prot · GS0954 · 2004-12-17 00:00:00 — Man kan diskutera om pengarna räcker längre om man organiserar det på det ena, andra eller tredje sättet, om man betalar engångsbidrag eller om man betalar löpande bidrag. Det tycker jag är en pseudodiskussion. Vi lägger en kvarts miljard på detta. Det räcker till ungefär så mycket som man får för en kvarts miljard. har inte föreslagit en sekin extra men försöker få det att framstå som att man genom extra fina trickserier med tekniken kan få en kvarts miljard att räcka längre. Det tror jag inte på. När det gäller idén om att man skulle ha ett engångsbidrag och att det därmed skulle vara tryggare och stabilare är det bara det att vi efter en otroligt framgångsrik politik nu har väldigt låga räntor. Ett engångsbidrag som ska möjliggöra att med ränteavkastningen underhålla till exempel ett slott kräver att engångsavsättningen är 30, kanske 40 gånger så stor som det årliga utgiftsbehovet med en räntenivå som den . Då tränger man undan underhållet av 3040 slott för att säkerställa framtida underhåll för ett enda slott. Sedan försöker man få det att låta som att man därmed löser underhållsproblemen. Det tror jag inte på. Jag vill ställa en fråga till . Enligt en undersökning som jag läste i går som är framtagen av det moderata utredningskansliet bryr sig inte om att budgeten ska gå ihop. Hur kommer det sig att man, trots att man har släppt alla hämningar när det gäller sambandet mellan statsutgifter och statsinkomster, inte satsar ett öre extra i sin budget för just kulturminnesvården? Jag tycker inte att diskussionen om former, teknik och tricks hjälper kulturminnesvården. Vad kulturminnesvården behöver är möjligen mer pengar, men där har ju ingenting att föreslå. 25 (): Jag tycker att det här blir roligare och roligare. Kulturministern vet att har nästan mer till utgiftsområdet än vad regeringspartiet har. Så är det. Det är bara att läsa vår motion så kan man lätt ta reda på det. Kulturministern är också fel underrättad om att det skulle handla om bara ett enda kulturminne, nämligen kalklinbanan. Det handlar om , Grönsöö, det handlar om och , Det handlar om , Olivehult, och så vidare. Detta handlar inte om bara ett enda ändamål. Vi kan förutse att det kommer att finnas många län som berörs av samma problematik. Totalt i riket torde det röra sig om 25 viktiga minnen, framför allt industriminnen men också unika herrgårdsmiljöer, slott och så vidare. Det är min bestämda uppfattning, herr talman, att det enda sättet att lösa problemet med en långsiktig finansiering av dessa mycket viktiga kulturhistoriska miljöer är att stiftelserna tillförs erforderliga medel som engångsbidrag. För detta krävs en förändring av bidragsförordningen. har givit ett fantastiskt fint underlag. Det är bara att läsa innantill. Det är viktigt, herr kulturminister, att framhålla att de förändringar som föreslås av kan genomföras inom befintlig anslagsram. Att detta inte har åtgärdats handlar om byråkrati, ingenting annat. Det handlar om att se till att reglerna ändras på ett sådant sätt att stiftelseburna egendomar kan tillåtas att göra dessa förändringar. Det handlar inte om ett tricksande och ett fixande, utan det handlar om att avveckla byråkratiska regler som en gång har tillkommit men som inte längre fungerar. handlar i grunden om dynamiken, att förändra stödsystemen i takt med att verkligheten förändras. Dessa stiftelser har ju tillkommit . Följaktligen måste också byråkratin förändras. Jag kan hänvisa till ett mycket intressant dokument från som heter Hemställan om ändring i förordningen (1993:379) om bidrag till kulturmiljövård avseende möjlighet att lämna statligt bidrag till stiftelser. Det är ett oerhört bra dokument. Det är bara att verkställa det med ett penndrag så är denna diskussion helt överflödig. Jag tycker att det är viktigt att lyfta fram kulturmiljövård som ett viktigt område för kulturministern att ta tag i. Det har hänt mycket , inte bara att det har kommit viktiga skrivelser till departementet