prot · GS0929 · 2004-11-15 00:00:00 — Ju fler delaktiga, desto bättre dialog och desto fler kontaktytor till kommuninvånarna att diskutera och påverka den kommunalpolitiska utvecklingen. Det är en fråga som jag tycker att man kan fundera på. Sedan pågår det en rad olika verksamheter också med samverkan. Jag vill återigen understryka att jag är för samverkan. Jag tycker att det är väldigt viktigt att kommuner samverkar i olika frågor. Det är rationellt från skattebetalarnas synpunkt. Man får ut mera för pengarna. Kommuner som är för små kan ofta överleva på grund av att de samverkar med andra kommuner. Det kan det också finnas positiva delar i. 125 (): Jag delar uppfattningen att samverkan mellan kommunerna och mellan landstingen måste öka med tanke på hur situationen ser ut . Jag delar också uppfattningen att vi måste ha en utökad dialog mellan de olika parterna. Vi hade en debatt med den nya bostadsministern. Jag framförde då att det finns tre olika bostadspolitiska områden i . Det är storstäderna, residensstäderna som ofta är också universitets- och högskolestäder samt de övriga landsortskommunerna. Den bostadspolitik som drivs i till exempel är inte densamma som förs i . som vi måste har ett övergripande regelverk måste vi se mångfalden och acceptera olika lösningar i olika delar av landet. Så några ord om landstingen. Det finns många små landsting. Landstingens ansvarsområde är ganska snävt, en modell som är förlegad. Här är en regionbildning att föredra, alltså större områden med ett mer diversifierat ansvarsområde. Regeringens utvecklingspengar kan användas för att slå samman dessa landsting. Därmed utvecklar man såväl demokrati som effektivitet och folknytta. Jag vill rekommendera att skynda på folk så att det blir en snabb utveckling på det här området i positiv riktning. Det skulle vara helt i enlighet med de ord som avslutar interpellationssvaret med: Vi måste se till att utvecklingen inte leder till ett demokratiska underskott där medborgarnas möjlighet till insyn och påverkan förloras. Trots allt vill jag än en gång betona att jag ser en öppning och en positiv viljeinriktning i svaret och även i de muntliga svar som jag har fått här i kammaren. 126 Statsrådet (): Vad jag menade i slutet av mitt interpellationssvar med demokratiskt underskott var att man i samverkande kommuner har kunnat märka en viss tendens. Var kommer den enskilda fullmäktigeledamoten in? Vad har den enskilda ledamoten för insyn i verksamheter som sker någonstans mellan två kommuner? Detta har diskuterats i olika sammanhang. Man bör vara observant på om denna samverkan utvecklas så att ingen av kommunerna har riktigt grepp om vad som händer mellan kommunerna när det gäller samverkansdelen. Detta finns det all anledning att uppmärksamma. Beträffande pengar till sammanslagningar finns det ett antal kommuner i landet som är oerhört trängda, dels därför att de är ganska små, dels därför att de har en väldigt dåligt ekonomi som gör att de är väldigt illa ute. Några av dessa kommuner har ju varit så illa ute att de varken haft kraft eller pengar till att ens kunna ta upp en diskussion om ifall en samverkan bör ske. I det här läget finns dessa pengar som en möjlighet om man är beredd att ta klivet och åtminstone titta på om en samverkan skulle underlätta för den kommunala verksamheten. Jag har också i andra sammanhang sagt att jag inte tror på någon central kommunreform á la 70-tal där man uppifrån säger att antalet kommuner ska minska. Det här är en debatt som måste föras på det lokala planet där man själv kanske kommer fram till att ett samgående är den bästa lösningen. Men det finns också en ända på detta med samverkan. Börjar man att samverka om nästan allt kan man fundera över om man ska vara två kommuner. Där kan man ju också hamna, vad vet jag. Jag vill inte styra den diskussionen på något sätt, men jag vill ändå peka på att det finns olika kommuner ute i landet som har olika problem. Jag tror att och jag har en stark samsyn på