prot · GR0962 · 2004-02-03 00:00:00 — Låt mig först ge några allmänna kommentarer till hur svensk sjukvård ska bemöta människor som upplever att de har allvarliga symtom på elöverkänslighet. Det är viktigt att svensk sjukvård grundas på två principer. Den ena principen är respekt för patienten och för patientens anmälda besvär. Den andra är vetenskap och beprövad erfarenhet. När vi bestämmer behandlingsmetoder, vilka kliniker som ska öppnas och vilka insatser sjukvården ska göra är det viktigt att vi söker vetenskapligt stöd för de behandlingsmetoder och de val av behandlingar som vi rekommenderar patienten. Det är där problemet ligger. presenterades tre stora forskningsrapporter om elektromagnetiska fält, som framför allt handlade om mobiltelefoni. Alla tre rapporterna säger att det inte går att finna något entydigt vetenskapligt stöd för en koppling mellan dessa symtom och de elektromagnetiska fälten. Detta ställer oss naturligtvis inför ett bekymmer. Om det hade funnits ett tydligt stöd hade vi kunnat säga hur sjukvården ska organiseras. sägs i rapporterna, vilket är viktigt, att det saknas forskning, och därför rekommenderar de fortsatt forskning för att komma fram till mer entydiga svar. Avsaknaden av vetenskapligt stöd får alltså inte tolkas så att det inte framöver skulle vara möjligt att finna ett vetenskapligt stöd. Alla tre rapporterna rekommenderar att man fortsätter forska kring detta. Jag vill påpeka att det inte är regeringens sak att avgöra hur man ska fortsätta forskningspolitiken, men alla tre rapporterna rekommenderar alltså fortsatta forskningssatsningar på det här området. Vi kommer därför att se en ökad satsning på forskning kring detta för att få klarhet. Innan vi har den klarheten är det emellertid viktigt att sjukvården möter patienterna med respekt inte med fördomar och förakt, som det ibland har rapporterats om. Med respekt för patienten måste vi erbjuda den hjälp som sjukvården kan erbjuda, och sedan måste vi fortsätta att söka de vetenskapliga belägg som behövs för att kunna bestämma vilka satsningar vi ska göra. 22 (): Respekt för den enskilde ja. Vetenskapligt stöd ja. Det kan byggas upp på olika sätt. Uppenbarligen upplever många att de i dagens vård inte möts med respekt. Det må ha gällt alla dem som var budbärare på nya fält inom vården. Det må gälla kvinnor som inte bemöts som kvinnor utan som män i genomsnittsåldern, och som vårdas utifrån detta. Problemet är ju att när man väl når fram till det vetenskapliga stödet har man kanske glömt bort eller tappat bort vidvinkeln och ser inte vad som händer på vägen framför sig. Då far många människor illa. Det har visat sig när det till exempel gäller amalgamfrågorna och den specialklinik som fanns i vilken stor betydelse den hade för många människor, men också för utvecklingen av ny kunskap och för initierandet av nya behandlingsmetoder i den vanliga vårdsfären. Vetenskap kan byggas på många sätt. Praktisk erfarenhet, praktisk forskning de kloka gummorna är ett sätt att lära sig genom de åtgärder man vidtar. De människor som känner att de inte når fram, inte får tillbaka hälsan utan i stället blir hänvisade till utbetalningar och av ohälsa då de inte kan göra sin insats i samhället, de tycker naturligtvis att deras liv känns bortkastat. Men det är också för samhällets del bortkastade resurser när man satsar så improduktivt. Därför vore det rimligt att satsa på detta, om inte annat så som ett led i att stärka hälsoarbetet och uppmärksamma den stora grupp människor som har den här typen av komplexa problem. Det vore också ett sätt att underlätta för dem att komma fram och att underlätta för vården att hitta behandlingar. När fallen blir fler och man möter många människor i samma situation lär man sig också mer. När man på olika ställen möter dessa patienter en och en har man kanske svårt att upptäcka sambandet, men när man samlar ihop många på ett ställe får man möjlighet att lära av de möten som uppstår mellan dessa människor. Därför