prot · GR09126 · 2004-06-02 00:00:00 — Till att börja med vill jag säga att jag ser allvarligt på den här frågan och är bekymrad över att föräldrar väljer att placera sina barn i förhållanden i hemländer som de själva lämnat för att få skydd i ett annat land. För barnet innebär det helt klart en stor omställning att bli lämnad ensam i ett land där levnadsvillkoren är helt andra än dem de levt under i . Från har jag fått veta att man handlagt ca 1520 ärenden av detta slag. Endast i ett av dessa har, vad vi känner till, medverkat genom att bekosta barnets resa till familjens ursprungsland. Enligt en förfrågan från till länsstyrelserna är den här typen av ärenden sällan förekommande i kommunerna. Det gör att det saknas kunskap och erfarenheter i kommunerna om hur de ska handläggas på bästa sätt. Oavsett antalet är det viktigt att det blir klarlagt hur dessa ärenden ska handläggas effektivt och rättssäkert och med ett tydligt barnperspektiv. När ett barn dyker upp på någon av våra ambassader utan pengar och någonstans att bo och dessutom saknar identitetshandlingar aktualiseras flera frågor som måste besvaras innan barnet kan återvända till , bland annat: Vem är barnet? Vem eller vilka är vårdnadshavare? Hur ställer sig vårdnadshavarna till att barnet kommit till ambassaden och till en eventuell hemresa? Var har barnet sin hemvist? Hur ska barnet få mat och husrum? Även om det är möjligt att besluta om ett omhändertagande med stöd av lagen om vård av unga (LVU) är det inte möjligt att verkställa det utanför gränser. Det kan ske först när barnet återkommer till . Däremot bör vi naturligtvis göra allt som står i vår makt för att se till att barnet med utgångspunkt i vad som är bäst för barnet får hjälp både på ort och ställe och med att återvända till . Det finns ingen patentlösning på detta. finns det svårigheter eftersom det bistånd som betalas ut enligt lagen om konsulärt ekonomiskt bistånd bara kan sökas av den som är myndig och kan ikläda sig det återbetalningsskydd som finns i lagen. Bestämmelserna i passlagen gör att det kan uppstå svårigheter i det fall vårdnadshavarna eller en av dem motsätter sig att pass utfärdas. Frågor om ändringar i passlagen bereds inom . En av dessa är frågan om utfärdande av pass till barn . Jag har tagit initiativ till att en inventering görs i samtliga berörda departement av de problem som kan bli aktuella i samband med att barn som skickats till ursprungsländer kommer till ambassader och söker bistånd för att kunna resa till . Jag kommer också att ge i uppdrag att ta fram rekommendationer för hur den här typen av ärenden ska handläggas inom och sprida dem till kommunerna. Har barnet sin hemvist i ska svenska myndigheter naturligtvis göra allt som står i deras makt så att barnet kommer hem igen. 10 (): Man undrar om som antogs av generalförsamlingen 1989 gäller för barn som är bosatta i , om den gäller för alla barn, eller om gäller mest för barn som är födda av svenska föräldrar här i , som jag och statsrådet är skåningar får väl räknas med. Skämt åsido, konventionsstaterna, däribland , erkänner att barn för att kunna uppnå en fullständig och harmonisk utveckling för sin personlighet bör växa upp i en familjemiljö i en omgivning av lycka, kärlek och förståelse. Konventionsstaterna, alltså , säger att barnet på grund av sin fysiska och psykiska omognad behöver särskilt skydd och omvårdnad och lämpligt rättsligt skydd. I artikel 3 stadgas att vid alla åtgärder som rör barn ska barnets bästa komma i främsta rummet. Men, herr talman, det tycks inte som om barn i Socialdemokraternas som dumpas av sina föräldrar i bland annat omfattas av . För de barnen hjälper det varken att vi ställer frågor i till regeringen, att vi har interpellationsdebatter eller att det är uppmärksamhet i tidningar och TV. Det hjälper inte de barnen. De har bara att finna sig i det öde som föräldrarna bestämt, det vill säga att vistas i eller andra länder. Det är länder som barnen och deras föräldrar har flytt ifrån. De har ofta