detta med landstingens regionala samverkan. Vi har diskuterat den frågan vid andra tillfällen. Landstingen samverkar alltmer. Jag brukar säga att samverkanslinan mellan landstingen ofta ser ut som en tusenfoting. Man samverkar mellan olika professioner, på olika nivåer och med olika insatser. Jag kommer att följa arbete väldigt noga, . Det är väldigt viktigt att utreda frågan var basen i den svenska sjukvården ska ligga. Ska vi ha landsting av nuvarande storlek eller ska vi ha större regioner? Det är en berättigad fråga, och jag förväntar mig att levererar ett tydligt och väl berett förslag så att vi kan gå vidare med den frågan. Jag ser bekymmer med dagens indelning. Den tekniska och medicinska utvecklingen går med raketfart, och det ställer oerhört stora krav på den landstingskommunala sektorn . Kommuner kan vara pressade, men jag tror att landstingen kan vara än mer pressade för att de ska kunna klara sina uppgifter och göra det som allmänheten förväntar sig att de ska göra. Den utvecklingen måste vi följa väldigt noga. Jag kommer att se väldigt noga på det som för fram på det här området. 127 (): Statsrådet säger att han hyser en oro för de frågor som hamnar mellan stolarna. Jag instämmer i den oron. Dessa frågor kan vara av sådan art att de kan vara lämpliga att ingå i en regionbildningsdiskussion. Jag konstaterar att viljeinriktningen från statsrådet är bra. Jag ser fram emot det tillfälle då det är dags att sätta ned foten i sakfrågorna. Därmed tackar jag för debatten. 128 Statsrådet (): Jag vill också tacka. Vi möts i kommande diskussioner så får vi se hur nära vi kommer varandra, och jag tror att vi kan komma ganska nära, . Överläggningen var härmed avslutad. 17 § Svar på interpellation 2004/05:85 om bidrag till kommuner som vill dela sig 129 Statsrådet (): har frågat statsrådet om regeringens inställning till att även ge kommuner som vill utreda en kommundelning möjlighet att söka ekonomiskt bidrag för utredningsarbete samt om vilka avsikter statsrådet har med det aviserade stödet till utredningar om kommunsammanslagningar. Interpellationen har överlämnats till mig. Den svenska samhällsmodellen bygger på en omfattande självstyrelse, där ansvaret för stora och viktiga delar av vår gemensamma välfärd vilar på kommuner och landsting. En grundprincip i det offentliga uppdraget är att kunna ge alla medborgare en likvärdig service och en likvärdig behandling oavsett var i landet de bor. Regeringen har avsatt totalt för att stödja samverkansprojekt mellan kommuner och landsting med befolkningsminskning. Ökad samverkan är ett sätt att möta de utmaningar som kommunsektorn står inför, och vi föreslår därför att stöd till samverkan mellan kommuner ska kunna fortsätta. En diskussion om kommunsammanslagningar har förts i olika delar av landet . Det mest uppmärksammade fallet är och i som för sedan höll en lokal folkomröstning i frågan. Jag är övertygad om att dessa diskussioner kommer att fortsätta, som en parallell till de diskussioner om offentliga sektorns struktur och uppgiftsfördelning som förs i , och jag ser dem som värda att stödja bland annat genom den föreslagna möjligheten att bevilja bidrag till utredningar. Jag är medveten om att diskussioner på vissa håll förekommer om kommundelningar. Min bedömning är att utvecklingen inom sektorn gör att det blir svårare för framför allt mindre kommuner att uppfylla de krav som ställs på de kommunala verksamheterna. Det är därför inte aktuellt med något stöd till kommuner som vill utreda en eventuell kommundelning. 