prot · GR0993 · 2004-04-02 00:00:00 — De elever som mobbar är väl de som har tappat greppet och inte ser en framtid framför sig. Därför ingår också att stävja skolket bland de förebyggande åtgärderna. När vi sedan kommer in på de aktiva åtgärderna, när mobbning inträffar, ska naturligtvis alla brott som begås i skolan polisanmälas. Skolan ska inte vara någon för brott. Det ska finnas ett tydligt ansvar för skolan att snabbt sätta in åtgärder och se till att information går ut till föräldrarna. Skolan ska också, ytterst genom rektorerna, kunna få ökade befogenheter att verkligen ta i med hårdhandskarna mot mobbningen. Det är naturligtvis så jag tror att de flesta i skolan tycker det, men regeringen verkar inte vilja ta till sig det att det är mobbarna som ska flyttas från skolan när det har kommit till så grova fall att det blir nödvändigt. Det ska inte vara mobboffren som tvingas bort från sin skola. Detta borde vara en självklarhet. Också gäng som mobbar ska kunna splittras upp för att man ska kunna komma till rätta med problemen. När det sedan gäller de uppföljande åtgärderna, som är den sista etappen i det här murbygget mot mobbning, krävs det naturligtvis stöd för mobboffren, så att de kan komma tillbaka till skolmiljön. Men det behövs naturligtvis också åtgärder för att förändra mobbarens beteende. Skadestånd ska också kunna utkrävas från kommunen av den som har utsatts för mobbning. Regeringen vill inte genomföra alla dessa åtgärder, men vi liberaler vill ge skolan verktygen för att kunna pressa tillbaka mobbningen. Det krävs hammare, spik och brädor om man ska kunna bygga någonting över huvud taget, och det krävs förebyggande, aktiva och uppföljande åtgärder för att man ska kunna bekämpa mobbning i skolan. 40 (): Tyvärr och åter tyvärr är kränkande behandling av elever i våra skolor ett återkommande debattämne för oss i utbildningsutskottet. Trots att frågan har diskuterats och uppmärksammats på olika sätt kvarstår det dystra faktum att problemet är enormt. Flera andra har talat om siffrorna här. Jag upprepar inte dem. Men hundratals barn går till skolan med magont och huvudvärk därför att de vet vad som väntar av knuffar, sparkar, glåpord eller, kanske värst av allt, osynliggörande. Det är en stor skam för alla oss som är vuxna att vi inte har lyckats komma till rätta med det här. Det är inte bara ett problem för skolan. Det är ett problem för hela samhället. Grunden för hur vi förhåller oss till och bemöter varandra läggs tidigt i livet. Ett barn som får lära sig att känna tillit, får sina behov tillgodosedda och blir respekterat och älskat för att det är den det är kommer att ha mycket lättare att respektera och behandla andra väl. I första hand är det föräldrarna som kan ge barnen allt det, helt enkelt därför att de är de enda vuxna för vilka barnen inte är utbytbara. Förskollärare och lärare gör också strålande insatser, men det är omöjligt för dem att känna samma kärlek till barnen som föräldrarna gör. Därför är det nödvändigt att föräldrar får mer tid tillsammans med de små barnen. Kvalitet kan inte ersätta kvantitet när det gäller kärlekstid. Långsiktigt är en satsning den enskilt viktigaste åtgärden för att förebygga mobbning och kränkande behandling, men det behövs också många konkreta och omedelbara åtgärder för att stävja och förhindra den här negativa spiralen, som vi ser bara blir värre. Jag ska ta upp några av de förslag som ensamma eller tillsammans med något annat parti eller några andra partier i har lagt fram i det här betänkandet och som tyvärr har röstats ned av majoriteten. För det första är det viktigt med tydliga signaler från den politiska nivån, oavsett vilket politikområde det handlar om. Men när det gäller kränkning och mobbning finns det bara en signal som är acceptabel, och det är noll tolerans. Varenda kränkande handling, varenda nedsättande omdöme, varenda antydan till mobbning måste leda till reaktioner från den vuxna som ser eller hör. Det här är lätt att säga men svårt att göra. Gå till er själva och fundera på hur ni själva ingriper när ni ser antydan till mobbning där ni rör er! Men om det här verkligen blev ett faktum både i och utanför skolan då skulle det gå att vända trenden, men för det krävs en nationell