prot · GR0975 · 2004-03-02 00:00:00 — tar upp de nya bestämmelserna i fastighetsmäklarlagen som trädde i kraft . Reglerna innebär att det har blivit obligatoriskt även för fastighetsmäklare som enbart förmedlar hyresrätter att registrera sig hos . Genom registreringen ställs dessa mäklare, precis som övriga fastighetsmäklare, under tillsyn. Ansökan om registrering måste göras . I samband med att de nya reglerna infördes, togs en hänvisning till 12 kap. 65 a § jordabalken (hyreslagen) in i 21 § fastighetsmäklarlagen. Enligt 65 a § hyreslagen är det i princip förbjudet att ta emot, träffa avtal om eller begära ersättning av hyressökande för förmedling av en bostadslägenhet. Ersättning får dock utgå vid yrkesmässig bostadsförmedling enligt en särskild taxa. De här bestämmelserna har gällt . De har omfattat såväl registrerade fastighetsmäklare som andra bostadsförmedlare. De har också gällt oavsett om den person som har efterfrågat tjänsten varit en fysisk eller en juridisk person. De nya bestämmelserna som trädde i kraft har inte på något vis begränsat en seriös bostadsförmedlares möjligheter att få betalt för sitt arbete. Tvärtom har nivån på den högsta ersättning som får tas ut höjts från till för en lägenhet. Jag har i tidigare sammanhang haft kontakt med relocation-företagen angående de nya reglerna om registrering av hyresförmedlare. Även relocation-företagen har då tagit upp den avgiftsbegränsning som gäller vid hyresförmedling och framhållit att det i ett relocation-företags uppdrag kan ingå en del tjänster som inte är direkt förknippade med förmedlingsuppdraget. Jag har då hänvisat till ett uttalande som har gjort med anledning av de nya reglerna. uttalande utgår från att vissa av de tjänster som ett relocation-företag utför ligger inom ramen för yrkesmässig bostadsförmedling medan andra inte gör det. För sådana tjänster som ingår i själva bostadsförmedlingen får hyresförmedlaren betinga sig ersättning enbart enligt de ramar som taxan anger. Men en hyresförmedlare kan avtala med sin kund om att förmedlaren ska tillhandahålla vid sidan av hyresförmedlingen vissa andra tjänster mot särskild ersättning. Sådana avtal är enligt nämnden godtagbara under förutsättning att de är förenliga med kravet på att en bostadsförmedlare ska vara opartisk och ta till vara såväl uthyrarens som den bostadssökandes intressen. för hyresförmedlare har alltså tolkat rättsläget så att ett relocation-företag kan ta ut särskild ersättning för tjänster som ligger vid sidan av själva hyresförmedlingen. Min bedömning är därför att relocation-branschen knappast har anledning att oroa sig för att gällande bestämmelser om avgifter vid bostadsförmedling hindrar dem från att bedriva en seriös och ändamålsenlig verksamhet. Jag anser mot den bakgrunden att det inte finns anledning att överväga något sådant undantag som diskuterar. 39 (): Jag vill tacka statsrådet för svaret på den här interpellationen. När vi diskuterar hyresförmedling är det väldigt viktigt att genast stryka under att jag här inte kommer att ta upp frågan om prisreglering när det gäller hyresförmedling till privatpersoner. Den frågan diskuteras, och partierna har olika ståndpunkter, men den frågan ligger helt utanför vad vi här tar upp. Här handlar det om hyresförmedling till företag. Tyvärr ger jag en annan beskrivning av verkligheten än den som statsrådet ger. Oron inom den del av hyresförmedlingsbranschen som ägnar sig åt hyresförmedling till juridiska personer är mycket stor, och det är kvar till dess att hyresförmedlare är skyldiga att registrera sig hos över huvud taget kunna fortsätta med sin verksamhet. Oklarheterna gäller vad man har möjlighet att ta ut särskilda avgifter för. Kan till exempel sidotjänster inbegripa en form av behovsanalys när det gäller till exempel stil och läge på bostaden, balkong, stil på det möblemang man vill hyra och så vidare den sortens frågor som ofta dyker upp när det handlar om företag som vill ha en tillfällig personalbostad? Kan det handla