prot · GR0977 · 2004-03-04 00:00:00 — Det finns ingen grund för att säga att hovet, eller kungen är likvärdig med . Det är helt enkelt inte så. Det har en helt egen ställning i vår samhällsstruktur. Jag noterar att regeringen till har lämnat ett underlag som ingen har kritiserat när det gäller budgetavsnittet. Det pekar på att man har en bra överblick över de aktiviteter och åtgärder som har vidtagits för de medel som har anslagits. 87 () replik: Jag håller naturligtvis helt med om att hovet och kungen inte kan jämföras i alla delar med och regeringen och våra valda församlingar. Det är självklart. Den intressanta fråga vi diskuterar här är ju vilken effekt en ökad öppenhet och insyn har för legitimiteten och förtroendet för de institutioner vi diskuterar. Det har förekommit en diskussion här tidigare om att om man ökar insynen och öppenheten skulle det undergräva institutionen. Jag menar att det resonemang som förts av och andra tidigare i debatten är felaktigt, nämligen att en ökad insyn och öppenhet skulle undergräva legitimiteten och förtroendet. Vi resonerar inte så i andra sammanhang. Vi säger inte att om vi ökar insynen i eller regeringens eller andra offentliga institutioners verksamhet så undergräver vi dessa institutioners legitimitet eller förtroende bland befolkningen. Det är ju snarare tvärtom. Vi tycker att det stärker legitimiteten och förtroendet för institutionerna om medborgarna får insyn i vad som händer och sker. 88 () replik: Jag har inte hört att eller någon annan har kunnat peka på behovet av att stärka legitimiteten för kungahuset. Jag har snarare hört att det har funnits ett starkt stöd bland svenska folket för kungahuset. Det finns ingen grund för att säga att vi behöver öka öppenheten för att stärka legitimiteten. Det finns en stark legitimitet för kungahuset och det finns ett starkt stöd utifrån de förutsättningar som gäller. Ingen har väl i debatten kunnat peka på att det finns brister i de underlag som har redovisats. Regeringen har inte gjort det. Regeringen har snarare talat i en annan riktning, nämligen att det ger en bra överblick Det är den grunden vi har levt med då den överenskommelsen träffades. Utifrån regeringens bild att man har en bra överblick tycker jag att vi kan nöja oss. Vi vill inte börja föra en diskussion som innebär att vi förändrar relationen mellan statschefen och övriga samhällsorgan. Det är ingen myndighet och det handlar därför inte om offentlighetsprincipen i den delen. 89 (): De författningspolitiska frågorna är på tapeten. Partiöverläggningar har inletts kring en ny författningspolitisk utredning. Detta betänkande ger oss en chans att diskutera detta också här i . Jag vill inte låta som en dysterkvist efter den positiva inledningen i anförande, men vi måste ändå konstatera att det finns en del problem i demokratin i . Människors förtroende för politiker och partier är lågt. Människors känsla av maktlöshet och att inte kunna påverka samhället omkring dem eller ens sina egna liv är alltmer utbredd. I en sådan situation kan det ligga nära till hands att vilja applådera viljan hos det statsbärande partiet att göra en översyn av grundlagen och spelreglerna för politiken. Men till stor del uppfattar jag detta som en skenmanöver. Anledningen till att människor saknar förtroende för politiker och partier beror ju till stor del på att man är besviken på delar av den förda politiken som framför allt har kännetecknats av nedskärningar för de allra flesta. Möjligen är man också besviken på bristen på politiska alternativ, snarare än att man är besviken på de politiska spelreglerna. Människors maktlöshet är ju en konsekvens av faktorer som nedskärningar och att makten har flyttats allt längre från de folkvalda till EU, till slutna styrelserum eller till ogenomträngliga myndigheter. Denna flytt har inte möjliggjorts genom fel i grundlagen utan snarare genom just ändringar i grundlagen, som den ändring vi genomförde här i kammaren som möjliggjorde en flytt av betydande maktbefogenheter