tycker jag alltjämt att det vore rimligt att försöka lyfta fram dessa patienter och samla ihop dem i en klinik av den typ som finns i Neukirchen. På så sätt kunde vi hjälpa de människor som uppenbart hamnar vid sidan av. Det är, som sagt, viktigt att lyfta in forskningspolitiken och forskningspolitikens inriktning i den här typen av komplexa samband för att vi ska kunna lära oss mer och därmed kunna hjälpa människor till hälsa något som vi alla vill jobba för. 23 Socialminister (): Det verkar som om och jag i själva verket är ganska överens om problembilden, nämligen att det känns lite hopplöst att å ena sidan möta människor som så uppenbart har problem, å andra sidan konstatera att vetenskapsvärlden än så länge inte kan ge oss några entydiga svar på de frågor vi ställer. I det läget kan jag inte se annat än att vi måste stimulera fortsatt forskning. uppdrag är att gå igenom forskningssituationen och senast presentera sin analys av forskningen. Med den som grund kan de som fattar beslut om fortsatta forskningsprogram stimulera den fortsatta forskningen, eftersom alla rapporter som kommit pekar på behovet av ny kunskap och fortsatta insatser. Jag tror därför att vi kan vara säkra på att det kommer att ske en fortsatt forskning. När det gäller den andra frågan är vi däremot inte överens, nämligen om vi, som man gjort i andra länder, ska upprätta särskilda kliniker. När vi ännu har en så stor okunnighet om detta är jag inte beredd att rekommendera den typen av behandling. Det vi nu kan göra är att på en rad områden ge stöd till dem som rapporterar elöverkänslighet. Det sker genom kommunernas försorg när vi sanerar lägenheter och arbetsplatser och på olika sätt ger stöd. Det sker ett omfattande stödarbete för dem som är elöverkänsliga. Vi bör också arbeta noggrannare med försiktighetsprincipen när det gäller exempelvis mobiltelefoni. Där är vi överens. Men när det gäller att utveckla vården skulle jag vilja avvakta större kunskap innan jag rekommenderar svensk sjukvård att etablera den typen av kliniker som nämnts. 24 (): Då koncentrerar jag mig på det område där vi uppenbart inte är överens. Det handlar om den avantgardism som också ligger i vårdens uppdrag, som jag ser det, nämligen att man måste söka. Vi har fått nya behandlingsmetoder genom andra aktörer, och genom mångfalden i vården har dörrar öppnats för att kunna söka och hitta lösningar även inom det som inte är vetenskapligt erkänt. Här tycker jag fortfarande att ministern är för tövande som inte vågar se att vi i avvaktan på vetenskapliga klartecken borde öppna dörren för specialkliniker för att hjälpa de människor som inte har någon annanstans att vända sig än till . Genom att öppna den dörren kunde vi minska ohälsotalen och hjälpa dessa människor tillbaka i produktionen. Det behöver inte vara långsiktigt. Men det kan vara ett sätt att försöka bidra till att minska mänskligt lidande, minska ohälsotalen, förstärka kunskapsuppbyggnaden och också stimulera forskning. När man samlar ihop det kan man få en förnyad och förstärkt kompetens och lära av de erfarenheter man har gjort i andra länder. Jag tycker att det är beklagligt att regeringen och ministern inte är beredd att göra det. 25 Socialminister (): lät det på som om de som har dessa symtom och besvär inte får någon vård. Det får de faktiskt. Svensk sjukvård erbjuder vård mot de symtom som redovisas som är individuellt anpassad så långt som möjligt och med stöd från hela den svenska sjukvårdsapparaten. Vad vi diskuterar är om det finns en grund för att etablera särskilda kliniker med den kunskap som vi har. Jag skulle inte vilja rekommendera detta just nu beroende på att vi inte är säkra. Vi har inte tillräckligt vetenskapligt stöd för att välja någon enskild behandlingsform. Den behandling som erbjuds utgår ofta från symtomlindring, att möta de symtom som patienterna redovisar och ge stöd för detta. Det sker med ganska stor framgång i många enskilda fall. Det gäller framför allt om det kombineras med annat