prot · GR09122 · 2004-05-26 00:00:00 — KU:s granskningsdebatt börjar, som alltid, mycket intressant med en betydande spännvidd från ordförandens mer historiskt grundade vitterhet till vad som väl närmast kan betraktas som apellmötesinlägg från . Jag tänkte i den här inledningen försöka hålla mig lite allmänt till vad som är vår uppgift och vad det är vi håller på med. Det kan vara så att vår granskning och det vi kommer fram till inte alltid får den massmediala uppmärksamhet som vi tycker att vårt arbete förtjänar. Men ändå är den här debatten, det här betänkandet, något som befinner sig i själva navet av, och utgör kärnan i, det parlamentariska system som vi är en del av. Låt mig bara påminna om grundförutsättningarna. De är kanske självklara för oss även om man inte alltid går omkring och funderar på hur regeringsformen ser ut och är formulerad. Ledamöter som inte sitter i kanske i alla fall inte har den helt aktuell för sig. Det gäller den funktionsuppdelning mellan statens centrala organ som parlamentarismen bygger på. Det är , vi här i , som stiftar lag och beslutar om budget medan det är regeringen som styr riket. Regeringen är ansvarig inför . Det är i detta, denna skärningspunkt, denna kontakt mellan å ena sidan den lagstiftande församlingen och å andra sidan den exekutiva regeringen, som granskningen har sitt fokus, och det är där problemen ibland uppkommer. I utövandet av denna granskning fullgör vi en viktig funktion när det gäller parlamentarismen, nämligen regeringens ansvarighet inför . Ansvarigheten kan nämligen inte reduceras till möjligheten att bli avsatt vid en misstroendeförklaring. Det måste vara en ansvarighet som är löpande, så att säga, där ständigt på olika sätt följer vad regeringen gör, kontrollerar vad regeringen gör och på förekommen anledning uttalar sin mening om vad regeringen gör. Därför är det också naturligt att granskningen granskas av medier, av debattörer av olika slag. Där förekommer det kritik . Det har berörts tidigare i några inlägg här. Standardkritiken är naturligtvis att granskningen är politiserad. Det är säkert sant att om man gör en statistisk analys av granskningsbetänkandena och den kritik som har riktats mot regeringen kommer man nog att finna att företrädare för partier som sitter i regeringen är något mindre benägna att rikta kritik mot denna regering medan företrädare för oppositionspartier har något lättare att finna fel. Det är säkerligen på det sättet, och det är ingenting konstigt. Jag tycker inte att det är någonting som så att säga diskvalificerar eller drar ned värdet av granskningen. Det är snarare så att denna uppdelning mellan oppositions- och regeringspartier bidrar till, jag ska inte säga garanterar, att det vänds på varje sten och att både det som talar för och det som talar mot kommer upp till ytan och kan redovisas i betänkandet. På det sättet är politiseringen, om jag så får säga, till gagn för granskningen. Jag tror inte att en utveckling i riktning mot en mer juridisk granskning skulle vara till gagn för parlamentarismen. Själva poängen med parlamentarismen är ju att det är en politisk ansvarighet som regeringen har. Därför måste det i en viss mening också vara en politisk granskning av regeringen som görs. Det innebär dock inte att vi i vår konstitutionella granskning ska blanda samman våra uppfattningar i sakfrågor med den konstitutionella aspekten på de här frågorna. Jag tycker inte heller att KU generellt sett har gjort den sammanblandningen. KU:s betänkanden, oavsett majoriteter, har genomgående, vågar jag påstå, en hög kvalitet när det gäller just detta. Det gäller för övrigt i de allra flesta fall även de reservationer som har förekommit. De problem som vi har att granska och som dyker upp i anmälningarna ser lite olika ut. Jag har gjort en liten ovetenskaplig kategorisering. Den kan säkerligen diskuteras, men det finns lite olika typer av problem som uppkommer och som vi har att hantera. En typ av problem är det här med uttalanden som regeringsledamöter