 14 mp Frånvarande: 8 s, 6 m, 4 fp, 4 kd, 5 v, 3 c, 3 mp Punkt 6 (Europeiska unionens förbindelser med omvärlden) 1. utskottet 2. res. 6 (v, mp) Votering: 166 för utskottet 39 för res. 6 111 avstod 33 frånvarande Kammaren biföll utskottets förslag. Partivis fördelning av rösterna: För utskottet: 136 s, 2 m, 28 kd För res. 6: 25 v, 14 mp Avstod: 47 m, 44 fp, 1 kd, 19 c Frånvarande: 8 s, 6 m, 4 fp, 4 kd, 5 v, 3 c, 3 mp och (båda m) anmälde att de avsett att avstå från att rösta men markerats ha röstat ja. Punkt 11 () 1. utskottet 2. res. 13 (m, fp, kd) Votering: 193 för utskottet 121 för res. 13 2 avstod 33 frånvarande Kammaren biföll utskottets förslag. Partivis fördelning av rösterna: För utskottet: 136 s, 25 v, 19 c, 13 mp För res. 13: 49 m, 43 fp, 29 kd Avstod: 1 fp, 1 mp Frånvarande: 8 s, 6 m, 4 fp, 4 kd, 5 v, 3 c, 3 mp () anmälde att han avsett att rösta ja men markerats ha avstått från att rösta. Punkt 17 (Jordbruk, fiske och miljö) 1. utskottet 2. res. 18 (c) Votering: 291 för utskottet 19 för res.