130 (): Även jag vill hälsa välkommen som statsråd. Det här är ju en fråga som anknyter väldigt mycket till de diskussioner som har förts tidigare här i kammaren. Med anledning av den föregående interpellationsdebatten vill jag inleda med att konstatera att utgångspunkten för perspektiv är den sammanhållna enhetsstaten där kommunerna är utförare av statliga uppgifter. Svaret präglas också av detta att det handlar om ansvar. För min del tycker jag att det är viktigt att samtala både om att utveckla ansvarsfördelning och också om att utveckla maktdelning. Det är naturligtvis det som är en viktig grund för att klara en lång rad av de andra frågorna, inte minst när vi pratar demokrati. Samverkan är naturligtvis ett sätt att möta utmaningar. Frågan är varifrån utmaningarna kommer, herr talman. Är det utmaningar som kommer från medborgarna, där medborgarna har önskemål och ställer krav på den kommunala verksamheten, eller är det utmaningar som kommer från ovan, från den här kammaren eller från regeringen? Det är ett intressant perspektiv. Det är klart att för att kunna möta utmaningar som kommer underifrån, från medborgarna, måste man få rum för att kunna tala om och fatta beslut om dessa. Utmaningarna kan komma från medborgarna i form av att man vill dela kommuner för att skapa det demokratiska samtalsrummet som gör att man kan föra en bra demokratisk dialog och utveckla sin lokala verksamhet. Därför är det beklagligt att man från regeringens sida bara ser ett intresse, nämligen att kommunerna måste möta utmaningarna från ovan. Det är det som blir slutsatsen av statsrådets svar, herr talman, därför att hans bedömning är att utvecklingen inom sektorn gör att det blir allt svårare för mindre kommuner att uppfylla de krav som ställs. Och de krav som ställs kommer då framför allt från regering och riksdag, från ovan. Det är klart att med det perspektivet och med det synsättet måste det naturligtvis vara svårt att se att det finns skäl att vara med från statens sida och underlätta för de medborgare som önskar dela en kommun och inte bara medverka till att slå samman kommuner, som regeringen uppenbarligen har ett intresse av. Man skulle kunna fundera över vad som är nästa steg. Om kraven från ovan ökar på kommunerna, kommer kraven från ovan indirekt att leda till, med eller utan pengar i bakfickan, en sammanläggning av kommunerna. Det ser närmast ut som en tanke att det är det som är regeringens mål, även om jag också lyssnade på föregående interpellationsdebatt där statsrådet inte ställde upp på den linjen utan menade att ingen sådan central reform är på väg. Men, ändock, man kan styra på många olika sätt. Pengar är en del, krav och uppgifter från ovan är en annan del. Jag tycker som sagt var att man måste vara beredd att inte bara diskutera ansvarsfördelning utan också maktdelning, herr talman. Vilket är det långsiktiga målet i den här delen, ansvarsfördelning eller maktdelning? 131 Statsrådet (): Jag har utgått ifrån, åtminstone ser jag så på frågan själv, att även vi som arbetar på nationell nivå är oerhört lyhörda för vad svenska folket vill. Mycket av den politik som vi för grundar sig också ytterst på en folkvilja som vi möter när vi rör oss ute i landet eller via andra indikationer som vi får via våra partiorgan, och så vidare. Jag skulle inte vilja säga att det bara är på den kommunala nivån som jag får det intrycket, utan vi lever i en ganska stor samklang här. Jag vill peka på, som jag också sade till , att det unika i svenskt system är att det finns en röd tråd från stat till landsting och kommun, där man har en uppgift att se till att ha en verksamhet som gagnar svenska folket på bästa sätt. Sedan är det här komplicerat. Jag är väl medveten om att det, precis som interpellanten säger, säkert finns rörelser på många ställen ute i landet där man diskuterar och tycker att man skulle ha det bättre som egen kommun. Jag tycker att vi kan ha stor respekt för den ingången. Det dyker upp sådana saker lite överallt, senast i och . Även i och förs sådana diskussioner. De brukar föranledas av en ganska grundlig genomgång av om det finns förutsättningar att dela kommunen. Ytterst åvilar det också ett ansvar att klara den kommunala verksamheten, den kommunala servicen, till kommuninvånarna. I de här båda fallen, bara för att ta som exempel, har man utrett möjligheten och sett att det blir en ganska ordentlig kostnadsfördyring, inte minst genom att over head-kostnaderna ökar, man