om att man ska få ta extra betalt för att sköta visningen av bostaden eller ge samhällsinformation till den som kommer utifrån och ska flytta till för ett tillfälligt boende? Kan företagen ta extra betalt för annonskostnader? Enda sättet att få klarhet i detta så länge regeringen inte vill göra förtydliganden är att åstadkomma ett fall som testas hos . Jag tycker att det vore orimligt att tvinga enskilda hyresförmedlare att bli testpiloter för att klargöra avgränsningen av en lagstiftning. Företag har ett stort behov av relocation-tjänster. För att kunna bibehålla sin konkurrenskraft måste de kunna svara på kundernas behov snabbt. Nya projekt eller utvidgade projekt måste snabbt kunna bemannas, och där fyller relocation-företagen ofta en central funktion. Den rättsosäkerhet som relocation-företagen har hamnat i visas inte minst av det faktum att trots att det är kvar till dess att man måste registrera sig så finns det inget försäkringsföretag på marknaden som tycker att det är meningsfullt att erbjuda den ansvarsförsäkring som relocation-företagen enligt förarbetena måste ha för att kunna bedriva sin verksamhet. Anledningen är att det inte är möjligt att avgränsa i vilka sammanhang en sådan försäkring skulle kunna falla ut eller inte. Relocation-företagen har alltså hamnat i en form av försäkringsnöd, och om de vid denna månads utgång fortfarande inte har kunnat försäkra sig kommer de, om de fortsätter sin verksamhet, att kunna dömas till böter eller fängelse . Jag har haft kontakt med många av relocation-företagen, och jag tror att många av dem känner att just den del av hyresförmedlingsbranschen som är direkt inriktad på hyresförmedling till företag inte har blivit uppmärksammad i beredningsarbetet. Den beskrivning av att man skulle ha haft kontakt med regeringen som görs i interpellationssvaret känner inte företagen igen. Jag skulle därför vilja vädja till statsrådet att som återstår göra vad som göras kan för att skapa klarhet i hur den här lagen kommer att kunna tillämpas och för att ge seriösa relocation-företag goda möjligheter att kunna verka också i fortsättningen. 40 Statsrådet (): är det, som framgick av mitt svar, inget nytt att det i princip är förbjudet att ta emot, träffa avtal om eller begära ersättning av hyressökande för förmedling av en bostadslägenhet. Det är regler som har gällt och som har kompletterats med en rätt att ta ut en viss avgift enligt en viss fast taxa. Det har gällt oavsett om man har varit registrerad som fastighetsmäklare eller om man inte har varit registrerad. Det har också gällt oavsett om den person som har efterfrågat tjänsten är en fysisk eller juridisk person. Den nya lagstiftningen öppnade ju upp utrymmet lite mer för att ta ut ersättning i och med att vi höjde den högsta gränsen från 2 000 till 3 000. Det som sedan har tillkommit efter att lagstiftningen antogs av är ju att har gjort ett förtydligande i ett uttalande där de har exemplifierat vilka kostnader som man vid sidan om den här taxan kan ta ut ersättning för. säger så här: När det gäller tjänster som visning av bostäder, biträde med att skriva hyreskontrakt samt biträde med att träffa avtal om el, telefon- och TV-abonnemang finns det enligt nämndens bedömning inget som hindrar bostadsförmedlaren att träffa särskilt avtal om ersättning utöver taxan. Det är en exemplifiering av så att säga sidokostnader som inte har direkt med förmedling av bostaden att göra som man kan träffa avtal om särskild ersättning för. Jag menar att relocation-företagen bör känna sig lugna med det uttalande som har gjort och att det finns goda förutsättningar för relocation-företagen att verka även framöver. 