stöd, nämligen stöd på arbetsplatser, stöd i hemmen och så vidare. I avsaknad av mer entydiga vetenskapliga belägg för sambandet mellan elektromagnetiska fält och vissa av de symtom som redovisas vill jag avvakta innan jag rekommenderar att man bildar särskilda kliniker. Överläggningen var härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation 2003/04:206 om situationen för unga och medelålders dementa 26 Socialminister (): har frågat mig dels vilka åtgärder jag avser vidta för att förbättra informationen om demenssjukdomar som drabbar yngre och medelålders personer, dels om min bedömning av hur de som drabbas av demenssjukdomar samt deras anhöriga ska kunna bli omhändertagna på ett bättre sätt än vad som sker . Att garantera alla människor en god vård och omsorg är en av samhällets allra viktigaste uppgifter. Det är visserligen ovanligt att människor drabbas av demenssjukdom, men för dem som drabbas och deras anhöriga blir den framtida situationen helt annorlunda än vad man tänkt sig. Det är viktigt att det inom hälso- och sjukvården finns goda kunskaper att ställa diagnos i ett tidigt skede, att personal inom hälso- och sjukvården samt inom har tillräckliga kunskaper om demenssjukdomar och deras konsekvenser och att den som drabbas och de närstående får information om sjukdomen och vilken hjälp som finns att tillgå. Den arbetsgrupp som regeringen tillsatte , och som kallade sig Demensarbetsgruppen, har avlämnat rapporten mot en god demensvård (Ds 2003:47). Rapporten ger en god bild av demensvården i landet och hur den har utvecklats . En grupp som särskilt uppmärksammas i rapporten är unga demenssjuka personer och de speciella problem som de möter i samhället. Demensarbetsgruppen har lyft fram behov av insatser för att förstärka och utveckla demensvården . Ett av behoven är att en bred nationell informations- och kompetenssatsning om unga demenssjuka personer bör genomföras för att öka kunskaperna hos både allmänheten och vårdgivarna. Denna satsning kommer att påbörjas . Förutsättningarna för en långsiktig positiv utveckling inom vård och omsorg är att stat, kommun och landsting samverkar kring angelägna frågor. Regeringen har därför inlett diskussioner med företrädare för och om möjligheterna att utveckla bland annat kvaliteten och tillgängligheten i vård och omsorg. Målsättningen är att etablera ett långsiktigt samarbete där utveckling av demensvården är ett viktigt inslag i detta samarbete. De förslag till förbättringar och utveckling av demensvården som Demensarbetsgruppen tagit fram ligger till grund för detta arbete som har påbörjats. 27 (): Jag vill först tacka ministern för svaret. Vi ska samtala i ett mycket angeläget ärende. Det är tungt för den som drabbas av demens oavsett om det sker som ung, medelålders eller äldre. När en anhörig eller vän får diagnosen Alzheimers sjukdom eller någon annan demenssjukdom svindlar tanken. Många viktiga frågor behöver svar, och man oroar sig för den drabbades framtid och för vad sjukdomen kommer att medföra för familjen och nära vänner. Ministern tar i sitt svar upp att det är ovanligt att yngre åldrar drabbas. Jag tycker ändå att några siffror är värda att nämnas. Enligt i är det 10 000 yngre och medelålders som drabbas och 40 000 anhöriga till dessa. Enbart i beräknas 1 300 yngre och medelålders lida av demens. Den yngsta av dem är . beräknas ytterligare 900 personer i ha drabbats av demens. Här behövs mycket av god vård och omsorg. Men det finns problem. Kommunernas biståndshandläggare erbjuder i första hand de yngre demenssjuka personliga assistenter för att de ska kunna bo kvar hemma. när sjukdomsförloppet förvärras placeras de sannolikt i gruppboende bland äldre patienter, trots att det inte är lämpligt ur vårdsynpunkt. Fysiskt demenssjuka har speciella behov av omsorg och boende. Utanför finns ett nytt boende för yngre dementa på Fogdaröd. Det finns nio platser. Men endast en av dem är besatt. Trots intensiva marknadsföringsinsatser vill inte kommunerna