prot · GR09127 · 2004-06-14 00:00:00 — Men det kanske kommer. är det senaste budet 2007. Men socialministern har trots allt lovat att vi ska ha den . Beträffande lokalt utvecklingsarbete i landstingen för att stärka patientens ställning i vården pågår det mycket arbete, men det görs också prioriteringslistor där man talar om vilka sjukdomar och besvär som offentlig sjukvård inte längre ska syssla med. Jag tycker inte att detta är att stärka patientens ställning i vården, och jag skulle önska att socialministern berörde just dessa listor ytterligare lite grann. 82 Socialminister (): Det är alldeles uppenbart när man har lyssnat på båda inläggen att vi behöver klara ut vad vi egentligen talar om. En frågeställning som jag har uppfattat att faktiskt är intresserad av är hur mycket av patientens rättigheter som ska lagfästas och hur mycket som ska vara processbart rent juridiskt. Den andra problematiken handlar naturligtvis om det som är det viktigaste för patienten, nämligen hur den faktiska tillgängligheten är. Vilken vård får jag som patient? Det är viktigt att man håller isär dem. Det finns nämligen ingenting som pekar på att de länder som har försökt att hitta en lagreglerad rättighet kan erbjuda en faktiskt bättre tillgänglighet. Däremot kan man processa om misslyckandena. Och det kan vara en tröst för den som möter främlingskap i vården att man efteråt kan få rätt enligt lag. Vad vi är intresserade av att diskutera är att erbjuda patienten faktisk tillgänglighet till en god vård på lika villkor. Då är frågan: Hur mycket ska lagregleras, och hur mycket ska man bygga på en skyldighetslagstiftning gentemot vårdgivarna? Jag ska börja med vårdgarantin. Det som sagts här i de båda tilläggen men också i ett otal inlägg i debatten om vårdgarantin grundas på politisk propaganda utan sans. Sanningen om vårdgarantin och de löften regeringen har givit är följande: bestämde sig enhälligt för att arbeta för införandet av en behandlingsgaranti. Efter det förklarade regeringen: Detta kommer vi att stödja. När det socialdemokratiska partiet gick till val 2002 skrev man in i sina vallöften att som, såvitt jag förstår, tar slut valdagen 2006 ska det införas en nationell behandlingsgaranti. Man hänvisade till det beslut som har fattat. Vi var alldeles övertygade om att vägen ska gå över förhandlingar med detta landstingsförbund som självt bestämt sig för att arbeta för det här. Vi var överens om att vi ska diskutera vad som krävs av staten när det gäller ytterligare medel till sjukvårdssektorn för att garantera en sådan här vårdgaranti. Vi var överens och tecknade också en överenskommelse med om att vi gemensamt ska verka för införandet av vårdgarantin. Vi kom överens om att det inte kommer att vara möjligt men hade lite olika uppfattningar om när det skulle vara möjligt att genomföra vårdgarantin. Det förs nu diskussioner med om införandet av vårdgarantin. Det har avsatts medel, tillräckligt för att kunna genomföra den detta enligt bedömningar som regeringen och gjort under de här diskussionerna och . förs det diskussioner med , som vi hoppas ska vara klara tills vi presenterar budgetpropositionen, om vilket datum en behandlingsgaranti ska införas. Beträffande missuppfattningarna och den politiska propagandan: Det är inte socialministern personligen som lovar en vårdgaranti, utan det är det socialdemokratiska partiet, den socialdemokratiska regeringen och som gemensamt har bestämt sig för att verka för införandet av vårdgarantin . Det är jag glad över, och jag hoppas på att också kunna vara med om att fatta det här beslutet. Vidare: Vi har aldrig sagt att det här ska införas eller liknande, utan vi har hållit fast vid att det kommer att införas , och vi har försökt att göra en bedömning av när vi tror att det är möjligt att genomföra detta. Jag tror att det är bättre att faktiskt hålla sig till en riktig verklighetsbeskrivning gentemot väljarna och gentemot dem som är intresserade av detta. Vi har ett fantastiskt läge. Det finns nämligen en politisk uppslutning bakom idén om att ha en behandlingsgaranti som utvecklas av sjukvårdshuvudmännen för att försäkra patienterna om att man får vård inom rimlig tid. Det ska vi vara stolta över. Vi behöver inte ständigt missförstå varandra. Här finns det alltså ett löfte från regeringen, numera också förankrat hos samarbetspartierna, om att man ska använda mandatperioden för att genomföra det här. Det kommer att genomföras. Diskussioner är på gång, och vi kommer att få se att innan väljarna går till val igen finns det en fungerande behandlingsgaranti. 