som man nonchalant har förbisett. Det har också hänt andra saker. Det har hänt att stiftelser har tagit över driften av viktiga kulturmiljöobjekt och så vidare. Den här frågan är ganska viktig. Skulle det vara så som kulturministern säger i slutet av svaret till mig , torde skrivelse , där man hemställer om ändring i förordningen om bidrag till kulturmiljövård, inte behövas. Ska jag tolka svaret som att flexibiliteten som kulturministern talar om så bra i slutet faktiskt skulle ge och länsstyrelserna möjlighet att flexibelt utnyttja bidraget inom befintligt direktiv? Det vill jag gärna få ett svar på. 26 Utbildnings- och kulturminister (): Jag konstaterar att diskussionen fortsätter på en fullständigt orimlig bas. Med ett penndrag, säger , kan man få denna kvartsmiljard att räcka mycket längre. Många fler byggnadsarbetare, många fler parkarbetare, många fler guider, många fler av allting kan man få med ett penndrag genom att undanröja ett demokratiskt hinder. Varför bara på kulturminnesområdet? Varför inte också ett penndrag när det gäller socialpolitiken eller sjukvården som får pengarna att räcka längre, som någon sorts Midaskryss. Faktum är att föreslår, trots vilseledande upplysning här, noll kronor mer till det anslag som det här handlar om, 28:26. Att någon helt annanstans föreslår 100 miljoner hjälper ju inte här. Jag har i debatt efter debatt här i fått höra om alla andra områden som de 100 miljonerna ska användas till. har inte lyckats övertyga sin egen riksdagsgrupp om att prioritera detta område ens i den lössläppta budgetmotion man har lämnat in som beviljar allt möjligt åt alla tänkbara håll och kanter men inte hit. Kärnfrågorna är fortfarande: Hur ska kulturarvet vårdas? Hur ska vi få pengarna att räcka längre? Det problemet löser vi bara genom att våga se sanningen i vitögat och göra de prioriteringar som behövs. Vi har anslagit ett stort belopp, , en kvarts miljard. Vi har också låtit varje länsstyrelse göra prioriteringarna så att pengarna hamnar där de gör mest nytta utifrån behoven, utifrån vad som är akut och vad som är långsiktigt nödvändigt. Jag tycker att det är viktigt att man gör det som är akut. Om man låter bli det och i stället prioriterar något annat får det allvarliga konsekvenser. Kritiken mot att länsstyrelserna väljer att göra akuta saker förstår jag över huvud taget inte. 27 (): Kulturbudgeten sysslar med frågor som rör utgiftsområde 17 och prioriteringar som görs inom utgiftsområde 17. Där är det så att har nästan mer än regeringen. Hur vi väljer att använda dem kanske inte framgår av specificeringar, men vi har ändå 100 miljoner mer än regeringen till utgiftsområdet. Oppositionspolitikerns uppgift är att syna makten i sömmarna. Här har jag upptäckt att ni inte ens har orkat med att besvara skrivelser från tre landshövdingar, från i län och från . Detta är ingenting annat än en skandal! Om kulturministern inte har uppfattat det säger jag det en gång till. Det handlar om att inom befintlig utgiftsram förändra regelverket. Det ska inte kosta mer pengar. Det framgår med all önskvärd tydlighet av skrivelsen från . Jag läser innantill: förslag innebär till skillnad från nuvarande bidragsmöjligheter att man långsiktigt kan säkerställa ett bevarande. Säkerställandet ligger dels i de formella kraven på stiftelsen, dels i en finansiering som är långsiktig. Detta innebär att ett för anläggningen långsiktigt anpassat strategiskt bevarande är möjligt till skillnad från dagens system som ibland innebär att bevarande inte alls är möjligt eller att bevarandeåtgärder sker beroende på tillgång till medel. Vad det handlar om är alltså ett annat instrument som syftar till detta. Legala möjligheter och tillräckliga medel saknas . Men det är framför allt de legala medlen som saknas. Förändra detta system i enlighet med önskan så har vi klarat av den här debatten. kan man lova stöd bara i taget. Det är ingen långsiktighet i det. 28 Utbildnings- och kulturminister (): Det är mycket diskussion om svarstid för ett