gör, det som kallas för ministerstyre och sådant. Jag ska inte gå närmare in på det . Det finns en del fall som vi tar upp . En annan typ av problem är huruvida regeringens handlingar och beslut står i överensstämmelse med den lagstiftning som finns på olika områden. Typexemplet är ju de här upphandlingarna. Är de i enlighet med lagen om offentlig upphandling? Det är mycket knepiga saker. Här är det naturligtvis så att KU:s granskning närmar sig vad som kan se ut som en mer juridisk granskning, lagtolkning och sådant. En annan grupp av problem, som i det här avseendet kanske är den mest intressanta, handlar om just gränssnittet mellan regering och riksdag. Man skulle kunna tänka sig att se det här som ett slags maktkamp, en dragkamp mellan regeringen å ena sidan och å andra, där försöker skaffa sig mer makt och regeringen försöker skaffa sig mer makt och så drar vi åt olika håll. Jag tror att det vore missledande att beskriva saken på det sättet. Vårt arbete är något mer seriöst än så. är överordnad regeringen i en bestämd mening, i en parlamentarisk mening. Det innebär att det som vi gör i detta avseende inte är någon enkel maktkamp där försöker skaffa sig mer inflytande över politiken på regeringens bekostnad. Vad vi gör är att försöka klargöra och fastställa var det här gränssnittet går. Vad är våra olika uppgifter? Där kommer det här med tillkännagivanden in i bilden. När man kommer till tror jag att det är ganska många riksdagsledamöter som blir lite förvånade när de inser att regeringen inte är bunden av tillkännagivanden i någon formell mening. Regeringen kan avstå från att fullfölja det som har velat om man bedömer att det är bättre att göra på ett annat sätt om vi ser det rent formellt, juridiskt. är ju utgångspunkten att tillkännagivanden ska fullföljas och efterkommas av regeringen. Men den här formella bindningen finns alltså inte. Varför är det på det sättet? Det är inte något slags privilegium för regeringen så att den ska få lite mer makt, vilket man kanske skulle kunna tro. Motivet bakom denna frihet som ändå måste finnas för regeringen att handla är att det är regeringen som styr riket och är exekutiv. För att kunna vara exekutiv måste den ha ett sådant utrymme. Det är bara om den är exekutiv som den kan göras ansvarig inför och kan utkräva ansvaret av regeringen. Om börjar gå in och vara exekutiv fatta beslut som i praktiken är förvaltningsbeslut, fatta sådana beslut som regeringen rätteligen ska fatta, och jag vågar påstå att det finns exempel på detta minskar regeringens möjlighet att vara exekutiv. Därmed minskar också möjligheten för att utkräva politiskt ansvar av denna regering. Vi ska inte bara fundera på hur vår granskning ser ut, hur vår kritik är formulerad och om den är rättvis eller inte, som var inne på. Vi bör kanske också börja fundera på, och med vi menar jag hela : Hur utformar vi våra beslut? Hur utformar vi våra tillkännagivanden? Om det sprider sig en uppfattning i kammaren, som gav uttryck för, att regeringen mer eller mindre systematiskt struntar i beslut finns uppenbart risken att försöker möta detta genom ännu mer detaljerade tillkännagivanden med tidpunkter, tidsgränser och angivande av vilka medel regeringen ska använda för att uppnå olika mål, och så vidare. Det i sin tur ökar risken för att regeringen inte kan fullfölja detta i detalj, varvid det kommer kritik från för att man inte har följt beslut i alla detaljer, och så vidare. Vi får en ond cirkel. Det finns därför anledning för att fundera över hur vi utformar våra beslut så att vi inte hamnar i den typen av ond cirkel. Jag ser kanske inte risken som oerhört överhängande, men det finns tecken och tendenser i den riktningen. Jag tycker också att det avspeglas i granskningsbetänkandet att de problemen finns. 