83 (): Socialministern väljer att ta upp enbart ett delområde, nämligen den nationella vårdgarantin. I den delen är beskedet återigen för vilken gång i ordningen vet jag inte att det hela nu är på väg, att nu kommer det. Det återstår att se. Upp till bevis! I alla övriga delar uppmanar jag socialministern att ta del av hälso- och sjukvårdsrapport och det uppföljningsmaterial som gjorts i det sammanhanget. Man pekar där på att väldigt mycket återstår att göra när det gäller att stärka patientens ställning. Alla de här delarna styrker vad jag inledningsvis sade om att det måste sättas in mycket mer av åtgärder för att förbättra patientinformationen och patientens ställning och delaktighet detta för att komma till rätta med problemen med bristande kunskaper i tillämpning och tolkning, förbättrad patientinformation, kommunikativ förmåga och uppföljning. Det gäller även att bättre tydliggöra de positiva effekter på patientsäkerhet och vård- och behandlingsresultat som ökad delaktighet ger. Andra områden som är viktiga är egenvården, som ju ger ökad konsumentmakt, och bemötandefrågor. Också där brister det högst avsevärt på sina håll. Vi i driver år detta med att bättre få in bemötandefrågorna i förvaltningslagen återigen konkreta förslag som det vore intressant att få kommenterade. När det gäller second opinion och detta med en utvidgning liksom den utvärdering som skulle göras fick jag inget svar. Jag upprepar: Är socialministern beredd att utvidga den andra bedömningen, detta med second opinion? När det gäller en samlad lagstiftning om patienträttigheter, något som jag menar att det är dags att pröva, behöver det inte vara nya lagar. I stället samlar man lagarna. Så här skriver i sin rapport: Från ett svenskt perspektiv kan man konstatera att numera är det enda landet i som inte har en särskild lag om patienträttigheter. Det betyder att problemet kvarstår, det vill säga att de bestämmelser som har betydelse för patientens ställning i vården är utspridda på flera lagar. Lagstiftningen är otillgänglig och svåröverskådlig såväl för patienter och vårdpersonal som för allmänheten. Erfarenheterna tyder på att det finns ett pedagogiskt värde i att samla alla bestämmelser i en särskild patientlag även om ambitionen inte är att tillförsäkra patienten några nya förmåner eller rättigheter. Är alltså ministern och regeringen intresserade av att liksom övriga nordiska länder samla, till en början befintliga, lagar i en gemensam lagstiftning om patienträttigheter? Argumenten för detta har jag tidigare redovisat. Slutligen gäller det återigen handlingsplan. Denna presenterades för att bland annat stärka patienters möjligheter att ta del av information och påverka politiska beslut. Är några åtgärder på gång? Att det diskuteras inom läkemedelsverk och andra berörda myndigheter må vara. Det är ändå regeringen och socialministern som torde ha ansvaret för att lägga fram konkreta förslag. Lite intresse kring det hade jag önskat att socialministern skulle visa. 84 (): Det var intressant att höra socialministerns svar om vårdgarantin, som jag uppehöll mig kring. Socialministern säger att det inte är hans ansvar utan att det är regeringens ansvar. Det är möjligt att detta är ett kollektivt ansvar. Men det är ändå så att socialministern är regeringens språkrör. Dessutom uppfattar jag när vi diskuterar sjukvårdsfrågor att socialministern ena stunden har en stor förmåga att