beviljats flyktingstatus i för att det är ett farligt område att vara i. Det är alltså flyktingfamiljer det handlar om . Men föräldrarna bestämmer sig för att barnen ska återuppfostras eller på annat sätt vistas i hemlandet. Ganska var det ett reportage i Kalla fakta som redogjorde för ett fall, en pojke som man kallade , . Han hade dumpats i och flytt därifrån till . Han uppsökte konsulatet och ville ha hjälp att komma tillbaka till . Han var svensk medborgare på samma sätt som statsrådet och jag själv är. På konsulatet kunde han varken få ekonomiskt stöd eller ännu mindre pass utfärdat eftersom han är . I stället för att gå på gymnasiet i tillbringade han sina dagar med att putsa skor i och sova på golvet. Är det, herr talman, barnets bästa? Man frågar sig. För att förvissa mig om att verkligen sagt det han sade i TV-inslaget tittade jag på det igen. Statsrådet säger i TV att naturligtvis måste komma hem. Att han inte redan har gjort det förklarar statsrådet med att det bara beror på något byråkratiskt mankemang. vet vi bättre. kommer inte att komma tillbaka till . De sociala myndigheterna och kommunen har sagt att han får vara kvar i för det är så föräldrarna vill ha det. Det gäller ett enskilt fall. Troligtvis kommer han att kunna komma tillbaka när han har fyllt , om han har överlevt till dess i den farliga miljön. I TV kunde vi höra ambassadrådet säga att det var tungt att tala om för de barn som söker hjälp på svenska beskickningar att de inte har någon hjälp att få. berättade att barnen bröt ihop och grät och sade själv att det var deprimerande att meddela besluten. Jag frågar mig då, , varför man inte kan säga ärligt i TV att det inte finns någon hjälp att få för de här barnen. Det beror ju inte på byråkratiskt mankemang att flera barn är fast i de här länderna. Jag undrar också varför inte gäller för de svenska barn som dumpas i bland annat . 11 Statsrådet (): Självklart gäller alla barn som vistas i . Det tror jag inte att vi har några skilda uppfattningar om. Men när man lyssnar på får man nästan intrycket av att det är som har placerat de här barnen i och sedan övergett dem. Så är det inte. Jag tycker att först och främst ska placera skulden där skulden hör hemma. Det är föräldrar som i grund och botten tycker att barnen inte får tillräckligt med stryk i svenska skolor. De tycker i stället att de ska få indoktrineras på olika sätt och uppfostras på ett annat sätt. Det är ett synsätt som vi naturligtvis tar djupt avstånd ifrån. De har hand om sina barn och skickar ut dem till länder som de själva har valt att fly ifrån. Man kan fundera över deras asylstatus redan från början. Men det är delvis en annan fråga. Grundproblemet är att även om vi har en stor och utbyggd offentlig sektor har vi inte kontroll på alla barn i hela vårt land. Vi lever inte i något 1984-samhälle. Det innebär att när föräldrar väljer att göra på det här sättet har vi inte någon kunskap om det förrän vi konfronteras med problemet. När vi konfronteras med problemet, till exempel när det dyker upp barn på våra beskickningar runtom i världen det rör sig egentligen bara om , och i det här fallet gäller för vår del att försöka göra vårt allra bästa för att se till att barnen kan komma hem igen när de har övergivits av sina föräldrar. Det finns lite olika vägar man kan gå. Ett sätt är att fatta beslut om ett LVU-omhändertagande. Jag kan inte uttala mig om det enskilda fall som tar upp, men om man fattar beslut om ett LVU-omhändertagande kan ambassaden utfärda pass emot föräldrarnas vilja och i det sammanhanget ta hem barnet med det ekonomiska bistånd för kostnad för resa som man då kan stå för. Så har också skett i ett flertal fall. Det är så gången är. Det är så det ska fungera. Det kan skilja sig väsentligt från fall till fall vad som ska ske. Men det är alldeles klart att det är på det sättet man ska hantera frågan. Hur ofta stöter man på sådana här fall? Innebär det, när det är väldigt sällan, att man från många kommuners sida har dålig kunskap