18 () replik: Jag måste få ställa en liten kontrollfråga till efter hans resonemang om tillkännagivanden. Om jag försöker att få ihop resonemang lyder det ungefär så här: ska låta bli att fatta vissa beslut för att regeringen ska kunna vara exekutiv och fungera som regering, för att ska kunna utkräva ansvar av regeringen. Är det ett rimligt sätt att se på det som och jag är överens om, att är överordnad regeringen? Det finns nämligen en helt annan möjlighet för regeringen att komma undan den typen av problem. Det är att se till att den får majoritet för sina förslag i . Den kan exempelvis söka allianser och skrivningar i beslut som gör att man kommer överens och slipper hamna i en situation där man är i minoritet. Det är det andra alternativet. Jag uppfattar det som en grund i den parlamentariska demokratin att man ser till att man inte hamnar i den typen av situationer. Då tycker jag att det är ett väldigt omvänt resonemang att säga att ska fatta lösliga beslut och inte utnyttja de majoriteter som finns i samhället bara för att regeringen ska kunna vara exekutiv och ska kunna ställas till ansvar inför . Är det inte ett väldigt egendomligt sätt att resonera i en parlamentarisk demokrati, ? 19 () replik: Om det hade varit så att jag uttryckt mig för att ska fatta lösliga beslut och inte utnyttja de majoriteter som finns, om jag hade sagt det, funnes det all anledning att kritisera mig för detta. Detta har jag dock icke sagt. Det är naturligtvis helt riktigt att om parlamentarismen ska fungera är det till fördel om regeringen har en majoritet för sin politik och slipper att få majoriteter i kammaren som går i en annan riktning än den som regeringen hade önskat. Det säger sig självt. Men vi kan inte bortse från möjligheten att finns inte fullständig överensstämmelse politiskt mellan riksdagsmajoritetens och regeringens linje. Det är där problemen börjar uppkomma om går över den gräns som man rätteligen borde hålla sig inom och börjar försöka vara verkställande organ, exekutiv, genom alltför detaljerade beslut. Jag menar att vi då har ett parlamentariskt problem. Vi har snuddat vid en sådan situation. Det var den diskussionen jag försökte föra. 20 () replik: Det är ett mycket intressant och viktigt problem att diskutera. Frågan är om det uppkommer den typen av situation när det kan vara problem att dra gränssnittet mellan den exekutiva och lagstiftande makten på ett riktigt sätt. Då måste vi ställa oss frågan: Vad är orsaken till att problemet uppkommit? Om det nu är så att det ligger 144 ärenden på bord där regeringen inte har verkställt det som har sagt, och många ärenden är , måste vi då inte fundera på var problemet ligger? Borde vi inte fundera på var skulden ligger till att vi har det här problemet mellan regering och riksdag? Det måste rimligen vara så att regeringen inte i tillräckligt hög grad respekterar de beslut som fattat. Då hamnar vi i den här typen av besvärliga situationer. Måste vi inte våga säga det och att det är regeringen som har felat? Det kan inte rimligen vara så att det är fel. Det blir väldigt egendomligt. Om det nu är så att regeringen inte fattar de viktiga politiska besluten och inte ser till att följa det som är folkviljan måste gå in och tydligare tala om vad det är som gäller. Det kan inte vara fel. Regeringen har alla möjligheter att söka kompromisser, styra och fatta de avgörande politiska besluten. Men i många fall låter regeringen bli det. Är det inte regeringen som borde ställas till svars i stället för ? 21 () replik: Det är säkerligen på det sättet att regeringen själv har ett betydande ansvar i sammanhanget. Det ska jag definitivt inte förneka. Däremot vänder jag mig lite grann mot den mer svepande generalisering som gör sig skyldig till kanske inte så mycket i den här repliken som när han i sitt inledningsanförande säger att regeringen så där i största allmänhet struntar i beslut. Jag är inte så säker på att vi ännu har empirisk grund för sådana påståenden. Det är därför vi i utskottet har sagt att vi ska titta närmare på tillkännagivanden från , hur de har behandlats, vilken politisk bakgrund de har, och så vidare. Det kan nog bli en ganska intressant genomgång. Men jag tror inte att det finns grund