41 (): Jag är säker på att regeringens avsikter var de bästa när det gällde hur man utformade de här reglerna, men jag skulle ändå vilja vädja till statsrådet att ta intryck av den situation som branschen nu befinner sig i, när det är inte ens en månad kvar till dess att man enligt lagens förarbete måste ha tecknat en ansvarsförsäkring för att kunna registrera sig hos och man konstaterar att oklarheterna i regelverket gör att det inte finns något försäkringsföretag som erbjuder den form av ansvarsförsäkring som man enligt regelverket måste ha. Man har hamnat i en form av försäkringsnöd. Det problemet är nytt, därför att det regelverket har inte funnits tidigare som säger att den som ägnar sig åt hyresförmedling till juridiska personer ska ha den form av ansvarsförsäkring och det straffansvar som finns i fastighetsmäklarlagen och dess förarbeten. Det var ju själva poängen med att införa en lagstiftning där man också inkluderade hyresförmedlare i fastighetsmäklarlagen. Själva poängen var ju just att man på ett starkare sätt än tidigare skulle åstadkomma en reglering av branschen. Här har denna nya reglering lett till denna effekt som jag tycker att det är oerhört viktigt att regeringen uppmärksammar och tar fasta på som återstår fram till dess att lagen träder i kraft. Det är också väldigt viktigt att slå fast att de motiv som låg bakom lagen om registrering av hyresförmedlare ju inte alls träffar den form av förmedling som enbart handlar om förmedling av tillfälliga personalbostäder till företag, därför att de motiv som redovisades i propositionen var att åstadkomma ett starkare konsumentskydd och också att kunna komma åt direkt oseriösa aktörer. Konsumentskyddet gäller definitionsmässigt mellan ett företag och en privatperson. Två företag kan inte stå i en konsumenträttslig relation i förhållande till varandra. Där gäller en normal avtalsrelation mellan kommersiella aktörer på marknaden. Om ett sådant företag i kontakter med en juridisk person skulle agera direkt oseriöst är det någonting som kan utgöra avtalsbrott och är möjligt att komma åt inom normal civilrättslig lagstiftning på avtalsområdet i stort. Av det skälet menar jag att de motiv som låg bakom propositionen inte på något sätt skulle påverkas av om man här gjorde det möjligt att ha ett undantag för de företag som ägnar sig åt förmedling av tillfälliga personalbostäder till andra företag. Orsaken till att jag tycker att regeringen bör uppmärksamma detta är omsorgen om de företag som finns och inte minst den effekt som det skulle ha för det svenska näringslivet ifall möjligheten att ordna tillfälliga personalbostäder kraftigt försvagades. Jag tror att det är viktigt för det svenska näringslivets utvecklingskraft att vi har möjligheter att ordna tillfälliga personalbostäder på det sätt som hyresförmedlare gör. Den verksamheten är hotad. 42 Statsrådet (): I ett väsentligt avseende skiljer sig bedömning från min. Jag ser inga risker för att det skulle innebära några svårigheter för relocation-företagen med den nya lagstiftningen. har varit väldigt tydlig i sina uttalanden om tillämpningen av den nya lagstiftningen. Man har på ett, tycker jag, distinkt sätt gjort en gränsdragning mellan det som ska innefattas i den maximala taxan på och det man kan träffa avtal om vid sidan om den fastställda taxan. Uttalandet från fastighetsmäklarnämnden har kommit efter att lagstiftningen trädde i kraft. Det kom för att förtydliga tillämpningen av lagstiftningen i förhållande till just relocation-företagens uppgifter och deras oro. Det är ingen nyhet att reglerna om att det är förbjudet att ta ut avgifter vid förmedling av bostadslägenheter också har gällt juridiska personer, som jag underströk i mitt svar. Det har gällt i den tidigare lagstiftningen också. Skillnaden är nu att vi ställer fastighetsmäklarna under tillsyn. Det finns ett problem som har tagit upp, som inte bara gäller relocation-företagen utan också andra bostadsförmedlare. Det är kravet på ansvarsförsäkring. Det har tagit tid för försäkringsbolagen att komma fram till rimliga lösningar när det gäller ansvarsförsäkringarna. hoppas jag att det ändå ska lösa sig som är kvar till att lagstiftningen träder i kraft. Jag har fått indikationer på att det finns några försäkringsbolag som är villiga att teckna ansvarsförsäkringar för de här fastighetsmäklarna. Lagstiftningen har kommit till för att vi ska få en bättre ordning och reda i branschen och ökad tillsyn från sida. Det finns ett behov av en sådan tillsyn både när det gäller förmedling av lägenheter till privatpersoner och förmedling till juridiska personer. 