ta till sig Fogdaröds erbjudande om ett särskilt boende med specialutbildad personal. Därför blir min fråga till ministern: ministern tänka sig att lagstifta om yngre och medelålders dementas rätt till särskilt boende? Ett annat exempel är från . Där kan vi uppröras över hur två kommuner kan tänka så olika. Det handlar om två 59-åringar. Båda lider av Alzheimers sjukdom. Den ene får en meningsfull vård för unga dementa. Men den andre vistas i en miljö för 90-åringar. Båda fanns tidigare på dagvårdscentrumet Flygarhöjden i . De trivdes bra tillsammans. har den ene fått avslag från sin kommun på ansökan om fortsatt vård. Han finns i stället bland äldre med rullatorer. Hans sysselsättning är att få baka bullar. Det verkar som att de ansvariga för placeringen saknar förankring i verkligheten och inte tar medicinska och mänskliga hänsyn. De anhöriga var först trygga och glada över att han fick vara på Flygarhöjden. är de oroliga eftersom de märker hur han försämras för som går. Det verkar som att kommunerna inte vill inse skillnaden på en person mitt i livet och en 90-åring. Jag tror att både jag och ministern skulle bli djupt deprimerade om vi drabbades av demens och blev placerade bland 80- och 90-åringar. Vad kan vi göra åt denna orättvisa mellan kommunernas sätt att se på placeringar? 28 Socialminister (): Det är ingen tvekan om att det är ett problem att kommunerna uppträder så olika när det gäller yngre dementa och för övrigt olika när det gäller demenssjuka över huvud taget. Detta redovisades av den demensarbetsgrupp som jag tidigare nämnde att regeringen tillsatte och som lade fram en rapport . I det siffermaterial som den redovisade är det ungefär samma siffror för antalet personer. Det är rätt viktigt att veta att om vi talar om det totala antalet demenssjuka i landet rör det sig om ungefär 140 000. Av dem är enligt dessa siffror 8 700 under . Det rör sig ungefär om de storlekstal som vi talat om. När det gäller hela gruppen kan man konstatera att kommunerna uppträder olika. Men särskilt bekymmersamt är det just för de yngre. Jag ska nämna några siffror som förstärker detta. Det är av kommunerna som uppger att de har speciella insatser för yngre demenssjuka. Det är bara få kommuner som har arrangerat särskilda egna gruppboenden för yngre demenssjuka. Man har alltså betraktat demenssjuka under som om de tillhör en grupp av demenssjuka oavsett ålder. Det har inneburit att många unga demenssjuka kanske bara har kommit att få vård och stöd tillsammans med personer som är . Det är naturligtvis alldeles orimligt. Detta påpekades just av demensarbetsgruppen. Gruppens rapport ligger nu till underlag för det arbete som regeringen har startat tillsammans med och . Avsikten är att vi i slutet ska kunna redovisa en gemensam handlingsplan som handlar om hela äldreomsorgen och hela demensvården men också om hur vi ska få en bättre vård för de unga demenssjuka. Tanken är att vi relativt snabbt, det vill säga , ska kunna redovisa en gemensam plan mellan staten, kommunerna och landstingen för hur vi ska få en bättre situation. Den nuvarande situationen är inte acceptabel. Så här får det inte gå till. Vi måste kunna räkna med att få stöd i samtliga kommuner och att samtliga kommuner har samma attityd. Detta är alldeles uppenbart en ganska ny kunskap. Kunskapen om demenssjukdom och kunskapen om exempelvis Alzheimer är relativt ny. Det här är ett nytt bekymmer för kommunerna. Men det är för att stödja kommunerna i det här fallet som vi ska upprätta en gemensam handlingsplan. Så ska vi få en bättre ordning. När det gäller lagstiftningen vill jag svara att det egentligen redan finns en sådan. Socialtjänstlagen ger kommunerna en skyldighet att erbjuda personligt anpassat stöd och att även erbjuda en bostad i den mån någon inte klarar sitt liv i den egna bostaden. Den allmänna skyldigheten för kommunerna att erbjuda stöd finns alltså redan. Det som behövs är ökad kunskap, insikt om vad som behöver göras och ett stöd från statens sida för att kunna leva upp till de krav som vi ställer. 