för att i största allmänhet lägga ansvaret på regeringen. säger också att det inte rimligen kan vara fel på beslut. Det skulle man vilja skriva under på som riksdagsledamot. Men det kan det nog faktiskt också vara. Det är inte fel i den meningen att de skulle vara ogiltiga, att de är mindre giltiga eller någonting sådant. beslut gäller självfallet. Men vi kan formulera våra beslut mer eller mindre klokt. Jag tycker att vi i lämpliga sammanhang bör resonera om hur vi formulerar riksdagsbesluten på ett klokt sätt så att parlamentarismen fungerar på bästa tänkbara sätt. 22 (): fullföljer det uppdrag som regeringsformen och den här kammaren givit oss. Vi ska granska inte bara regeringsärendenas handläggning, som vi hanterar , utan också statsrådens tjänsteutövning. Det är unika uppdrag. Men det hindrar att samtliga ledamöter i den här kammaren har ett ansvar i det arbetet. Det är ett ansvar att kontrollera och granska utifrån sina olika fält. Den kontrollmakt som har är viktig att hävda. Det gäller interpellationer, särskilda organ som JO och och KU. Vi har i den här kammaren möjligheter att utöva vår makt och kontrollera hur riket styrs. Det fördes en diskussion tidigare om huruvida KU skulle kunna överleva parlamentarismen och om KU och den granskning som vi har att sköta fungerar i ett parlamentariskt system där regeringen styr riket och där utrymmet för styret är olika beroende på om regeringen har majoritet eller minoritet i kammaren. Så här långt kan vi väl ändå konstatera att KU fungerar bra och att KU:s arbete har hållit måttet, även om i sin tur har försökt ifrågasätta KU:s kvalitet och roll. Låt oss ändå vara överens om att arbete håller även i det system vi har. Det handlar om balans i styret balans och rätt maktdelning mellan riksdag och regering men också mellan regering och myndigheter. Det handlar om hur ramarna för styret fungerar. Har regeringen följt ramarna? Det handlar också om att utveckla och vårda demokratins ramverk. Det gör vi bäst i demokratiska öppna samtal där vi tillsammans lyssnar, formar och utvecklar demokratins ramverk för människornas bästa och för deras möjligheter att delta och utöva sin kontrollerande makt över oss vi som är valda. I granskningen har vi fått 26 anmälningar från olika riksdagsledamöter. De rör regeringens förhållande till , de rör regeringens skötsel av rikets finanser och de rör regeringsmaktens utövande. Det handlar om beredning av ärenden till kammaren, där det finns en del för oss att notera för framtiden. Det handlar om upphandlingsfrågor och det handlar om utnämningsmakt, för att ta några exempel. Vi har också fått granskningsanmälningar som rör statsrådsuttalanden och statsministerns agerande i enskilda frågor. Låt oss dra slutsatser av de elva reservationer som har fogats till betänkandet. Av dem kommer tre från Socialdemokraterna. Jag noterade när inledde att han såg en av de tre som uppenbart orättvis. De andra två kritikpunkterna där utskottet har samlat sig bedömer uppenbarligen också Socialdemokraterna som rättvisa. Jag kan inte tolka det som annat än en politisk bedömning. Det är helt okej och helt möjligt enligt det utrymme som finns. När det gäller de andra reservationerna så bygger två av dem på att kammarens majoritet ser annorlunda ut än vad som gäller i utskottet. Det har tidigare berörts av . Sedan har vi några där man möjligen kan föra en diskussion om de politiska intressena. Men låt oss också se att det är en viktig del i det politiska samtalet om att utveckla formerna och att hitta och mejsla fram det som är morgondagens ramverk. Det är den här debatten som påverkar oss och som påverkar . Det är en av de intressantaste bitarna av vår granskning att se hur tendenserna ser ut och hitta de områden där vi behöver utveckla ramverket. Jag tycker att man kan dra slutsatser när det gäller tillkännagivandefrågorna, som saknar konstitutionell reglering men där vi genom våra uttalanden formar en framtida utveckling. Det handlar också om Europafrågorna i , där vi