brev. Det är en kritik som har riktats mot min företrädare som inte är här och kan försvara sig. De uppgifter som jag har fått är att det här brevet har besvarats vid en överläggning i departementet där landshövdingarna har träffat statssekreteraren och fått besked om departementets attityd i detta. Jag ska se till att det blir ett skriftligt svar och jag ska sätta mig in i frågan. Men inbilla er inte, någon i denna kammare som sitter och lyssnar, att man genom ett penndrag kan få att räcka till utgifter för 500 miljoner. Det kommer inte att gå. Om det skulle gå ska jag vara med på det, och ska jag se till att det också genomförs i sjukvården, kanske till och med i försvaret och på några andra ställen där vi kan hitta penndrag som gör att vi får fler anställda för samma pengar. Det tror jag inte kommer att gå. Det här är en flykt undan. Sedan kan jag konstatera att trots heta engagemang och trots påståenden om 100 miljoner finns det inte ett korvöre avsatt i i övrigt lössläppta budgetmotion för det här ändamålet. Börja med att övertyga den egna riksdagsgruppen om att det här är värt att prioritera. Jag kommer att verka för att vi ska ha bra pengar till det här viktiga ändamålet. Jag är engagerad i att kulturminnesvården ska få vad den behöver. Men det hjälps inte av tomma ord och av att man använder samma peng till alla möjliga olika ändamål och låter penndrag lösa problemen, som handlar om att det behövs pengar. Överläggningen var härmed avslutad. 3 § Svar på interpellation 2004/05:239 om journalister anställda i public service-företag 29 Utbildnings- och kulturminister (): har frågat mig om jag är av uppfattningen att yttrandefriheten inte omfattar anställda i public service-företag och om enskilda journalister anställda i dessa företag därför inte kan uttala åsikter i offentliga sammanhang även om dessa inte skulle vara direkt kopplade till det arbete som de utför i SVT:s tjänst. Frågan är ställd med anledning av att en samhällsjournalist på SVT av arbetsledningen fått veta att han i offentliga sammanhang bör avhålla sig från uttalanden som kan medföra att företagets opartiskhet med fog kan ifrågasättas. Yttrandefriheten är grundlagsfäst i och central för det svenska demokratiska statsskicket och omfattar alla medborgare. Yttrandefriheten innebär att varje svensk medborgare gentemot det allmänna är tillförsäkrad rätt att till exempel i tal och skrift offentligt framföra tankar, åsikter och känslor. Det allmänna får alltså inte förbjuda någon att framföra åsikter och inte heller förhandsgranska det som ska framföras. , , är ett av tre självständiga programföretag med uppdrag i allmänhetens tjänst. Grundläggande för företagets verksamhet är att sändningsrätten ska utövas opartiskt och sakligt. Företagets verksamhet innebär bland annat att för allmänhetens räkning beskriva och kritiskt granska skeenden, förmedla kunskap, förklara sammanhang, belysa mindre kända förhållanden och initiera debatter. Det är viktigt att företaget i det arbetet ser till att väsentliga frågor lyfts fram och diskuteras och att problem och frågeställningar analyseras ur olika perspektiv så att alla relevanta fakta och synpunkter kommer fram. Jag är en varm vän av radio och TV i allmänhetens tjänst. För att värna sitt uppdrag och upprätthålla ett stort förtroende i samhället är det nödvändigt att SVT arbetar aktivt och tydligt med frågor om opartiskhet och saklighet. Företagets anställda bidrar genom sitt agerande till att förtroendet för verksamheten upprätthålls. Det är därför viktigt att anställda och företagsledning är överens om vilka regler som bör gälla för till exempel anställdas sidoverksamhet. Jag har inte anledning att närmare kommentera att SVT i arbetet för att skapa förtroende för företagets oberoende publicistiska verksamhet har tydliga interna riktlinjer för företagets anställda. SVT är ett självständigt företag, och som kulturminister har jag inte, och ska inte heller ha, det som frågeställaren kallar, det högsta överinseendet över företagets verksamhet. Det är styrelsen för företaget och dess verkställande ledning som ansvarar för att verksamheten inom företaget lever upp till statsmakternas generella riktlinjer. 