hänvisa till andra som har ansvaret i frågorna. är det landstingen som har ansvaret. Ja, det är riktigt att de har ansvar till exempel för införandet av en vårdgaranti. Men trots allt är det socialministern som har huvudansvaret och som har möjlighet att stärka patientens ställning genom att säga: Vi är för en vårdgaranti. talas det om före mandatperiodens slut. Men om vårdgarantin ska testas och kunna vara något som Socialdemokraterna går till val på borde den rimligtvis införas . Annars har ju socialministern ingenting att visa upp för väljarna i det kommande valet. Men så ser, såvitt jag förstår, tidsplaneringen inte ut. Jag noterar inte detta någonstans, så vi får väl se vad som händer i den här frågan. 85 Socialminister (): Jag har inte sagt att det inte var mitt ansvar. Du kan väl åtminstone lyssna på vad jag säger. Jag säger att det inte är ett privat löfte från socialministern, utan det är ett löfte från i dess helhet, från det socialdemokratiska partiet, från regeringen och från samarbetspartierna. Jag påpekar detta därför att vårdgarantin kommer att bli verklighet även om socialministern heter någonting annat än och så länge det är en socialdemokratisk regering. Det är vad jag försöker säga. Jag försökte bara skildra hur diskussionerna har varit. Ta de diskussionerna på allvar! Lyssna på folket hos och ta reda på vad det är för diskussioner som pågår! Ta reda på vad det är för utvärderingar och beräkningar som pågår, och du kommer att se att det faktiskt förs en mycket seriös debatt om att införa en fungerande behandlingsgaranti. Men detta är bara den ena sidan, nämligen hur man ska se till att få en fungerande tillgänglighet. Den andra sidan, som tog upp, är frågan om lagstiftningen. Jag ber om ursäkt för att jag inte gav svar om det första gången. Jag kan mycket väl, och det har vi diskuterat, tänka mig att man samlar den lagstiftning som finns, kanske förbättrad på någon punkt, i en samlad lag. Men det förbättrar i sig inte patientens ställning. Det gör det möjligtvis lättare, precis som påpekat, för den enskilde patienten och för alla medborgare att ta reda på hur det ser ut. Däremot är jag inte beredd, i alla fall inte utan mycket noggranna funderingar, på att lagstadga om den faktiska rättigheten. Det blir en komplicerad lagstiftning som inte säkert leder till förbättringar. Jag tror att det är klokt att bygga sjukvårdssystemet i huvudsak på tydliga anvisningar om sjukvårdshuvudmännens skyldigheter. Där tror jag att och jag i grunden är överens. Jag ska bara återge vad som skrevs i propositionen om patientens rättigheter. Det är en ganska bra formulering, som jag tror att delar. Det står följande: Det demokratiska inflytandet i hälso- och sjukvården utövas i vårt system till stor del av kommunala och politiska församlingar. Det måste vara möjligt för sjukvårdshuvudmännen att planera för och utforma hälso- och sjukvården på sådant sätt att det svarar mot befolkningens behov och önskemål inom ramen för tillgängliga resurser. Och så står det: En rättighetslagstiftning innebär emellertid att det ytterst är domstolarna som bedömer olika vårdbehov, avgör om åtgärder blir riktigt utförda och väger behov i förhållande till nytta och resursutnyttjande och sliter tvister inom hälso- och sjukvården. Vi vill naturligtvis inte ha ett system där vi överlåter det till domstolarna. Vi vill ha tydlighet i vad man kan förvänta sig som patient av sjukvårdssystemet. Det är det jag menar är den grundläggande rätten för patienten. Men vi vill gärna samla de rättigheter som vi har beskrivit i lagstiftningen och göra dem tillgängliga på ett annat sätt än vad som gäller . Däremot är jag tveksam till att gå över till ett rättighetsbaserat sjukvårdssystem. Sedan stod det redan i det lagförslag som fanns om rätten för patienten att i vissa fall få en second opinion. Det här betyder att vi redan en gång beslutat om det, det vill säga att sjukvårdshuvudmännen har en skyldighet att erbjuda patienten en second opinion vid