om hur gången ska vara? Så kan nog mycket väl vara fallet. Därför kommer jag att ge i uppdrag att ta fram rekommendationer för hur man ska hantera de här fallen så att det blir helt klart hur det ska gå till. Min uppfattning är att om ett barn har sin hemvist i måste vi göra allt vad vi kan från svenska myndigheters sida för att se till att barnet kan komma hem igen. Det är den ingång vi måste ha. Placera inte skulden någon annanstans än på de enskilda föräldrarna! Det är faktiskt de som i grund och botten har övergett sina barn. 12 (): Det är ingen tvekan om att det är föräldrarna som är upphov till problemet, men en 15-åring eller en 17-åring har ju rätt att få hjälp av samhället när föräldrarna sviker. Det måste vi väl ändå vara överens om? hade jag en debatt här i kammaren med statsrådet om problemet med dumpade barn. Då sade statsrådet i kammaren att han hade känt till det här . Han hade själv varit i och på ort och ställe hört problemet berättas på ambassaden. Han hade också sett barnen i den miljö de vistades i. Problemet har alltså varit känt för regeringen minst . Det är en väldigt , . Regeringen har inte gjort särskilt mycket. Jag skulle vilja säga att regeringen inte bryr sig om de här svenska medborgarna, de här barnen som har bott i under större delen av sin uppväxt. De får vara kvar. I stället ska man utfärda rekommendationer till , skriva brev till länsstyrelserna och fråga om problemet är omfattande eller inte. Det duger inte. Det är en politik som vi moderater aldrig kan acceptera, att svenska medborgare dumpas utomlands, lämnas åt ett öde att putsa skor och vistas i en väldigt farlig miljö. , det förra statsrådet, sade även i ett frågesvar 2003 till : Vill vårdnadshavare, som har barnets bästa för ögonen, till exempel föra svensk-somaliska barn till för att de anser att barnet bör knyta kontakt med sitt ursprung har de således rätt att besluta om detta. Är det verkligen en politik som statsrådet ställer sig bakom? Varför säger man i så fall inte det när TV:s Kalla fakta frågar vad man ska göra, i stället för att skylla på byråkratiskt mankemang? Det är ett problem som har varit känt , och regeringen duckar. Jag tycker att det är märkligt. I stället för att ta fram de här rekommendationerna måste man ändra konkret och göra det ganska snabbt. har vi hört om ett fall. Jag kan förstå om statsrådet inte kan uttala sig om det enskilda fallet. Den här pojken kommer troligtvis tillbaka till när han fyller , om han har överlevt. Vi hörde på TV-inslaget att en annan pojke blev misshandlad till döds på gatan för att han inte kunde språket avrättad, kan man säga. Det är väl ingenting som vi kan acceptera i att våra svenska barn ska råka ut för? Nej, det krävs betydligt mer. Det krävs att det händer någonting konkret , snabbt. Eller ska jag stå här igen , , och höra: Vi har skickat brev. Vi har utfärdat rekommendationer. Vad har hänt då? Jag begärde att man skulle göra en kartläggning i kommunerna av hur omfattande problemet är och hur ofta det händer att barn kommer tillbaka eller, rättare sagt, inte kommer tillbaka . De dyker aldrig mer upp i skolan. Föräldrarna fortsätter att kvittera ut barnbidrag på och barnen vistas i en väldigt farlig miljö. I stället har statsrådet skrivit till . Det är gott och väl. Men länsstyrelserna har inte den här kunskapen. är en myndighet som granskar kommunerna, om någon klagar. Men de har ju ingen kunskap om vad som händer i , i , i eller i vilken kommun det kan vara fråga om. Därför frågar jag statsrådet vad som kommer att hända konkret. Kommer du att ta reda på om det här problemet är omfattande? Kommer du då att fråga kommunerna? 