måste slå isär den kommunala administrationen och ha två i stället för en. Även om den inte blir dubbelt så stor behövs det fler för att klara uppgifterna. Här har vi också ett ansvar gentemot skattebetalarna. Är man beredd att betala mer skatt för mer administrativ verksamhet, för att ta ett exempel, bara för att ha en egen kommun? Det är sådana frågeställningar som måste vägas in när man diskuterar om man ska slå isär kommuner. Det tror jag är väldigt viktigt att peka på i den här diskussionen. Sedan är det så att hela har utvecklats. När jag föddes fanns det väldigt många kommuner. Antalet har minskats ned. Men det är klart att det ansvar som kommunerna hade inte går att jämföra med de krav som ställs på dagens kommuner, inte minst från kommuninvånarnas sida. Hela den sociala sektorn har byggts ut liksom daghemsverksamhet och skolverksamhet. Det är helt andra verksamheter som ingår. Det är klart att det frestar på den enskilda kommunen som ska kunna verkställa verksamheterna. Det är också en ekonomisk fråga om det är rimligt. Det här måste pareras på något lämpligt sätt. Det måste dras en linje under de förutsättningar som finns. Skatteutjämning är en sak. Jag vet inte vilken bedömning gör, men jag känner nog att skatteutjämningen är dragen så långt som man kan klara av i det här landet med någorlunda acceptans från olika kommuner beroende på om man är givare eller tagare. Säkert skulle de som är tagare vilja ha mer, men det måste också balanseras mot dem som är givare. Blir kommuner för svaga ekonomiskt och inte klarar av det här, på vilket sätt ska man då kunna hantera det på ett bra sätt? Det är alltså en väldigt grannlaga uppgift. Vi har inte ansett att det behövs någon stimulans till kommundelningar i det här läget, eftersom det är en stark spridning och vi ser att det är väldigt små kommuner som det handlar om. är det delar som vill bryta sig ur där förutsättningarna inte är de bästa. Jag tycker att det måste vägas in väldigt tydligt. Det kan finnas en vilja att göra någonting, men det måste också baseras på förutsättningarna och på vilka ekonomiska konsekvenser det får. 132 (): Maktdelning innebär att inte vi i den här kammaren eller regeringen behöver sitta och göra de här avvägningarna, utan det innebär att varje nivå hittar lösningar inom sitt område för att klara av både finansiering och beslut och att medborgarna får möjlighet till ansvarsutkrävande. Det är en tydlighet, och det skapar förutsättningar för medborgarna att delta, utöva makt och utkräva ansvar när man ser var besluten ligger i stället för, som det är, att ha en smått ogenomtränglig djungel med alla de regler som olika myndigheter, vi i den här kammaren och andra för till. Nationell nivå är inte den bästa nivån att avgöra. Vissa tror att det blir lika därför att man på nationell nivå ser ett problem och hittar en lösning, och då vill man ha likhet över hela landet. Jag hörde också att det i en tidigare debatt talades om LO:s krav på att det skulle se likadant ut. Men vi människor, herr talman, är olika. Om vi är unika med olika preferenser och olika önskemål, om vi ska få utrymme för våra idéer, för våra val, då kan vi inte prövas mot samma mall, utan då måste det få finnas utrymme för lokala avvägningar. Det är det som är så fint, herr talman, med en maktdelad struktur. 133 Statsrådet (): Jag ska se till att och de andra interpellanterna får LO:s rapport. Om man läser den ser man att det inte är LO:s syn som representeras. Man behöver inte dela LO-ekonomernas syn och deras slutsatser. Men det är en SIFO-undersökning om svenska folkets syn på frågan som ligger till grund för rapporten. Man kan ha åsikter om den det har jag sagt tidigare och man behöver inte dela allt som står i den. Men jag tycker ändå att den är ett intressant inlägg i den här debatten, som ibland kan tendera att kantra åt det ena hållet, där den totala lyckan är ett totalt kommunalt självstyre där man kan bortse från allting annat. Jag har sagt tidigare, och jag