29 (): Med posten kom föreskrifter och allmänna råd. På s. 4 står det så här: Personer som har olika grundproblem eller som väsentligt skiljer sig åt i ålder och mognad bör i regel inte vårdas eller behandlas tillsammans i ett hem för vård eller i boende. Det måste väl också gälla för yngre och medelålders dementa? Jag gläder mig över att ministern uppmärksammar problemen. Vi får också veta att demensarbetsgruppen tycker att det är viktigt med information och kompetens. Jag instämmer i detta. Det är viktigt att allmänheten informeras om att man ska söka hjälp . Jag ska citera lite ur skriften Mamma glömmer: Jag tror inte att jag var när jag upptäckte att mamma började glömma saker. I början var det lätt att hitta andra orsaker till hennes beteende, men glömskan blev alltmer påtaglig. Det började bli jobbigt att åka bil med henne, hon frågade allt oftare om samma sak fyra fem gånger och lokalsinnet svek. fick jag till och med efterlysa henne hos polisen. Det var svårt att inse att mamma var sjuk. Jag ville så gärna tro på en enklare förklaring. Något som kunde bli bra, som kunde botas. Jag insåg inte vidden av sjukdomen, jag ville ju inte ens tro att det var en sjukdom. Ett problem är att få människor att söka hjälp för ett sviktande minne. Det finns många som inte vågar ta kontakt med sjukvården trots att det finns bromsande mediciner som har god effekt om de sätts in . Jag skulle önska att vi fick fler minnesmottagningar på olika håll i landet, som i . Där finns en mottagning där personalens specialitet är kunskap om demens. Man gör specialistutredningar och stöttar primärvården, hemsjukvården och sjukhusen i bedömningar och utredningar. De utbildar distriktsläkare och distriktssköterskor i att upptäcka demenssjukdomar. Det finns ju även andra sjukdomar som kan påverka minnet. Denna minnesmottagning har som mål att ge patienten bättre livskvalitet och ge råd och stöd åt anhöriga, som ofta får dra ett tungt lass i vardagen. Genom hembesök i patientens naturliga miljö märker man hur patienten har det och vilket stöd som behövs för att bättre fungera i hemmiljö. Denna minnesmottagning har ett gott samarbete med universitetskliniken i och neuropsykiatrin i . Jag vill fråga ministern om han är beredd att verka för att liknande minnesmottagningar införs i övriga delar av . Jag tar nu några siffror. Demensområdet kostar samhället . Institutionsvårdskostnader står för , medan utrednings- och läkemedelskostnaderna svarar för . En utredning och behandling av Alzheimers sjukdom kostar . Det ska vi jämföra med vård på institution, som kostar ca . Det tyder på att det är både klokt, humant och kostnadseffektivt att lägga mer pengar på att utreda och behandla. 30 Socialminister (): Jag nämnde tidigare att problemet med demens är relativt nytt. Det är inte så att demens inte fanns tidigare, men insikten och kunskapen är relativt ny. Det betyder också att mycket av den omsorg och den vård som vi nu talar om är förhållandevis ny. Man behöver inte gå så många årtionden tillbaka för att konstatera att man över huvud taget inte bekymrade sig om att definiera demenssjukdomar för sig. Människor som hade svårt att klara sin tillvaro togs om hand i någon form av hem eller institution utan att man egentligen förstod vad problemet var. Vi står i själva verket i början på en period där vi kan börja se individen och de särskilda problemen och börja definiera sjukdomarna på ett nytt sätt. Vi kan konstatera att det saknas ganska mycket när det gäller demens över huvud taget. Men när det gäller unga demenssjuka famlar många kommuner i sin hantering. Det är alldeles för få kommuner som erbjuder särskilda boenden för dementa. Det är alldeles för få som erbjuder individuellt anpassad vård och stöd. Däremot måste jag säga att det har hänt ganska mycket när det gäller utveckling av utredningar. 