13 Statsrådet (): Det är länsstyrelserna som vi använder oss av. De har faktiskt ett tillsynsansvar bland annat när det gäller . När vi från statens sida vill se vad som har hänt i kommunerna frågar vi länsstyrelserna som i sin tur kan fråga kommunerna. Det var precis det vi gjorde , som jag också tar upp i interpellationssvaret. Utifrån den kunskapen vet vi att det är väldigt sällan förekommande. Det är det vi kan uttala oss om . Detta är också en del av problemet, för då finns det inga inarbetade rutiner för hur man ska göra. I så fall får vi skapa sådana rutiner, och det är sak. Det är precis de rekommendationerna som vi vill utfärda, som jag säger i svaret. Vi har också bekymmer med passfrågan, barn som inte kommer tillbaka och så vidare. Jag har tagit initiativ till en inventering i med alla departement för att se vilken kunskap vi har, vilka bekymmer som finns och hur vi kan göra någonting åt dem. Det återges också i mitt interpellationssvar. Det är kommunerna som har ansvar för i grund och botten. Det är så vi har valt att lägga upp det. Jag vet inte om har någon annan uppfattning om hur ska skötas, om de vill förstatliga den på något sätt. Det vet jag inte. Det är kommunerna som har ansvar för . Om hade fått bestämma kanske vi knappt hade haft någon socialtjänst kvar. Då hade vi inte haft så mycket att diskutera. Men med den modell som vi har valt finns det ett lokalt ansvar för de här problemen. Det är kommunerna som ansvarar för det. Det kan dyka upp bekymmer med gränserna. Vår lagstiftning sträcker sig inte in i andra länder. Svensk lag gäller inte i eller i något annat land. Då handlar det om att försöka lösa det från fall till fall. Den ingång jag kan ha i hela den här diskussionen är att om ett barn har sin hemvist i , då måste svenska myndigheter oavsett nivå stat, landsting eller kommuner eller ambassader göra allt de kan för att barnet ska få lov att komma tillbaka till . Det låter på som om nästan inga barn har fått komma tillbaka. Så är det ju inte. De allra flesta fall som vi har stött på har vi löst. Det finns kanske ytterligare några som kommunen i samarbete med staten och ambassad inte har klarat av att lösa. Det är för tidigt för mig att gå in och säga vad som har gjorts fel eller rätt. Då uttalar jag mig om enskilda fall, och det vill jag inte göra. Vår utgångspunkt måste alltid vara att svenska myndigheter ska göra allt de kan för att barn som har sin hemvist i ska kunna komma tillbaka igen. Det är precis det som de rekommendationer som jag nu vill ta fram från sida ska gå ut på. 14 (): Regeringen ska göra allt, säger statsrådet. Jag ställde en fråga till statsrådet om regeringens politik som den fördes . uttalade då att om föräldrar vill föra sina barn till ska de ha rätt att göra det. Är det fortfarande regeringens politik? I så fall tycker jag att statsrådet talar emot sig själv. Statsrådet säger att det är få fall. Hur vet man det? efterlyste jag en kartläggning i kommunerna av hur vanligt förekommande det är. Det finns uppgifter som tyder på att det rör sig om ett hundratal barn som dumpas utomlands . Jag kan inte verifiera den här siffran, men det är den siffra som har uppgetts vid rundringningar till olika socialtjänster inom kommunerna. Har statsrådet någon egen undersökning på departementet? Då skulle jag gärna vilja se den. Det är lite väl löst att uttala sig och säga att det är få fall. Det finns andra svenskar som är fast utomlands. Vi har haft en debatt bland annat om den fånge som sitter på Guantánamobasen. Mig veterligt gör regeringen en hel del insatser för att få honom friad, ställd inför rätta eller tillbaka till . Det är också en svensk medborgare. Jag undrar: Vad gör regeringen för de här konkreta fallen nu? Eller ska vi vänta och se vad som har hänt med pojkarna då? Det rör sig mest om pojkar. Jag undrar också på vilket sätt man har implementerat i de här fallen. Eller gäller för svenska barn födda i med svenska föräldrar? Är det så att de här barnen inte är önskade av någon? Den pojke jag refererade till, , han sitter fast i . Han har ingen på sin sida. Det är ingen som hjälper honom. Ambassaden säger nej. Svenska myndigheter säger nej. Föräldrarna säger nej. Hans öde är att fortsätta putsa skor och sova på marken. Är det regeringens politik för svenska medborgare som har dumpats utomlands? 