43 (): Så sent som har jag undersökt läget när det gäller relocation-företagens möjligheter att få en ansvarsförsäkring. finns det inget företag som anser sig vara berett att erbjuda en sådan ansvarsförsäkring. Vi kan naturligtvis luta oss tillbaka och hoppas att situationen ska lösa sig fram till . Men efter kommer hela relocation-branschen att bli olaglig, om man inte kan åstadkomma en ansvarsförsäkring. Alternativet som har diskuterats har varit att man på annat sätt ska ställa garantier som är mycket omfattande i förhållande till verksamhetens volym. Jag blir bekymrad över att regeringen så lättvindigt sopar undan frågeställningen. Just det faktum att företagen inte kan lösa sin situation på det sätt som lagen föreskriver visar att det måste finnas något grundproblem som det är regeringens ansvar att ta fasta på. Själva syftet med att hyresförmedlarna skulle komma in under var att stärka konsumentskyddet och kunna komma åt uppenbart oseriösa förmedlare. Någon konsumenträttslig relation finns över huvud taget inte. Om det skulle finnas ett oseriöst agerande företag emellan kan normala avtalsrättsliga bestämmelser täcka den typen av situationer. 44 Statsrådet (): Problemet är om vi skulle undanta relocation-företagen. Då vore det ett avsteg från den lagstiftning som har gällt . De innefattades också i den tidigare lagstiftningen. Om vi skulle undanta relocation-företagen hade vi möjligen fått en utveckling med risk för att hyresförmedlare enbart skulle ta emot juridiska personer som sökande. Det hade på ett olyckligt sätt, tycker jag, begränsat utbudet för övriga bostadssökande. Det är den oron som har legat bakom bedömningen att även relocation-företagen skulle finnas med i den nya lagstiftningen. Samma regler har gällt tidigare också för relocation-företagen. Jag tycker inte att det finns någon anledning för de här företagen att oroa sig, mot bakgrund av uttalande som är klarläggande när det gäller möjligheten att ta ut avgifter vid sidan om den fastställda taxan. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2003/04:286 om yttrandefriheten i arbetslivet 45 Justitieminister (): har frågat mig dels om jag avser att presentera förslag som stärker yttrandefriheten för privatanställda, dels om jag avser att ta initiativ till att de offentliga arbetsgivarna tar ett större ansvar för att yttrandefriheten stärks i praktiken. Dessa båda frågor ställde till mig också . Jag svarade då att frågan om att jämställa privatanställda med offentligt anställda när det gäller yttrande- och meddelarfrihet är ytterst komplex, detta visas inte minst av att flera utredningar har misslyckats med den uppgiften. Jag sade också att jag naturligtvis var överens med om att uppgiften ska lösas, antingen genom lagstiftning eller på något annat sätt. Och den uppfattningen har jag fortfarande. Regeringen har också i samband med tillväxtsamtalen uttryckt att ett vidgat meddelarskydd skulle kunna bidra till att stärka förtroendet för näringslivet. Men med tanke på hur svår den här frågan är vill jag ändå inte göra några utfästelser om eller när ett lagförslag kommer att lämnas. Jag vill dock säga att arbetet med att finna en lösning är prioriterat. När det sedan gäller den andra frågan som har ställt till mig är den, som jag också sade förra gången, en fråga i första hand för och inte för mig. Jag hänvisade också till som dåvarande statsrådet tog initiativ till i syfte att verka för större öppenhet och insyn i den offentliga sektorn. Jag bedömde då, och jag bedömer fortfarande att den kampanjen fyllde sitt syfte. Jag ser därför för egen del inte anledning att vidta några ytterligare åtgärder när det gäller de offentliganställdas möjligheter att utnyttja sin yttrandefrihet. 