svåra fall. Det finns ganska klart preciserat. När jag som patient tvekar om huruvida diagnosen är rätt och är tveksam om min faktiska sjukdom ska jag ha rätt, när de gäller allvarliga sjukdomar, att kräva en second opinion utförd någon annanstans i sjukvårdssystemet. När det sedan gäller kommissionen kan det vara lite övermaga att säga det, men kommissionens rekommendationer i huvudsak handlar om behovet i ett antal länder som ligger långt efter vad gäller patientinformation. Vi konstaterar att de rekommendationer som kommissionen riktade till medlemsstaterna har vi i huvudsak fångat upp i det system som vi har. Men vi kan bli bättre, och det är det arbete som pågår hos . Jag ska bara kort hänvisa till exempelvis den läkemedelsguide som sprider för att ge patienten en bättre information och bättre möjligheter att hävda sina intressen gentemot sjukvården. 86 (): blev det ett mera konkret svar, och det tackar jag för. Det var det jag var ute efter. Jag ställde den här interpellationen till socialministern för att peka på det stora värdet av en delaktig och välinformerad patient. Jag sade också inledningsvis att det har gjorts en del för att förbättra situationen, men mycket återstår. Jag har redovisat en rad konkreta förslag, delvis egna, delvis hämtade från . Jag hoppas, utgår från och vädjar att socialministern och hans medarbetare följer upp det på ett tydligare sätt än , så att vi kan förbättra situationen. Jag tror att det finns en vilja att göra det om man sätter lite fart på det jobbet. Vi har också diskuterat möjligheten till en utvidgad second opinion, och fick jag svar. Men det beslut som togs handlade om en andra bedömning i vissa fall. Det som har drivit, och där skiljer vi oss åt, är att i princip alla ska ha den möjligheten. Det är en utvidgning, och det kan finnas risk för att det blir kostnadskrävande, men att utvärdera möjligheten att göra en sådan utvidgning är ett konkret förslag som vi lägger. Det skulle betyda mycket i enskilda fall. Vi har samma syn när det gäller en samlad och tillgänglig lagstiftning. Det uppfattade jag . Det var bra att få ett positivt besked på att det kan finnas en öppning för att vi ska göra det övriga nordiska länder redan har gjort, nämligen att till en början samla de befintliga och se på möjligheten till utvidgning. Det tycker jag vi kan enas om direkt. Till slut fick vi en kommentar till handlingsplan. Det är utmärkt om det är så att vi ligger i framkant. Den redovisningen ska jag ta del av efter debatten. Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2003/04:503 om åtgärder mot ålderism 87 Socialminister (): har frågat mig på vilket sätt jag vill motverka en tilltagande negativ ålderism i samhället och när jag avser att lämna ett förslag om förbud mot diskriminering på grund av ålder. Den parlamentariska äldreberedningen Senior 2005 redovisar i sitt slutbetänkande Äldrepolitik för framtiden 100 steg till trygghet och utveckling med en åldrande befolkning (SOU 2003:91) ett omfattande material som berör ålder, åldrande och äldre. Beredningen har också lagt sju förslag som syftar till att synliggöra och bekämpa negativ särbehandling på grund av hög ålder. Betänkandet remissbehandlas , och remisstiden går ut . Remissvaren kommer tillsammans med betänkandet att ligga till grund för regeringens vidare ställningstaganden. En grundläggande princip i den svenska rättsordningen är alla människors lika värde. I regeringsformens 1 kap. 2 § anges att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av ålder förutom andra diskrimineringsgrunder som kön, hudfärg, nationellt och etniskt ursprung, funktionshinder och sexuell läggning. Som motivering till att ålder togs med i denna paragraf angav regeringen att den ville markera ett krav på att det allmänna ska verka mot diskriminering av äldre. Regeringen tillkallade en parlamentarisk kommitté, , som bland annat har i uppdrag att överväga en gemensam lagstiftning mot diskriminering som omfattar alla eller flertalet