till EU-nivån. Bakgrunden till den författningsutredning som ska sjösättas verkar alltså tyvärr vara en helt annan än en vilja att decentralisera beslut, bryta maktlösheten eller öka tilltron till politiken. Om man lyssnar på den offentliga debatten och utspel om majoritetsval och minskad proportionalitet får man känslan av att målet med den igångsatta diskussionen är att ändra spelreglerna på ett sätt som kan öka det socialdemokratiska maktövertaget. Man verkar vara gruvligt irriterad på att utförde sin parlamentariska uppgift efter förra valet, företrädde sina väljare och utnyttjade de möjligheter som blockpolitiken gav för att få mesta möjliga politiska utdelning. Att minska proportionaliteten är i praktiken att gå tillbaka till ett system med viktad rösträtt. En röst på ett större parti ska väga mer och få större betydelse än en röst på ett mindre parti. Med de så populära marknadstermerna skulle man kunna uttrycka det på följande sätt: Det statsbärande partiet vill slippa konkurrens. Man vill ha statliga garantier för att marknadsandelen bevaras även när konsumenterna inte längre efterfrågar varan i samma utsträckning som förut. Det är därifrån debatten om majoritetsval i enmansvalkretsar kommit. På papperet menar man att idén kommer att öka stabiliteten i politiken. Det är ett märkligt motiv i det europeiska land där det kanske är allra enklast och går snabbast att bilda regering efter val. Tanken att enmansvalkretsar, där lokala politiker av den typ som Norrbottenspartiet försökte föra fram i förra valrörelsen kan ta plats i för att företräda en landsända snarare än en ideologi, skulle öka effektiviteten och stabiliteten i systemet ter sig också aningen märkligt. Det är också därför som fyra riksdagspartier på ett möte helt avfärdade tanken på att den nya författningsutredningen skulle titta på frågor som rör en begränsning av proportionaliteten i systemet. För att möta de strömningar som talat om majoritetsval, och också de tendenser till ökad centralisering som till exempel förslaget till ny bjuder, går till motoffensiv. I den författningspolitiska utredningen kommer vi att arbeta för att nå breda överenskommelser för reformer som i stället stärker folkmakten utifrån två huvudlinjer som också skisseras i det särskilda yttrandet i det betänkande som vi nu debatterar. För det första: De folkvaldas ställning ska stärkas på regeringens bekostnad. Här handlar det bland annat om EU-frågor, utnämningsmakten och möjligheten att mer effektivt förmå regeringen att efterfölja av fattade beslut. Vi vill också stärka reella möjlighet att själv stifta lag och reglera så att regeringens ledamöter utgår från . Vi tror också att EU-medlemskapet kräver en starkare lagprövning, något som det har gjorts ett tillkännagivande från om. För det andra: Det medborgerliga engagemanget ska stärkas. Många beslut som fattas långt från medborgarna kan decentraliseras till lägre nivåer. Det kan också handla om att flytta makt från partistrukturerna till väljarna genom ett ökat inslag av personval eller att flytta makt från politiker till medborgare genom fler folkomröstningar. Vi kommer att kräva att inga fortsatta grundlagsändringar ska kunna göras inom EU, åtminstone om de är större, eller i , åtminstone om de är större, utan att de först underställs en folkomröstning och att medborgarinitiativ ska kunna tvinga fram folkomröstningar på alla politiska nivåer. Vad gäller folkomröstningsinstitutet finns det också ett vilande tillkännagivande från . Vi kommer vidare att vilja stärka medborgarnas ställning genom en sänkt rösträttsålder och en rotationsprincip för politiska uppdrag. I betänkandet avhandlas också frågor som rör monarkin, vilket vi har hört. Jag kan i stort konstatera att jag delar den syn, möjligen dock inte det brinnande engagemang, som lyste igenom när höll sitt anförande. Monarkin är en föråldrad institution och en fördemokratisk kvarleva, och det bästa vore om det så att säga gick i pension. Det är inte rätt för ett lands