samling, grundad på en långsiktig handlingsplan som kan ge föräldrar och lärare och alla andra vuxna det civilkurage att handla som krävs och som man får när man vet att man inte är ensam om att agera och att det faktiskt förväntas av en att agera. Ett sådant här initiativ till en nationell samling borde regeringen ta , anser vi. För det andra ska varje skola ha en handlingsplan för att förebygga och åtgärda mobbning. Så långt är allt väl. Men det handlar också om att använda den. Dessvärre tyder mycket på att handlingsplanen bara är en pappersprodukt som inte är förankrad hos alla som arbetar i skolan och som sällan eller aldrig uppdateras och utvärderas. tillsyn måste koncentreras på att ta reda på hur arbetet går till och inte på att handlingsplanen finns, som det verkar vara . För det tredje måste föräldrarna och skolans personal vara samarbetspartner och inte motparter. Det är viktigt att föräldrar och lärare drar åt samma håll när det gäller att hantera elever som trakasserar och kränker sina kamrater, och det kan man bara göra om man har kommit överens om gemensamma regler och förhållningssätt. Därför är samverkan med föräldrarna innan någonting inträffar ett förebyggande arbete i sig. Vi kristdemokrater anser att ansvarskontrakt ska upprättas mellan elever, föräldrar och skolpersonal. I kontraktet ska det tydligt anges vad som förväntas av varje part för att skapa ett bra skolklimat men också vilket ansvar hon eller han har när en mobbningssituation uppstår. För det fjärde måste lärarutbildning och fortbildning innehålla moment som behandlar och ger kunskap och färdighet när det gäller konflikthantering i allmänhet men också om hur konflikter och spänningar som kan uppstå mellan olika etniska grupper i samma skola kan hanteras och lösas. Ett tydligt och konsekvent arbete för att förankra den etik och moral som läroplanen ger uttryck för måste vara basen i det arbetet, och det här måste vara ett obligatoriskt inslag. För det femte är det aldrig den som blir utsatt för kränkande behandling eller mobbning som ska behöva byta klass eller skola för att komma ifrån sina plågoandar det är flera andra som har tagit upp det. Därför måste det vara tillåtet att splittra en grupp som mobbar genom att exempelvis flytta på ledaren. En omplacering kan dessutom leda till att den mobbande eleven får en chans att ändra sitt beteende när han eller hon hamnar i en ny miljö. Det är klart att det här ska vara en åtgärd som man tar till när andra försök har misslyckats, men det måste klart sägas att det ska göras när det är nödvändigt. är det ofta den som blir mobbad och kränkt som får flytta på sig eller som till slut stannar hemma och vägrar att gå till skolan. Sammanfattningsvis måste arbetet för att förebygga och förhindra kränkande behandling och mobbning pågå , år ut och år in. Skolan måste för alla vara den trygga och inspirerande miljö som är förutsättningen för utveckling och lärande. Den som är rädd och känner sig kränkt har varken ork eller lust att lära. Därför blir många andra åtgärder slag i luften så länge inte mobbningsproblematiken tas på allvar. Jag yrkar bifall till reservation 14 under punkt 13. 41 (): Jag tror faktiskt att vi är väldigt överens i utskottet om att alla barn borde ha rätten att känna sig trygga och glada i skolmiljön. Varje gång ett barn eller en ung person utsätts för kränkande behandling är det faktiskt ett smärtsamt misslyckande för oss som vuxna. Jag kan också hålla med om att klimatet i skolan har blivit tuffare. Det har det blivit för elever men också för lärare. Våldet har blivit råare. Elevernas språkbruk har definitivt hårdnat, och könsmobbningen har ökat. Det är tråkigt, tycker jag, att se hur pass utsatta unga tjejer är i skolmiljön. Som någon nämnde har varannan flicka blivit kallad för hora av sina kamrater. Detta är naturligtvis allvarligt för individerna, men det befäster också den könsmaktsordning och de förhållandena vi har i vårt samhälle. Vi har i en motion tagit upp vikten av att det finns handlingsplaner för att man ska kunna förebygga sexuella trakasserier och av att riktlinjer för dessa tas fram. Vi har en reservation. På grund av tidsbrist tänker jag inte yrka bifall till den, men vi står givetvis bakom den. Vi har