46 (): Som nämns både i interpellationen och i statsrådets svar var den här frågan om yttrandefrihet uppe i en interpellationsdebatt . Det känns, då som , som om det här är en av någon anledning obekväm fråga för regeringen. Det står alldeles klart att regeringen inte har lyckats samla sig till något agerande i de här frågorna. Förra gången, och även den här gången, har det varit oklart vilket statsråd som ska svara på interpellationen. I svaret hänvisar man till olika departement och så vidare. Det verkar svårt att som riksdagsledamot kunna få en samlad bild av hur regeringen agerar i dessa frågor. Vi är ju inte intresserade av ansvarsfrågan. Vi är intresserade av att se resultat självfallet. säger att frågan är prioriterad, och då vill jag få preciserat hur. Vilka uttryck tar sig den prioriteringen? Finns det avsatta resurser? Finns det någon arbetsgrupp eller någon särskild person som jobbar med dessa frågor? Det skulle jag vilja veta. Sedan tror jag naturligtvis att vi är överens om att yttrandefrihet och meddelarfrihet i arbetslivet och i samhället i övrigt är av största vikt. Här handlar det om hur befintlig lagstiftning ser ut, hur man kan vidga den och också hur det hela fungerar i praktiken. Jag tänkte ta upp tre problemområden och i mitt första inlägg beröra ett av dem, nämligen offentlig sektor. Där finns en grundlagsskyddad yttrande- och meddelarfrihet, och arbetsgivaren kan inte säga upp eller hota någon med repressalier med anledning av att personen utnyttjat den rättigheten. menar att det inte finns någon anledning att vidta ytterligare åtgärder när det gäller de offentliganställdas möjligheter att utnyttja sin yttrandefrihet. Det är klart uttalat att statsrådet menar att det inte finns någon anledning. Då måste man ställa sig frågan: Hur tolkar regeringen de signaler som kommer, inte minst från fackligt håll, om att detta är ett problem och att vi får allt tystare arbetsplatser? Det sägs också att orsakerna till det är flera. En är att man fortfarande har dålig kunskap bland politiker, tjänstemän och anställda om att den här lagstiftningen finns och att man har rätt att till exempel prata med medierna om missförhållanden på sin arbetsplats. Det handlar också om en kombination av individuell lönesättning och otrygga anställningsförhållanden där de anställda måste ligga bra till hos chefen och inte vågar använda sig av den här rättigheten. Anser statsrådet att dessa erfarenheter, dessa signaler, är felaktiga? Och vad skulle nackdelen vara med att införa en plikt, ett obligatorium, för offentlig sektor om att de ska informera om denna rättighet och att den ska ingå i den dagliga verksamheten eftersom otrygghet, rädsla och tystnad är direkt farlig för demokratin? Jag har alltså två frågor: Vilka uttryck tar sig prioriteringen av frågorna? Hur ser statsrådet på att säkerställa att man informerar så att de anställda känner till de rättigheter som finns inom offentlig verksamhet? 47 Justitieminister (): Jag vill bara säga att när det gäller den andra frågan är det alltså som ska svara på den. Det har jag redogjort för tidigare. Ja, man kan kalla den här frågan obekväm om man vill. Det jag vill uttrycka är att den är väldigt svår och komplex, vilket visat sig av de parlamentariska utredningar som gjordes om försöken att stärka de privatanställdas yttrandefrihet. De fick kraftig kritik från remissinstanserna, vilket gjorde att det med hänsyn till demokratin inte gick att bara gå vidare med de här frågorna. utreddes frågan igen, och även det förslaget kritiserades kraftigt. Kritiken kom från alla håll: arbetstagarorganisationer, arbetsgivarorganisationer, juridiska instanser. Om vi vill kalla oss för förespråkare av demokratiskt förankrade lagar kan vi inte strunta i remissinstanserna. Det är nämligen väldigt många frågor som man måste klara ut om man gör det lagstiftningsvägen. Jag kan här och ställa några frågor som man kanske kunde få svar på: Är det verkligen lagstiftning som behövs, eller kan det