statsskick att statschefen ärver sitt ämbete. Det är ännu mindre rätt mot de personer som tvingas in i en särskild ställning och ett särskilt liv, långt ifrån normalitet och vanlig mänsklighet, av arvkungadömet , det vill säga kungahuset. Därför kräver och Vänstern i betänkandet att monarkin avskaffas. Då det möjligen ligger i farans riktning att denna reservation inte bifalls av kammarens majoritet har vi också tittat på en del förändringar av monarkin . Det kan med fog ifrågasättas om sådana förändringar bör göras på ett system som i sig aldrig kan göras acceptabelt. Men vår analys är att monarkins livsnerv ligger i det faktum att den är mystifierad och oberörbar. Då är det en bra strategi, inte bara för att öka demokratin eller värna kungahusets och dess medlemmars rättigheter, att också fundera på hur man avmystifierar kungahuset för att avskaffa monarkin. Därmed skapar man en samhällsanda där man funderar på alternativ till monarkin. Kraven jag här åsyftar är i grunden desamma som varje demokrat brukar ställa för varje individ. Kungahusets medlemmar ska tillförsäkras religionsfrihet, de ska få resa på semester om de vill, de ska få rätt att gifta sig med vem de vill, och de ska straffas för brott som de gör sig skyldiga till. Jag skulle här kunna utropa: Frihet, jämlikhet och broderskap eftersom detta är just demokratins grundläggande idé om att alla människor är födda fria och lika i rätt och värde. Detta framför vi i reservationerna 27 i betänkandet. På en punkt rörande förändringar i monarkin och framflyttade positioner för demokratin har vi nått framgång i utskottet. I ett tillkännagivande enas en betryggande majoritet om kravet på ökad insyn i hovets finanser. Vi skulle vilja gå så långt att offentlighetsprincipen skulle gälla hela kungahuset även om det inte skulle göras till en myndighet. Men tar vi åtminstone ett steg för att öka insynen. Måhända var det kungen själv som gav delar av utskottet möjlighet att se problemen med bristande insyn i hovets göranden då han gjorde sitt kända uttalande och berömde en diktator i en diktatur. Om fadäsen i har det nu möjligen ordats tillräckligt. Men låt mig bara konstatera det som bör konstateras, nämligen att det var ett helt annat misstag än att kalla för . För den dissident som sitter fängslad i ett fängelse i , och som får höra att statschefen för ett land som en gång stod upp för demokrati och solidaritet i hela världen har sagt att är ett ganska trevligt land, kändes detta uttalande kanske lite värre än för oss som bara följde det via mediecirkusen. En annan principiellt viktig punkt i betänkandet handlar om den lagfästa diskriminering som råder i gentemot den som ska utses till statsråd. måste en person ha varit svensk medborgare för att kunna utses till statsråd. I en grön regering vet jag flera personer som skulle tillfrågas om att bli ministrar även om de inte har bott i och varit medborgare under de berömda tio åren. Skulle de bli stoppade från att beträda finare rum bara därför att de råkar vara födda någon annanstans och kanske har varit medborgare i i bara ? Vad gör dem bättre lämpade ? Vad är det för gammalmodiga idéer om att den som inte har bott här inte kan göra tillräckligt mycket bra för landet som ligger bakom denna reglering? vågar inte bara vi utan alla partier tala om behovet av arbetskraftsinvandring. Varför ska man inte även när det gäller statsråd ta till sig kompetens och kunnande från andra delar av världen? Varför ska det finnas en begränsning i fråga om detta? är problemet att det finns alldeles för få med utländsk bakgrund i . Inte en endaste minister är av utomeuropeisk härkomst. Statsministern talade om att han inte hittade någon som är kompetent, vilket är ett hån mot många av de duktiga socialdemokratiska riksdagsledamöter som kämpar med liv och lust för politiken trots, eller kanske tack vare, sin utländska bakgrund. De enda med utländsk bakgrund som man verkar hitta i svabbar antingen golv eller jobbar åt eller åt . Detta är ett