säger det igen, att jag tycker att det är viktigt med kommunalt självstyre. Det ska vi vara rädda om, men vi måste också väga in andra faktorer som hur vi klarar av att ge den service till kommuninvånarna som de faktiskt har rätt till. Den nationella nivån kan aldrig kapitulera. Så är det. Skulle kommuner haverera när man inte klarar av sina uppgifter och så vidare måste alltid den nationella nivån vara beredd att gripa in, reda ut det här och se till att de människor som finns där inte kommer till skada eller far illa i den verksamhet som bedrivs. Därför är det väl också naturligt att den nationella nivå har en insyn och en vilja vad gäller hur detta ska utvecklas på ett förnuftigt sätt naturligtvis med självstyrelsen utvecklad så långt det går. Jag tycker att det här med att dela kommuner är ett typexempel där en känsla kan vara väldigt stark av vissa skäl men kan krocka och konfronteras med en ekonomisk verklighet som ser lite annorlunda ut. Det är det jag menar måste vägas ihop så att slutsatsen av sådana här yttringar där man vill göra vissa ingrepp i de strukturer som finns också måste baseras på frågor som: Är det rimligt? Kan det fungera? Kan det vara verkningsfullt ? Det handlar inte om vad staten vill eller vad staten är. Det handlar ytterst om huruvida samhällsapparaten kan fungera i alla sina delar. Där har vi ett gemensamt ansvar. Det går inte att göra bilden riktigt så enkel, tycker jag, som gör när hon säger: Låt människorna bestämma lokalt så blir det bäst resultat. Då måste också ansvaret för de ekonomiska delarna vara tydligare än man kanske kan uttrycka i en enskild folkomröstning, eller på vilket sätt det nu kommer, där det inte går att väga in alla faktorer. Det är ju därför man har en beredningsprocess efteråt. Jag kan återigen säga att den kommunala självstyrelsen är viktig. Det är viktigt att utveckla den i små kommuner såväl som i stora på många sätt. Det är väl inte alltid det är så att ju mindre man är desto bättre fungerar demokratin. Det finns det också lite olika inriktningar i. Förutsättningarna kan vara bättre i en liten kommun, det kan jag säga, eftersom närheten mellan förtroendevalda och väljare kan vara bättre. Men det kan också lösas på ett effektivt i större kommuner. Det har vi sett olika försök som visar som också kan vara intressanta att studera. Vi har lite olika struktur på kommuner, och vi har också en utveckling på många sätt. Jag tror att det starkaste behovet just nu inte är att dela kommuner utan att se hur vi kan få en ökad samverkan och ett bättre utbyte mellan kommuner för att stärka sig inom de områden där man faktiskt ska serva svenska folket. 134 (): Om man vill ha lokalt självstyre och om man vill ge medborgarna inflytande, och regeringen tycker att man ska ge stöd för att kommuner ska kunna hitta olika lösningar, då borde det, herr talman, vara lika riktigt och viktigt att ge stöd för samverkan, sammanläggning för dem som så önskar, med den beredningsprocess som kommer, som att ge stöd för dem som vill dela med en beredningsprocess utifrån dagens modell. Sedan kan man ha visioner om en annan typ av struktur, en maktdelad struktur. Men utifrån dagens modell borde det vara lika viktigt att satsa på att ge möjlighet till delning som på att slå samman kommuner. När statsrådet nämner de kommuner där man nu diskuterar delning, ta då ett exempel. Ta LSS-verksamheten, där det inte finns något utrymme för kommunalt självstyre. Där är man så politiker man är, och lokalt valda helt och hållet statliga tjänstemän. I det här sammanhanget är det ett tydligt exempel där vi lägger ut ansvaret på kommuner, vilket gör att man inte får möjligheter att forma sin verksamhet, att man inte blir bärkraftig trots att man kanske vill vara en liten kommun, trots att medborgarna skulle önska det. Så är det i fallet och . Det är ett tydligt exempel på när den här kammaren, regering och riksdag, lägger på kommuner ett uppdrag där de inte får makt utan bara ansvar och där man får betalningsansvar. Det gör att man inte kan forma sin verksamhet utifrån de lokala utvecklingsönskemål som finns. Det tycker jag är beklagligt. Bort med den typen av strukturer, bort med den typen av system och ge utrymme för lokala val att få ett genomslag inte bara i den ena riktningen utan också i den andra! 