lösas på annat sätt? Måste vi på grund av kritiken från remissinstanserna tillsätta en ny utredning? Ska alla arbetstagare omfattas? Ska företagshemligheter omfattas av meddelarfriheten? Var ska man reglera detta i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen eller i vanlig lag? Ska det vara en arbetsrättslig lagstiftning? Vi måste alltså ta ställning till och lösa en rad olika, mycket komplexa frågor om vi ska komma fram lagstiftningsvägen. Jag säger inte att det är omöjligt, men man ska vara medveten om svårigheterna. De möjligheter vi nu har, och som gör den här frågan prioriterad, är det faktum att frågan finns med i de tillväxtsamtal som förs. Det allra bästa vore naturligtvis om man kunde hitta en lösning där man kom överens med näringslivet om hur meddelarfriheten ska stärkas. De samtalen pågår, och då vore det mycket oklokt att säga att vi struntar i de samtalen och gör ytterligare ett försök. Det skulle kunna medföra att vi missar chansen att nå en överenskommelse i tillväxtsamtalen. Om vi säger att vi tycker att samtalen är bra vore det märkligt om vi sade: Vi litar inte på er. Vi tror inte att det här kan leda till framgång och därför tillsätter vi ytterligare en utredning, även om vi har misslyckats tidigare. Sammantaget kan man alltså säga att det här är en prioriterad fråga. Det pågår samtal. Om det inte leder till något får vi kanske gå vidare lagstiftningsvägen. Men då har vi också en rad olika frågor som vi tillsammans måste knäcka. 48 (): När det gäller offentlig sektor hänvisas i interpellationssvaret till . konstaterar statsrådet att det inte behövs några åtgärder. Då tycker jag att det är rimligt att få ett svar om innebörden i det konstaterandet. Sedan vill jag tacka för frågeställningarna. Om vi kan ägna oss åt dem finns det en möjlighet att föra debatten framåt. Det lyckades vi inte göra förra gången. Jag och menar att utgångspunkten måste vara den att alla, hela arbetsmarknaden, omfattas. Man måste se yttrandefriheten och meddelarfriheten som en medborgerlig rättighet. Problematiken ser lite olika ut i olika verksamheter. En har vi berört, nämligen offentlig verksamhet, där det ju finns lagstiftning. Det finns också en gråzon där verksamheten drivs med skattemedel men läggs ut på entreprenad. Då förlorar de anställda sin yttrandefrihet. Man har alltså samma arbete, samma verksamhet, men omfattas inte av något grundlagsskydd. Vi har lex , som innebär att den anställde kan rapportera missförhållanden men inte till socialnämnden, inte till de ansvariga politikerna, inte till eller till medierna utan tillbaka till sin arbetsgivare. Jag menar att det vore fullt möjligt att med ganska enkla grepp se till att de anställda omfattades av samma rättigheter som inom offentlig verksamhet. Det handlar ju också om konkurrensfördelar mellan offentlig sektor och den gråzon jag nämnde. Den tredje delen handlar om rent privat arbetsmarknad. Jag håller med om att det där finns en kollision som handlar om företagshemligheter. Jag menar dock att problemet blir svårhanterligt om den medborgerliga rättigheten till yttrandefrihet underordnas. Om den överordnas, om utgångspunkten alltså är att alla ska omfattas, innebär det att man på den privata sidan får göra undantag för vad som ska omfattas. Vi menar att detta inte ska avgöras av företaget självt. I stället får man ha en lagstiftning med föreskrifter som skyddar till exempel kundregister eller det som är de verkliga företagshemligheterna. Som i så många andra frågor är jag övertygad om att man, om man verkligen vill, kan åstadkomma detta. När det gäller den del som handlar om den verksamhet som drivs med skattemedel men som läggs ut på entreprenad menar jag att man där ganska enkelt skulle kunna få till en lagstiftning. Det kunde vara intressant att höra statsrådet resonera kring just de olika perspektiven. Vad är det som ska vara överordnat? Är det medborgarnas rätt till yttrandefrihet eller är det företagens krav på lojalitet? 49 Justitieminister ():