svaghetstecken för det regeringsbärande partiet. I reservation 10 framförs att vi vill ta bort tioårsregeln och ge möjlighet till en mer representativ regering. I ska alla svenska medborgare behandlas lika. Därför yrkar jag bifall till reservation 10. Det är den viktigaste reservationen i detta betänkande. Slutligen vill jag säga att det längst bak i betänkandet har bilagts en utredning om frågor om grundlagsändring, möjlighet till folkomröstning vid andra beslutet och andra viktiga frågor som var aktuella inte minst när jag började i och ändringar i regeringsformen 10:2 och 10:5 var uppe för en andra behandling. Det är en intressant utredning som kammarkamraterna bör studera inför författningsutredningen. Reglerna om beslutande folkomröstningar i fråga om grundlagsändringar måste bli reella och verkliga, inte obsoleta, vilket var inne på tidigare. Jag vet att von der Esch, troligtvis med skärpa, kommer att beröra detta . 90 () replik: Jag har en fråga till . Är republik en garanti för att det inte görs klumpiga uttalanden? Jag kan bara exemplifiera att det finns de som har varit ledande politiker och som har prisat , och det var inte kungen. Det finns de som har sett demokratins seger i Khomeinis maktövertagande i . Man har betraktat som en renässansfurste. Och man har hävdat att de baltiska staterna inte var ockuperade av . Man har talat om starkt ledarskap i . Och det finns till och med de som har prisat stabiliteten i denna stat. 91 () replik: Det blev lite konstigt när det var just den man som prisat stabiliteten i som skulle rätta den man som prisade sultanen i . Det håller jag med om, ! Ett avskaffande av monarkin är absolut ingen garanti för att vi slipper korkade, konstiga, märkliga eller odemokratiska uttalanden . Men det är en garanti för att vi kan avsätta den som säger på nämnda vis. 92 () replik: En sådan här författningspolitisk debatt ska väl mer ta fasta på väsentligheterna i författningen, såsom om kungen inte har någon demokratisk förankring eller om han möjligen har det. Jag uppfattar att som ett argument menar att kungen inte är demokratiskt vald. Men är det ändå inte så att det är många i vår demokrati som inte är direkt demokratiskt valda men som ändå har en demokratisk legitimitet? Det kan gälla statsråd, som ju är utsedda av statsministern. Det kan gälla domare. De är utsedda på annat sätt. De är inte direkt valda men har en demokratisk legitimitet. Det är ett bra system. Jag vill inte ändra på det systemet. Är det inte så att monarkin i också har en demokratisk legitimitet? Det framgår av våra grundlagar som i stor enighet har stiftat, eller hur? 93 () replik: Tack för frågan! Såvitt jag vet har varken statsråden, domarna eller några andra fötts in i sina uppgifter. Om lyssnade ordentligt på min argumentation, där i och för sig det demokratiskt tvivelaktiga i att i en demokrati ha ett ärvt ämbete berördes, hörde han att jag framför allt sköt in argumentationen på det demokratiskt tvivelaktiga i att i praktiken tvinga människor att utföra vissa uppgifter. Den som föds i kungahuset i blir i praktiken uppfostrad i ett liv och i en verklighet långt ifrån de flesta andra. Det är inte rätt. Det är inte riktigt att lägga den tyngden på en människa. Befria kungahuset och ge dem möjlighet att gifta sig med vem de vill! Ge dem möjligheten att straffas för de brott som de eventuellt begår! Ge dem möjlighet att resa på semester om de vill och ge dem möjlighet att välja vilket jobb de vill! Det är vad reservationerna 27 handlar om. 94 () replik: Det är rörande med denna omtanke om kungahuset. Jag tror att det har framgått att vill avskaffa monarkin. Det är min uppfattning att han har sagt det. Så långt tror jag att vi är överens. Vi är överens om vad skulle önska skedde. Men var frågan inte den, utan frågan var om man ändå inte måste säga att monarkin i har en stark demokratisk legitimitet eftersom den följer de grundlagar och de beslut som är fattade här i genom vanlig representativ demokrati. Man kan naturligtvis