30 (): Jag ska be att få tacka statsrådet för svaret. Låt mig börja med att rekapitulera vad den här interpellationen egentligen handlar om. Per , som är journalist, mest kände bloggare och dessutom samhällspolitisk redaktör på , fick ett ultimativt besked från sin chef som är chef för samhällsenheten på . Beskedet var entydigt: Sluta att driva din blogg, gudmundsson.blogspot.com, eller också får du söka dig en annan anställning. Om detta har rapporterats i flera stora tidningar därför att blogg en blogg är ju inom parentes sagt ett slags dagbok på Internet som vem som helst kan skapa och skriva i har haft många läsare. Det är att lägga märke till att Per inte kritiserats för något specifikt inlägg som han har gjort, utan för att han driver en blogg över huvud taget. Detta är en viktig fråga, som jag kommer att återkomma till. Enligt arbetsledningen skulle bloggande rent allmänt äventyra SVT:s princip om att anställda ska i offentliga sammanhang avhålla sig från uttalanden och åtgärder som kan medföra att företagets opartiskhet med fog kan ifrågasättas, för att citera ur företagets interna riktlinjer. Den fråga som jag ställde till statsrådet är hur han ser på det faktum att den här enskilde chefen på statstelevisionen anser att just bloggande är oförenligt med det citerade kravet. Betyder det att inte heller är tillåten att skriva insändare i eget namn? Får han inte skriva bloggkommentarer på andra bloggar och inte ha en egen hemsida med politisk text? Var går gränsen någonstans? Tycker statsrådet dessutom att det är rimligt att det gäller andra lagar för journalister anställda på statstelevisionen än för andra medborgare? Jag ser två tänkbara förklaringar till att inte längre får blogga: 1.antingen är chef rädd för att en incident liknande ska upprepas, det vill säga att en journalist får sitt omdöme ifrågasatt och tvingas avstå från att delta i rapportering, 2.eller så tycker chef inte om det som skriver i bloggen. Om förklaringen är den första förstår inte chef skillnaden mellan att å ena sidan uttrycka sina egna åsikter i sitt arbete och å andra sidan uttrycka sina åsikter i privatlivet när man inte arbetar. Frågan är om statsrådet gör detta. I Uddénfallet handlade det om den förstnämnda av dessa förklaringar, i Gudmundssonfallet om den sistnämnda. Om bloggande inte är en del av privatlivet är inte heller insändarskrivande det. I så fall måste chef ta ifrån honom rätten att skriva till exempel insändare till , vilket naturligtvis inte är förenligt med yttrandefrihetsgrundlagen, något som jag hoppas att vi kan vara överens om . Om förklaringen å andra sidan är den sistnämnda finns det naturligtvis inte heller något försvar för agerandet. Man kan inte hålla på att censurera politiska uttalande lite som man vill i största allmänhet. Men chefen för samhällsenheten har genom sitt agerande visat att detta inte enbart är en fråga för . Det är en fråga för alla som har ett intresse för de grundlagsfästa friheter som vi har i . Min fråga till statsrådet förblir obesvarad i hans svar . I stället presenterar statsrådet åsikten att han inte har någon anledning att kommentera om bryter mot yttrandefriheten eller ej. Han anser vidare att SVT är man häpnar över formuleringen ett självständigt företag. Ett självständigt företag som drivs och finansieras med skattemedel hur går det ihop? Menar statsrådet att företaget inte har något ansvar för hur man bedriver sin verksamhet eller för om denna står i överensstämmelse med demokratiska värderingar eller ej? Det är riktigt att vi inte ska lägga oss i produktionen av program. Men vi kan aldrig avhända oss ansvaret för om grundlagsfästa friheter för medborgare upprätthålls eller ej. Delar inte statsrådet den uppfattningen? Det är i så fall ett rätt märkligt sätt att betrakta vad vi andra ser som en grundläggande mänskliga rättighet. Jag ser fram emot statsrådets kommentarer i fortsättningen. Innan jag lämnar ordet vidare vill jag säga att den här debatten måste gälla principerna och inte det enskilda fallet. 