inte har funnit de rätta formerna. Det handlar om skötseln av landets ekonomi med budgetlagen. Jag tycker att regeringen i sammanhanget har ett viktigt ansvar det centrala ansvaret för att vårda sitt förhållande till . Det är regeringens ansvar att säkra och noggrant följa de slutsatser som vi har dragit i betänkandet. Om man inte klarar den uppgiften från regeringen så hamnar man i den utveckling och på det sluttande plan som har berörts tidigare och som kommer att leda till en förändring av maktbalansen mellan regering, riksdag och myndigheter. Det är någonting som vi vet ska diskuteras i en kommande översyn av regeringsformen. Med detta, fru talman, avslutar jag med att yrka på godkännande av anmälan i reservationerna 1 och 8. 23 () replik: Även om vi ska vara rädda om tiden så vill jag klarlägga att jag betraktar både kritiken mot för Östersjöfrågan och den som gällde som orättvis jag vill inte säga felaktig kritik. Det var ett resonemang som fördes utifrån tillkännagivanderesonemangen. Jag tycker att det har klarats upp på det sätt som har varit möjligt. Ordförandefrågan har en annan karaktär och en annan utgångspunkt för hela resonemanget. Men både kritiken mot och mot och är orättvis utifrån socialdemokratisk utgångspunkt. Jag vill också säga att det är bra att så många talare har slagit vakt om den politiska granskningen, eller granskningen som utförs av politiker i . Vi som har varit med minns när revisorer skulle avskaffas och inrättas. Då var doktrinen ifrån den borgerliga sidan att så fort det fanns politiska fingrar med i granskningen så var den inte oberoende, och man kunde inte lita på den. har det gjorts flera uttalanden här där man säger att man ska stärka roll och kanske vidga granskningen. Jag tycker att det är bra, för det är viktigt att det sker en granskning utifrån politiska utgångspunkter. Det är också bra att vi har , som gör sin granskning utifrån de fackmässiga utgångspunkterna. Den kan sedan bli föremål för diskussion, debatt och åtgärder både i regeringen och av . 24 () replik: Jag hör vad säger om de orättvisa bedömningar som har gjort utifrån socialdemokratisk utgångspunkt. Vi har uppgiften att försöka granska så gott det går utifrån de konstitutionella grunder som vi faktiskt har, , och inte utifrån den partipolitiska grunden. Det är just det som är skälet till att slutsatsen från Socialdemokraterna blir att en av de tre reservationerna är orättvis. De andra två faller uppenbarligen inom ramen för någonting helt annat. Det ska bli spännande att höra utveckla de grunderna. Den konstitutionella granskningen är viktig. Men det är också viktigt att regeringen, de som lyssnar till detta och vi här i kammaren vågar dra slutsatser när vi utvecklar vårt arbete. Regeringen måste också lyssna och vara lyhörd och ta vara på och vårda den konstitutionella granskningens signaler. I annat fall blir regeringen genom sitt agerande långsiktigt en droppe som urholkar den konstitutionella granskningens . Det vore från min utgångspunkt olyckligt. 25 () replik: Jag har nog inget hopp om att ska lyssna på och ta till sig vad jag säger om reservationerna. De är båda orättvisa utifrån tillkännagivanderesonemangen. I det ena fallet har man genomfört det som ville, och så får man kritik. I det andra fallet har Lagrådet satt stopp för de planer som hade, och då får också regeringen kritik. Det tycker jag är orättvist. Sedan gäller det regeringens agerande och granskningen rent generellt. I det här sammanhanget kan det behöva sägas att granskningen är ett av flera instrument som förfogar över. Är man inte nöjd med regeringen anvisar regeringsformen helt andra instrument än de som granskningskapitlet anvisar. Det handlar om att resa frågan om misstroende eller ej. Det har borgerliga partier gjort med resultatet att regeringen har suttit kvar. 26 () replik: Det är uppenbart att det handlar om det politiska resultatet. Modellen att ändamålet medlen är grunden när man uttrycker den socialdemokratiska upplevelsen av orättvisa