också föra in det mer moraliska eller allmänna argumentet att kungen enligt alla mätningar och så har ett starkt folkligt stöd. Jag frågar dock lite mer författningsmässigt eftersom det är en författningsdebatt som vi håller på med. 95 () replik: Jag får väl svara ännu klarare: Nej, det har inte demokratisk legitimitet därför att det innebär att en människa blir född in i ett uppdrag. Jag tycker att är en alldeles utmärkt riksdagsledamot. Men för den skull skulle jag inte tycka att det var demokratiskt legitimt om en majoritet här i fattade ett grundlagsbeslut om att och därefter hans efterkommande ska få sitta i bara därför att han är så utmärkt. Jag tycker inte att det riktigt håller för att vara demokratiskt legitimt att utse någon som föds in i sitt uppdrag. Det är en väldig skillnad mellan att vara indirekt vald på annat sätt och att faktiskt födas in i någonting, och det är tror jag väldigt trist gentemot den som föds in i det. Jag skulle aldrig vilja hamna där. Jag tror inte att heller själv skulle vilja hamna där. Och jag tror inte att de flesta här, om de skulle bekänna, egentligen skulle vilja födas i just den där släkten. Men vi ska så att säga sätta det på några andra att födas där. Det är väl ändå inte riktigt rätt. 96 (): Den debatt om ett antal motionsyrkanden som vi nu står inför här präglas av den deklaration som statsministern gjorde i regeringsförklaringen, nämligen att det ska sättas i gång en övergripande genomgång av den 30-åriga författningen för att se vilka förändringar som det kan skapas en bred majoritet kring och som då kan förbättra den svenska demokratins funktionssätt, den svenska funktionssätt, under detta århundrade eller under de närmaste decennierna. I det sammanhanget vill jag gärna säga att motivet naturligtvis inte är, som någon formulerade saken, att det är en 30-årskris för den svenska författningen. Tvärtom kan man väl säga att författningen väl har tjänat sina syften och att landet har från demokratisk synpunkt och från andra synpunkter fungerat väl under de lagar och regler som författningen ger vid handen. Bland annat har regeringar kunnat bildas, och man har skapat majoriteter i för väsentliga politiska beslut. Grundtonen i författningen är också folksuveränitetens princip och den demokratisyn som har präglat oss. På det sättet finns det anledning att slå vakt om de grundläggande faktorerna i sammanhanget. När jag funderade på vad jag skulle säga i det här anförandet om författningssamtalen, både de som redan är inledda och de som ska fullföljas här med direktivskrivning, tyckte jag mig kunna konstatera att diskussionen framför allt utifrån utskottsarbetet om de olika, ibland väldigt olika, synpunkterna kring författningsfrågor ändå har präglats av ett samtalsklimat. Det har funnits ett intresse för att skapa en god förutsättning för den långsiktiga författningsdiskussion som vi nu står inför. Vad som sedan ger mig anledning att ta upp detta utifrån den här synpunkten är faktiskt anförande, som inte präglades av en vilja till att skapa ett bra samarbetsklimat. Det initiativ som regeringen har tagit på den här punkten karakteriseras som en skenmanöver. Motivet skulle inte vara ett intresse av att skapa goda möjligheter för demokratin, utan motivet skulle vara det socialdemokratiska intresset av att förbli ett statsbärande parti, som uttrycker saken. Det finns alltså inte anledning att tro att vi från socialdemokratins sida mer seriöst och på allvar går in för den här författningsdiskussionen, utan det är enbart fråga om att slå vakt om det egna maktintresset. Jag ska inte dra mera långtgående växlar på det som har sagt på denna punkt men noterar att det väsentligt avviker från samtalstonen och viljan att verkligen vända på stenarna och fundera på vad som är bäst från svenska folkets synpunkt och på vad som är bäst från demokratins synpunkt i ett lite längre perspektiv. Jag beklagar den ton som valt att ha i den här debatten. Jag kanske får eftersom det kan passa ganska bra