32 Utbildnings- och kulturminister (): Det här är på ganska som jag har blivit interpellerad av en moderat om hur det går till i det som kallar statstelevisionen. I det andra fallet var det i och för sig radion. tycks leva i föreställningen att det är regeringen som ska bestämma hur det går till internt i företaget. Man är emot att staten lägger sig i, men man begär att jag som minister ska gripa in i enskildheter av olika slag. Så var det i den förra debatten, så är det i den här debatten. I den förra debatten var det så att det var en medarbetare som hade yttrat saker som moderaten i fråga ogillade. Moderaten begärde att jag skulle gripa in och sätta på någon sorts munkavle och se till att det stoppades. Han begärde till och med, på grund av en sak som han tyckte var olämplig som hade sagts i radio, att hela skulle få sitt sändningstillstånd indraget, alltså sändningstillståndet för varje lokalradiostation i hela och för alla radiokanaler. Det var för att en journalist hade sagt att hon inte gillade . Det skulle hon inte få. Moderaten i fråga sade så här i debatten: Om statliga medier över huvud taget ska kunna motiveras är kravet på opartiskhet och saklighet det omvända mot vad som verkar gälla : oeftergivligt. har vi en debatt med omvända förtecken, där jag som minister ska gripa in och säkerställa att en medarbetare ska få yttra mycket mer än vad han verkar få att döma av det sätt på vilket har agerat. Jag vill konstatera att yttrandefrihetsgrundlagen gäller att samhället inte ska förbjuda människor att yttra vad de vill. Vi ska säkerställa rätten att yttra sig på olika vis. Men den reglerar inte vad som gäller på en enskild arbetsplats om en arbetsgivare och en arbetstagare till exempel i ett kollektivavtal kommer överens om vad som ska gälla på arbetsplatsen i fråga. Så är det på rätt många arbetsplatser. Jag kan tänka mig att det gäller den moderata partiexpeditionen. Jag kan tänka mig att det gäller på . Jag kan tänka mig att det gäller både här och där. På har man också ett sådant kollektivavtal. Det är mycket tydligt. Jag ska läsa ur det avtalet. Jag vill påminna om att ett kollektivavtal är en överenskommelse mellan två parter. Det är alltså enighet mellan fack och arbetsgivare om detta. Det står så här: Medarbetare är skyldig att i offentliga sammanhang avhålla sig från sådana uttalande och åtgärder som kan medföra att företagets opartiskhet, särskilt på det politiska området, med fog kan ifrågasättas. Det avtalet har de slutit. Det är upp till bolagets styrelse och möjligen facket att se till hur det här tillämpas i vardagen. Det är inte en uppgift för mig och för regeringen att gripa in i det här enligt min uppfattning. Jag värnar om en radio och television i allmänhetens tjänst. Det skiljer oss möjligen åt. Men jag menar att om vi ska ha en radio och en television som förtjänar respekt och åtnjuter människors förtroende måste bolagen i fråga hålla på sin opartiskhet. Att de har regler rörande att medarbetare som uppträder som bärare av nyheter, världsbilder och debatter på sin fritid agiterar till exempel politiskt tycker jag är rimligt. Jag konstaterar att den moderate riksdagsmannen som är TV-journalist inte förenar dessa två saker. Han tycker inte att det ska göras. Jag tycker inte att det ska göras. Det är uppenbart att det inte är något problem i det sammanhanget. 