med några av betänkandets granskningsresultat. Vi får väl anledning att återkomma till detta i de senare diskussionerna. Låt mig kort kommentera frågan om misstroende. Det är en yttersta konsekvens enligt dagens former. Men om vi driver frågorna på det sättet tar vi inte vara på den här kammarens bästa förmåga. Jag tycker att det vore rimligt att man i stället försöker utveckla ramverket och formerna så att man kan undvika att hamna i en sådan oerhörd misstroendesituation att man måste tillgripa misstroendeförklaring för att komma till rätta med en regerings ohörsamhet. Det borde finnas andra vägar som förebygger detta i första hand. 27 (): Ordföranden började den här inledande debatten med en historisk odyssé utifrån statyer och märken man kan se om man tar sig en tripp runt och runt vårt riksdagshus. Två av de statyer som jag uppskattar allra mest i vår del av är de som står utanför Tyska kyrkan och som heter Kärleken och Förnuftet. En gång fick jag dem beskrivna för mig som någon sorts motsatspar. Det må vara hänt. Men varje sund relation i vår värld, oavsett om den tar sin utgångspunkt i kärlek eller förnuft, bygger på två grundfundament, nämligen respekt och tillit. Det handlar om respekt för varandra, respekt för fattade beslut, respekt för gemensamma överenskommelser, respekt för regler och respekt för sina egna ideal. Det handlar om tillit till varandra och samhället och tillit till sin egen rätt. Saknas respekten i relation, vad den än grundas på, finns inte heller tilliten där. Rubbas tilliten kan man inte heller förvänta sig respekt. När respekten och tilliten falnar övergår sunda relationer till misstänksamhet, irritation och ett tillstånd som närmast kan jämföras med någon form av personligt kallt krig. I denna inledande runda av granskningsdebatten tänker jag uppehålla mig vid dessa båda begrepp. Granskningens uppgift måste i slutändan vara att säkerställa att kan känna tillit till att regeringen respekterar det som dess uppdragsgivare, de folkvalda och i förlängningen hela befolkningen, säger. Vi måste kunna känna tillit till att regeringen respekterar de beslut vi fattar, hörsammar de tillkännagivanden som vi avger och går den väg som vi stakar ut. Regeringen måste å sin sida kunna känna tillit till att vi tar ansvar för våra beslut och våra överväganden. Också det parlamentariska samspelet och den relationen, förhoppningsvis byggd på förnuft mellan oss här i kammaren och dem på andra sidan Strömmen, bygger alltså på respekt och tillit. Jag är rädd att bådadera saknas . I sitt beslutsfattande söker precisera sina tillkännagivanden alltmer. Vi sätter tidsramar och vi klargör också vilka metoder som ska användas för att uppnå de utsatta målen i syfte att snärja regeringen att faktiskt göra det vi ber om. Regeringen å sin sida fortsätter understundom att undvika beställningar. Man förhalar, man missar mål och man väljer ibland att gå en egen väg. Så riskerar det att bli utifrån att har gjort ett tillkännagivande om lokala folkinitiativ där av befolkningen i en kommun ska kunna tvinga fram en folkomröstning. Det besvarades av en debattartikel i , vårt lands främsta tribun, av statsråden och som föreslog helt andra former av samråd. Det verkar som om man inte lyssnade, tog till sig och hörsammade krav för att man inte respekterar eller känner tillit till våra överväganden. Så var det när regeringen valde att inte inlämna en särskild svensk ansökan om att klassa som ett särskilt skyddat havsområde fast det var önskan. Det var ingen bra önskan, menade i förhör med KU som om det vore hennes sak att, utan att kommunicera med , överpröva våra tillkännagivanden. Var finns respekten då? Så var det när statsministern kampanjade för en vald ordförande i , en EU-president, trots att sagt åt honom och regeringen att sluta upp bakom en enhetlig svensk linje fastslagen i denna kammare. Man kan misstänka att utnämningsmakten fungerar så. Där halkar regeringen ibland på regeringsformens bestämmelser om förtjänst och skicklighet.