72 utredningsenheter i landet utreder nu också yngre personer med demenssjukdom. Det är en snabb utveckling. hade man ingen särskild kunskap om unga människor, men rapporteras det alltså att det finns 72 enheter. Ambitionen är att alla de upp till 10 000 personer som drabbas av demens ska få en utredning så att man vet vilket stöd och vilken hjälp man kan ge. Man ska ha klart för sig att många av de unga som är dementa inte behöver särskilt boende. De kan klara sig ganska hyggligt om de får ett gott stöd, och framför allt om de anhöriga får ett gott stöd. Men flera av dem behöver också ett särskilt boende för att klara sin tillvaro eller för att klara ett drägligt liv. Då ska de ha stöd för detta. Men hur stödet ska se ut och hur vi ska få kommunerna att välja rätt form det är det som vi ska söka oss fram till i det arbete som har inletts tillsammans med och . Jag hoppas att vi ska kunna presentera en långsiktigt hållbar och väl genomtänkt plan för att se till så att vi får en framtida väl fungerande demensvård också för de unga dementa. 31 (): Vi är överens om att dementa inte är någon homogen grupp, varför det behövs nya vårdformer, individuella insatser med mera. Vi är också överens om att lagstiftningen behöver förbättras och förtydligas för att öka rättssäkerheten för demenssjuka eftersom det nu verkar som om lagstiftningen och verkligheten inte riktigt går i takt. Kvalitetssäker vård är också ett måste. Alltför ofta placeras unga med tidig demensdebut i felaktig miljö på grund av okunnighet. Följden blir att patienterna snabbt blir mycket sämre. Vi har också konstaterat att kommunerna ibland vägrar att ge stöd åt dagverksamhet och vägrar att skicka patienter till alternativa vårdformer som exemelvis Fogdaröd. Jag hoppas nu att den av ministern aviserade positiva utvecklingen ska bli verklighet . För alla goda krafter behöver samverka för att de demenssjuka och deras anhöriga ska få riktig och viktig hjälp. En god kraft i det här sammanhanget ska också nämnas, nämligen anhörigorganisationen . Den får anslag till att bedriva telefonjourverksamhet, men den får inga bidrag till övrig verksamhet. Kan ministern tänka sig att, mot bakgrund av den här debatten, ta ett initiativ för att öka stödet till denna viktiga förening som genom sin tidning och sin verksamhet betyder så mycket för så många? Ska de som drabbas av demenssjukdomar och deras anhöriga kunna få leva ett så bra liv som möjligt är det viktigt att snabbt gå från vackra ord till handling. Överläggningen var härmed avslutad. 8 § Svar på interpellation 2003/04:212 om brott mot äldre 32 Socialminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser vidta för att en personalkontroll i likhet med den som finns i barnomsorgen också införs för dem som söker anställning inom vården och äldreomsorgen. Avsikten med lagstiftningen om personalkontroll inom skolan och barnomsorgen är att stärka barns och ungdomars skydd mot främst sexuella övergrepp men också grova våldsbrott. Lagen är tvingande och arbetsgivaren är skyldig att genomföra en kontroll av den som erbjuds en anställning. Däremot finns inget anställningsförbud. Arbetsgivaren avgör själv om en person bör anställas eller inte. Kontrollen utgör endast en del av lämplighetsprövningen och bör ses som ett komplement till anställningsförfarandet i övrigt. Beslutet om lagstiftning infördes efter noggranna överväganden där behovet av trygghet och skydd för barn och ungdomar samt åtaganden enligt vägdes mot bland annat skyddet för den enskildas personliga integritet. Regeringen har tagit ställning till att inte lägga fram förslag om motsvarande bestämmelser när det gäller personer som söker anställning inom äldre- och handikappomsorgen. Personer som av olika skäl är olämpliga för att arbeta med människor ska självklart heller inte arbeta inom äldre- och handikappomsorgen. Min och regeringens uppfattning är dock att huvudmännen har goda möjligheter att tillse att rätt personer anställs och sedan också kan utföra sitt arbete på ett professionellt sätt. Det handlar bland annat om själva anställningsprocessen.