ta upp frågan om majoritetsvalkretsar. Det finns ingen uttalad socialdemokratisk ståndpunkt i den frågan. I det rådslagsarbete som vi redan har genomfört kring författningen som en upptakt till en flerårig diskussion och till vår partikongress beslut finns frågan nämnd. Men det finns inget ställningstagande i det sammanhanget. Vad jag noterar här är det varma intresse som visar för personval samma intresse som visar för personvalet. Då kan man bara konstatera att det främsta sättet att ha personval faktiskt är att ha enmansvalkretsar. Där överlämnar man till den enskilde väljaren att välja mellan ett antal kandidater i samma valkrets. Det måste ändå vara den absolut renaste formen av personval. Men det avvisas sedan med emfas från flera av talarna, för då kommer möjligen också partiintresset plötsligt in i bilden. Jag tycker att man ska slå vakt om de politiska partierna. De politiska partierna är fria staters liv, som någon för förfärligt länge sedan har sagt, och de är väsentliga för en vital demokrati. Jag har alltså ingen invändning mot att man slår vakt om de politiska partierna. Men det är möjligen inte bara Socialdemokraterna som ibland kan anses tänka på sitt eget parti då och då. Det proportionella valsystemet, det vi nu har, är en kompromiss . Socialdemokraterna ville då ha enmansvalkretsar men gick faktiskt med på att ha ett proportionellt valsystem som skulle säkra, som man då trodde, en bredare representation i en kammare där arbetarrörelsen växte fram och där den klassiska bourgeoisien tappade mark. Det var ett historiskt perspektiv på proportionella val och enmansvalkretsar. Skilda valdagar, fru talman, talas det om från flera håll. Det fanns en majoritet i den här för att skilja kommunal- och landstingsvalen från riksdagsvalen. I den författningsutredning som arbetade med den här frågan kunde man på vetenskaplig grund konstatera det nämndes också i det forskningsinslag som hade att det med all sannolikhet leder till att valdeltagande i kommun- och landstingsvalen kommer att ligga under deltagandet i riksdagsvalet. De som vill slå vakt om ett högt valdeltagande, som de vill ha skilda valdagar, får alltså med öppna ögon gå in i ett system som med all sannolikhet leder till ett kraftigt lägre valdeltagande. Jag noterar bara att det förhåller sig på det sättet. Jag skulle vilja ta upp federalismens principer. försökte på ett förtjänstfullt sätt att få lite klarhet i den frågan. Jag ska inte upprepa hans infallsvinkel utan ställa en tvåfaldig fråga till : Är det avsikt att federalismens principer ska gälla på sådant sätt att det blir lagstiftningsmakt på de olika nivåerna? Det är en av de mest kännetecknande principerna för federalismen att det finns lagstiftningsmakt i de olika delstaterna, eller vad vi nu ska kalla dem. Är det avsikt? Sedan skulle jag vilja att något utvecklade federalismens principer i förhållande till någon konkret fråga eller något konkret politikområde. Jag tänkte mig exempelvis äldreomsorgen. Vilken effekt skulle federalismens principer få på lagstiftningen inom äldreomsorgen, reglerna kring äldreomsorgen i övrigt, finansieringen av äldreomsorgen? Det skulle vara hemskt bra om vi kom bort ifrån den eleganta deklarationen om federalismens principer och över i ett mera konkret resonerande om vad det egentligen skulle kunna gälla. Jag ska använda mina sista sekunder här till att kommentera det enda tillkännagivande som finns i det här betänkandet, nämligen det om en ökad insyn i kungens apanage, eller anslaget till hovet, för att enklare uttrycka saken. Ungefär hälften är föremål för revision och en hygglig insyn. Det är möjligen det regeringen syftar på när man säger att man numera har en överblick. De andra redovisas, som det är uttryckt, mycket översiktligt. Då kan man knappast få en god överblick av det hela. Vad man vill från majoritetens sida är att uppdrar åt regeringen att försöka åstadkomma en bättre och tydligare redovisning av de här till så stor del som det rimligen är möjligt.