135 Statsrådet (): När det gäller LSS kan det nog vara på sin plats med lite rannsakan från de flesta partier. Jag tror att de flesta tryckte på knappen när lagen genomfördes, men det är många som inte vill acceptera utslaget av lagen när den ställer till bekymmer ute på fältet. Den kanske fordrar en särskild diskussion och en särskild debatt. Jag vill inte gå djupare in på det . Sedan tycker jag, och jag tror att vi är ganska överens om det, att det finns ett stort utrymme för lokala initiativ på många olika sätt. Man kan ta initiativ. Men jag tycker också att det är viktigt att det sker en avvägning av om vissa inriktningar faktiskt är möjliga att genomföra på det sätt som jag har sagt. Jag ska inte upprepa mig. Det tycker jag är viktigt. Just nu ser inte jag att det största behovet för att få en effektiv är att dela på kommuner. Jag ser faktiskt ett större behov av ökad samverkan och av att se till att man klarar de uppgifter man har med de ekonomiska förutsättningar som finns. Därför gör jag en viss skillnad i den här frågan på ett sätt som inte gör. Överläggningen var härmed avslutad. 18 § Svar på interpellation 2004/05:83 om allt färre förtroendevalda 136 Statsrådet (): har frågat statsrådet vilka ytterligare åtgärder hon avser att vidta för att delmålet om ett ökat antal förtroendevalda ska uppnås, vad hon avser att göra för att formulera långsiktiga mål samt om hon avser att ompröva delmålet . Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på frågan. Just kommen från ett kommunalt förtroendeuppdrag vill jag inleda med att säga att jag är glad över att tagit upp den här frågan till diskussion. Regeringens demokratipolitik utgår från de fyra långsiktiga mål som beslutade om efter regeringens förslag i propositionen Demokrati för det nya seklet (prop. 2001/02:80). Regeringen har därefter följt upp den svenska demokratins utveckling i förhållande till målen i regeringens skrivelse Demokratipolitik (skr. 2003/04:110). I skrivelsen presenteras demokratipolitikens fortsatta inriktning och de områden som bör prioriteras i syfte att långsiktigt verka för de demokratipolitiska målen för att värna och fördjupa den svenska folkstyrelsen. Regeringens demokratipolitik innefattar även att löpande utvärdera målen. Vid behov kan regeringen också komma att föreslå nya eller förändrade mål. Ansvaret för att uppnå målet om fler förtroendevalda på lokal nivå är något som framför allt åvilar kommuner och landsting och de politiska partierna. Regeringen i sin tur har ansvar för att kontinuerligt se över de förtroendevaldas villkor och undanröja eventuella hinder samt för att bland annat öka kunskapen om varför vissa delar av befolkningen fortsätter att vara underrepresenterade. Regeringen har redan vidtagit flera åtgärder för att förbättra de förtroendevaldas villkor. De uppföljningar som har gjorts av dessa åtgärder visar emellertid att det finns ett fortsatt behov av insatser på området vilket också redovisas i den demokratipolitiska skrivelsen (skr. 2003/04: 110). För att minska underrepresentationen och förbättra villkoren för de människor som vill och kan åta sig politiska förtroendeuppdrag fördes exempelvis diskussioner med riksdagspartiernas partisekreterare kring bland annat frågan om rekrytering av nya förtroendevalda. Jag avser nu att bjuda in ett antal förtroendevalda på lokal nivå till ett seminarium för att diskutera rekryteringen av och villkoren för de förtroendevalda. Jag avser också att låta se över förutsättningarna för beslutsfattande på distans, tillgången till modern informationsteknik och administrativt stöd till förtroendevalda samt omfattningen av och innehållet i utbildningar till förtroendevalda.