33 (): Valet av strategi från ministerns sida är intressant, men det är knappast hedrande. handlar det uppenbarligen om att undvika ansvar för en statlig verksamhet som regeringen har ett ansvar för. Det är tråkigt, men det är kanske inte så förvånande. I det här enskilda fallet har det inte utdelats kritik för ett enskilt inlägg som har gjorts. Det är ingen enskild kommentar som ligger till grund för beslutet. Det handlar i om en synpunkt på att det sägs någonting, och det är en väsentlig skillnad. Men det finns tydligen också andra skillnader. För någon timme sedan damp det ned ett mejl i min dator. Det var generaldirektören för Integrationsverket som skickade ut sitt regelbundna nyhetsbrev. Det brevet avslutas med följande mycket intressanta kommentar: brev rymmer mina reflexioner och kommentarer på det som är aktuellt inom området integration och integrationspolitik. Jag ålägger mig de restriktioner som krävs som generaldirektör, som vissa reflexioner är mer personliga än att direkt kunna knytas till något särskilt av uppdrag. I ljuset av vad statsrådet sade här framme blir detta naturligtvis rätt absurt. En enskild journalist på ett statsägt företag har alltså enligt ministern ingen självklar rätt att på sin fritid, utanför det som regleras av kollektivavtalet, göra personliga kommentarer och reflexioner kring politik. En generaldirektör som i tjänsten gör precis detta och som därtill anser sig ha rätt att göra det vad ska han få för besked, ? Jag tycker att det förtjänar ett besked. Gäller olika regler för olika typer av statsanställda? 34 Utbildnings- och kulturminister (): Förlåt mig, men är inte statsägt. Det är ingen myndighet. Varje arbetsplats har ett kollektivavtal i . Vi hörde i den förra debatten att det i och för sig inte gäller samtliga och att man ibland fortfarande kämpar för att få kollektivavtal, men det är det normala i . Detta förekommer i den statliga verksamheten. På hade vi en känd folkpartist som hade ett personligt nyhetsbrev. har också ett sådant. Enligt arbetsgivarens bedömning och kollektivavtalet och så vidare har detta uppenbarligen inte varit ett problem. är en annan typ av arbetsplats. Det är ett företag, ett aktiebolag med ett spritt ägande mellan olika organisationer, en noggrant konstruerad ägarbild och styrförhållande som ska skydda det mot klåfingrighet från till exempel moderata politiker eller socialdemokratiska politiker. De har andra regler, egna regler, som syftar till att säkerställa förtroendet för bolagets opartiskhet. Det tillämpar de. Det är det deras sak att göra, och det har ingen likhet med hur vi väljer att göra i till exempel , där vi kan göra andra bedömningar. Vi har olika åsikter om public service. Jag vill värna public service-bolagens respekt och legitimitet som opartiska och förtroendeingivande. Det ville en moderat också när det gällde , men inte när det gäller . Jag tycker att det är rimligt att en arbetsgivare och en arbetstagare gör upp om sidoaktiviteter utanför jobbet i den mån de kan skada arbetsgivarens intressen, till exempel ett intresse av en karaktär av opartiskhet. Jag tycker till exempel att bolaget har rätt att säga, och det tycker uppenbarligen facket också, att om man är nyhetsreporter på en nyhetsredaktion kan man inte sitta i fullmäktige för ett politiskt parti eftersom det skulle skada tilltron till den opartiska nyhetsrapporteringen även om det sker . Det tycker jag är en rimlig ordning, men hur den tillämpas i praktiken, hur man drar gränserna, är en sak för företaget, företagets styrelse. Där finns det också moderater som bekant. Det är ingenting som jag tycker att vare sig moderater eller socialdemokrater i riksdag och regering ska gå in och detaljstyra. 35 (): Det är fantastiskt. vill ministern inte bara inskränka yttrandefriheten. vill han dessutom inskränka organisationsfriheten och rätten att bli vald till politiska församlingar. Det är ju fantastiskt. Statsägt eller statskontrollerat så har vi i den här kammaren ändå ett ansvar för vad vi tycker och tänker i den här frågan. För mig är det självklart att journalister i statstelevisionen har precis samma rätt, samma grundlagsfästa yttrandefrihet, att göra enskilda kommentarer på sin fritid, alltså det som inte regleras av avtalet, som alla andra medborgare. Och statliga medieföretag har lika lite som någon annan rätt att göra inskränkningar i den friheten. Det hedrar inte att han i den här kammaren inte vill stå upp för detta.