15 Statsrådet (): Det är ett sätt att föra debatt, att lägga ansvaret på staten och regeringen för det som egentligen inte hör hemma där. Det kan man naturligtvis göra. Det är kommunerna som har ansvaret för socialtjänstfrågorna och de barn som vistas i kommunerna. Det är det sätt vi har valt att arbeta på. När man hör får man intrycket dels av att det rör sig om väldigt många barn, dels att ingen enda har fått lov att komma hem. Så är inte fallet. Man har klarat av att lösa de allra flesta fall. Sedan finns kanske ytterligare några som återstår. Det är svårt för mig att gå in i detalj och redovisa vilka problem det har varit i de enskilda fallen. Det kan jag inte. Då skulle jag gå utöver det ansvar som kommunerna har. Jag kan bara uttala mig för statens del, och statens inställning är den att om ett barn har hemvist i så ska barnet få lov att komma hem. Om det då finns lagstiftningsproblem i detta, till exempel när det gäller passen, eller om det finns administrativa problem, exempelvis vilka LVU-beslut som fattats och hur man i så fall rent praktiskt kan lösa återresan, då får vi lösa de problemen. Jag vill varna för den nästan Orwellska ingång som har. Vi kommer aldrig någonsin i vårt land att kunna ha kontroll på alla barn, vart alla barn reser, hur alla barn placeras och var alla barn finns. Det kommer vi aldrig att klara av, och det kanske inte ens är ett sådant samhälle som vi vill ha. Men när vi uppfattar ett problem måste vi försöka lösa det, och det är det som vi också försöker göra. Överläggningen var härmed avslutad. 6 § Svar på interpellation 2003/04:522 om alkoholrelaterad kvinnomisshandel 16 Statsrådet (): har frågat mig vilka åtgärder jag tänker vidta för att tillse att relevant information kring alkoholens roll vid kvinnomisshandel kommer berörda myndigheter och allmänheten till känna. Våld mot kvinnor är ett allvarligt samhällsproblem. Våld utgör ett konkret hot mot kvinnors liv och hälsa och är en prioriterad fråga för regeringen. Orsakerna till mäns våld mot kvinnor är av komplex karaktär, men allmänt kan man nog säga att kvinnans generellt underordnade ställning i samhället och våra invanda könsmönster är en del av förklaringen. Sammanställningar av olika forskningsresultat visar emellertid också att en viktig riskfaktor för partnerrelaterat våld är alkoholmissbruk. Därför får inte alkoholens roll i våldsproblematiken förringas. I en rapport från redovisas en del uppgifter om de män som dömts för grov kvinnofridskränkning. Materialet är inte generaliserbart till alla män som misshandlar kvinnor i nära relationer, men det är dock värt att notera att en majoritet av männen hade någon form av missbruksproblem. En annan studie som bör uppmärksammas i sammanhanget är en studie av om dödligt våld i 19901996, i vilken det framkommer att hälften av männen som brukade dödligt våld i en nära relation var påverkade av alkohol vid brottet. Utbildning och kompetensutveckling är viktigt för att öka kunskapen hos personalen i kommuner och landsting om våld i nära relationer. En uppföljning av fortbildningssatsning för personal inom socialtjänst och hälso- och sjukvård visar att ett stort antal anställda har genomgått utbildning samt att personalen genomgående tycks ha fått större kunskap, ökad kompetens och bättre beredskap att möta problemen. har publicerat utbildningsmaterial om våldsutsatta kvinnor för såväl som hälso- och sjukvårdens personal. Materialet är mycket efterfrågat och har fått stor spridning bland den personal i landet som möter våldsutsatta kvinnor. Det innehåller allt från information om och hälso- och sjukvårdens ansvar och arbete, kvinnans situation och roll i våldsrelationer till forskning kring bakomliggande faktorer till våldet. kompetens på området är hög och materialet används i stor utsträckning. Jag kommer att fortsätta att stödja arbete med utbildningsinsatser på området mäns våld mot kvinnor. 