diskrimineringsgrunder och samhällsområden. I uppdraget ingår att lämna förslag till hur bestämmelserna om förbud mot åldersdiskriminering i EG:s direktiv om likabehandling i arbetslivet ska genomföras i . Direktivet ska när det gäller diskrimineringsgrunden ålder vara genomfört i nationell rätt . När det gäller diskriminering på grund av ålder har kommittén i uppdrag att kartlägga i vilken utsträckning det finns behov av att införa sådan lagstiftning på andra områden än de som täcks av direktivet om likabehandling i arbetslivet. Kommittén ska redovisa sitt uppdrag till regeringen . När det gäller EG:s direktiv om likabehandling i arbetslivet och förbud mot diskriminering på grund av ålder är det viktigt att observera att det inte enbart gäller äldre personer utan omfattar både hög och låg ålder. Direktivet ger ålder en vidare mening och omfattar både äldre och yngre personer. 88 (): Jag vill tacka för svaret. När statsrådet och jag träffades för var det just för att överlämna slutbetänkandet från Senior . Där har vi på drygt på 1 800 sidor tecknat en bild av ett samhälle som på mycket viktiga punkter kommer att vara annorlunda än det samhälle vi har . Det beredningen säger, enigt över partigränserna, är att det finns skäl att känna en allvarlig oro över hur väl förberett verkligen är för att möta de demografiska förändringar som vi redan är inne i och som kommer att accelerera. Beredningen tar upp förändringens påverkan på snart sagt alla sektorer i samhället, men handlar det om det som vi ibland kallar för ålderism. Man kan fundera på vad det uttrycket står för, men en uttolkning skulle kunna vara att ålderism är stereotyp av föreställningar eller diskriminering som utgår från ålder. Så brukar man definiera begreppet. Att motverka den här negativa ålderismen handlar om att se över regelverk och lagstiftning men också allas våra attityder. Inte minst gäller det språkbruket, även i offentliga texter. Beredningen har bland sina hundra förslag bett att se över hur man uttrycker sig för att bara ta ett exempel. Från att ena dagen vara arbetsför kan man i officiella texter se sig vara förvandlad till en försörjningsbörda. Visst påverkar orden vårt tänkande. I min interpellation har jag ställt frågor. Den första är på vilket sätt regeringen vill motverka en tilltagande negativ ålderism i samhället. Den andra gäller diskrimineringslagstiftningen. Först har jag en liten undran innan jag kommer in på lagstiftningen: Hur ser statsrådet på ålderism i en mera övergripande mening? Det är ganska uppenbart att vi har ett samhälle som präglas av ungdomskultur. Exemplen skulle kunna hämtas från många olika områden. Det gäller inte minst mediebilden av äldre. Äldre får knappast någon medieuppmärksamhet över huvud taget, och när det sker uppträder äldre i två skepnader. Den ena skepnaden är som den drabbade, kanske främst som offer för skandaler i vården och så vidare. Alternativet kan vara att man återfinns i kategorin Titta vad jag kan, trots min ålder. Det kan handla om att springa maraton eller något annat krävande. De två skepnaderna är alltså drabbad eller duktig. Den negativa ålderismen drabbar enskilda människor, och den innebär ett resursslöseri i samhällsliv och arbetsliv. Och för att vara lite personlig: Både statsrådet och jag tillhör de privilegierade människor som är efterfrågade i olika sammanhang. Våra almanackor är ganska välfyllda. Det måste innebära att det finns andra som tycker att vi har något att bidra med. Men för oss båda tickar klockan mot en magisk punkt, pensioneringspunkten, där vi sorteras in bland de före detta, bland de pensionerade. Så är attityderna inom snart sagt alla sektorer i samhället. Vi behöver bara räkna antalet ledamöter i den här kammaren. Det förhållandet återspeglar långt ifrån situationen i samhället i övrigt. När vi lämnade över vårt betänkande sade jag vid kaffebordet att det skulle fungera som en karta på statsrådets och hela regeringens bord, en karta att orientera efter in i ett i långa stycken annat än dagens. Jag undrar: Delar min oro för effekterna av en negativ ålderism i samhället? Och vad kan vi i så fall göra för att motverka den utvecklingen? Vi kan göra det genom attitydbildning och också genom lagstiftning. Lagstiftningen ska jag be att få återkomma till i mitt nästa inlägg. 89 (): Jag håller med ministern om att all diskriminering är lika oacceptabel, och det gäller naturligtvis också åldersdiskriminering. Det är ett viktigt ämne som vi ska diskutera här . Jag tror att det behövs en uppvärdering av de äldres roll i samhället. Från sida har vi alltid varit noga med att lyfta fram betydelsen av de äldres kompetens och deras vilja att vara aktiva och bidra till samhällslivet. Med ett högre genomsnitt i levnadsålder är det naturligt att fler människor vill arbeta även efter pensionsåldern. En ökad delaktighet av äldre i arbetslivet bidrar också till en minskad ålderssegregering, och naturligtvis ökar det också livskvaliteten för de äldre som väljer att fortsätta att arbeta efter pensionsåldern. Men hur ser det då ut i ? Uppmuntrar vi äldre till delaktighet i arbetslivet? På rekryteringssajterna Jobline och Monsters i ställdes frågan: Tycker du att det förekommer åldersdiskriminering på ditt arbete? I ansåg av de svarande att åldern definitivt är av betydelse vid exempelvis nyrekrytering. I blev svaren annorlunda. Där tillmätte man inte åldern samma betydelse. ansåg att åldern hade någon betydelse över huvud taget vid nyrekrytering. I talas det alltmer om att alltfler människor skulle behöva arbeta längre för att vi ska kunna bevara vår välfärd. Det har talats om att vi borde arbeta till . Därför är det bekymmersamt att det finns en så omfattande åldersdiskriminering inom arbetslivet. Ministern hänvisar i sitt svar till remissbehandlingen av betänkandet Äldrepolitik för framtiden och arbete, och han är inte beredd att ta ställning . Jag tror ändå att det finns ett område där det skulle vara intressant att höra ministerns uppfattning. Regeringen har lagt fram förslag om en höjning av åldersgränsen till för läkares och sjukgymnasters rätt till offentlig ersättning. Det tycker vi är ett steg i rätt riktning. Men mot bakgrund av den stora brist på läkare och sjukgymnaster som råder undrar jag: Varför just ? Varför inte en annan flexibilitet när det gäller ålder? 90 Socialminister (): Det är ofta kanske spännande att diskutera med . Grundläggande är att vi har samma uppfattning om olika problemställningar. När vi talar om ålderism vill jag dock göra ett tillägg. Problemet när det gäller äldre är att vi i själva verket har en kluven kultur. Vi i likhet med de flesta kulturer har en blandad hållning till de äldre. Vi möter de äldre med föreställningen att de representerar både visdom och skröplighet. Vi visar respekt i vissa sammanhang och uppenbart förakt i andra. Vi ser ålderdomen som representant för både prestige och lidande. Det är ganska typsikt för de flesta kulturer att vi inför åldrandet förhåller oss kluvna. Det bör man tänka på. Väldigt många äldre människor som jag möter berättar hur de i allt väsentligt möts med respekt av sin omgivning och av samhället, medan andra äldre människor kan uppleva att de bara möts av bristande respekt eller kanske rentav ibland av förakt. När vi talar om attityder till äldre och det skildras mycket väl av Senior 2005 handlar det naturligtvis om att i större utsträckning vidga den attityd som handlar om respekt för erfarenhet och för kunskap och att möta äldre människor som fullgoda, fullvärdiga samhällsmedborgare. Men när vi talar om lagstiftning handlar det om att vara mycket precis, nämligen att se till att ålder i sig oavsett om det är fråga om hög eller låg ålder inte får vara ensamt utslagsgivande när det gäller att bedöma arbete, möjligheter att skaffa sig utbildning eller att delta i samhällslivet. Det måste vara den grundläggande strävan. Diskussionen handlar om möjligheten att införa en lagstiftning mot diskriminering på grund av ålder.