17 (): Våld mot kvinnor är alltid helt oacceptabelt, oavsett var det förekommer och oavsett under vilka omständigheter. Det tror jag att statsrådet och jag är överens om. Jag tror dessutom att vi alla reagerar starkt på de löpande rapporter som visar utbredningen av våld mot kvinnor i vårt samhälle. I den här diskussionen är det emellertid viktigt att lägga ett par saker på minnet. För det första är det viktigt att bekämpandet av våldet mot kvinnor sker på individuell nivå. Det är fel att tillämpa schabloner på något som ytterst är en fråga om individer. Det är enskilda män som slår, och det är enskilda män som ska straffas för att de slår. Det är enskilda kvinnor som misshandlas, och det är enskilda kvinnor som måste få stöd. Därför vill jag naturligtvis helt motsätta mig statsrådets krystade formulering i svaret där det sägs att det skulle vara kvinnans generellt underordnade ställning i samhället som utgör en allmändel av förklaringen. För det andra bör inte allmänna lösningar tillämpas på specifika problem för att bekämpa det alkoholrelaterade kvinnovåldet. I tillämpar vi exempelvis totalkonsumtionsmodellen, som utgår från den totala mängd alkohol som konsumeras i samhället. Vi utgår inte från huruvida individen som konsumerar alkoholen tillhör en riskgrupp eller inte, och inte heller från andra riskfaktorer som finns med i bilden. Det här är ett problem, särskilt när denna generella uppfattning kombineras med att huvudmetoden för att bekämpa alkoholrelaterat kvinnovåld är begränsandet av den allmänna konsumtionen i samhället. Med andra ord: Om det dricks mindre i samhället så blir färre kvinnor slagna. Problemet med statsrådets och regeringens politik är att fler och fler tecken tyder på att det resonemanget, som varit en huvudlinje i politik och praktik i , nu kritiseras för att inte ge en fullständig bild. Amnesty skriver exempelvis på s. 34 i sin rapport våld mot kvinnor i nära relationer, som kom , följande: Att alkohol förekommer i samband med kvinnomisshandel betyder dock inte att alkoholen är orsaken till misshandeln. Det finns inga enkla samband mellan alkohol och mäns våld mot kvinnor. En del män som misshandlar är nykterister, andra är alltid påverkade när de misshandlar medan somliga män alltid är nyktra vid misshandelstillfällena även om de vanligtvis dricker mycket. Sammanfattningsvis bör framhållas att det kan vara missledande att dra generella slutsatser om förövarna utifrån de få som polisanmälts för sina våldsbrott mot kvinnor i nära relationer. De problem som jag ser med folkhälsoministerns resonemang, som kommer till uttryck i hans svar till mig, ryms väl inom det ovan citerade avsnittet. Det är lustigt att Amnestys rapport över huvud taget inte nämns i ministerns svar till mig eller kanske ändå inte. Regeringens allmänna politik utgår nämligen från motsatsen till det som sägs i Amnestys rapport. information, som statsrådet hänvisar till, har totalkonsumtionen som grund. Statliga utbildningsinsatser och informationskampanjer har också totalkonsumtionen som grund. Hela inriktningen på den svenska alkoholpolitiken styrs, , av den uppfattning som Amnesty alltså kritiserar i sin rapport. Upplever inte statsrådet att det finns ett uppenbart problem med hur politiken och strategin tillämpas i ? 18 Statsrådet (): Nej, det gör jag inte. Den här diskussionen speglar skillnaden mellan en moderat och en socialdemokratisk ingång i debatten. började diskussionen med att deklarera att detta är en individuell fråga, att det är individer som slår och individer som blir slagna. Det är en självklarhet. Det kan naturligtvis inte avhålla oss från att fråga oss om det finns några mönster, några förklaringsansatser, bakom det. Och hamnar man i något slags analys egentligen på flera olika sätt och på flera olika plan. Man kan diskutera en social vinkel på våldet, men man kan också helt enkelt diskutera distinktionen mellan kvinnors och mäns förhållande till könsrollsmönster. Jag menar att det inte är någon tillfällighet att män står för den absoluta merparten av våldet i vårt samhälle. Det gäller både i fråga om mäns våld mot andra män och mäns våld mot kvinnor.