funderat mycket på vad det egentligen är i samhället som har orsakat dagens situation. Det är inte lätt, men det finns några tänkbara orsaker. Jag tror att man också måste diskutera dem, så att man inte bara hamnar på individnivån. Många av problemen har sin grund i de strukturella problem som finns i samhället i övrigt, otrygghet, anonymitet och social segregation. Det är mycket påtagligare än vad det var för 10 eller . Nedskärningarna inom skolans område med större undervisningsgrupper och ett minskat professionellt stöd från andra yrkeskategorier än lärare har bland annat lett till de problem som vi nu kan se. Elevhälsan fick under kraftigt minskade resurser i väldigt många kommuner. saknas det skolsköterskor, skolpsykologer och kuratorer, något som har resulterat i att barnpsykiatrin i stället nu är överbelastad. Det har i sin tur resulterat i att det är väldigt svårt att inom rimlig tid få möjlighet till behandling för ett barn med beteendestörningar. Samarbetspartierna har under förra mandatperioden och även under den här tillfört kommunerna ytterligare ekonomiska resurser. Vi kommer att fortsätta att göra det under det som är kvar av den här mandatperioden. Det har inneburit att trenden när det gäller lärartätheten har vänt. Kraven på skolorna har också skärpts. Jag tycker att det är bra att det finns en särskild utredare nu som har i uppdrag att ta fram förslag till lagstiftning om förbud mot diskriminering på grund av kön, etnisk tillhörighet, religion eller annan trosuppfattning, sexuell läggning och funktionshinder samt mot annan kränkande behandling inom skolväsendet. Vi kommer, vad jag förstår, att få resultatet av den här utredningen. Då får vi väl ta ställning till om vi tycker att det är tillräckligt. Utredaren har också fått i uppdrag att se över om man ska överväga sanktioner genom skadestånd. För mig är det allra viktigaste att kommunerna lägger ned kraft, tid och resurser på det förebyggande arbetet. Det är viktigare än att de i efterhand kompenserar unga människor för mänskligt lidande. Man måste komma ihåg att mobbningsproblematiken är komplex. Det finns inga enkla lösningar. Skolan kan inte ensam lösa alla problem som gör att barn och ungdomar far illa. Det måste man också vara medveten om. Men den får aldrig själv vara orsaken. Det är självklart att skolan inte ska tolerera beteenden som inte accepteras i arbetslivet eller samhället i övrigt. Normer och regler måste vara tydliga för alla berörda. De ska tillämpas konsekvent. De måste utvärderas kontinuerligt och diskuteras med nya elever och föräldrar. Skolan ska alltid informera föräldrarna när det dyker upp problem i skolan. Det är också viktigt att föräldrar från andra kulturer får information om hur vi ser på barns rättigheter här i . Elever, lärare, skolledare och föräldrar måste ha en gemensam insikt om den psykosociala miljöns betydelse. Forskaren talar om fyra grundläggande principer för att motverka mobbning. Jag tror att det är fyra mycket goda principer. Han säger att det handlar om att 1.skapa en skolmiljö som kännetecknas av värme, positivt intresse och engagemang från de vuxnas sida, 2.skapa fasta gränser mot oacceptabelt beteende, 3.konsekvent använda någon form av icke-fientlig, icke-kroppslig sanktion mot en elev som bryter mot överenskomna regelsystem, och att 4.vuxna fungerar som auktoriteter. De principerna, säger , är motsatser till de uppfostringsfaktorer som utvecklar ett aggressivt reaktionsmönster, nämligen kärlekslöshet, eftergivenhet och avsaknad av fasta gränser, men också användning av maktorienterade uppfostringsmetoder. Vad kan vi då i göra åt problemet med mobbning? Förutom att tillföra tillräckligt med resurser till skolsektorn har vi att besluta om lagar och förordningar som reglerar vad skolan ska göra för att ta till vara barns och ungdomars rättigheter, främja deras sociala fostran och förhindra kränkande behandling. Man kan fråga sig om lagstiftningen är tillräcklig. Det kan man diskutera. Vi har inte sett det som nödvändigt att kräva förändringar av lagstiftningen. Vi har ett förslag till ny skollag som vi förmodligen kommer att få presenterat för oss här i . Vi tycker att den befintliga lagstiftningen borde erbjuda ett gott skydd för eleverna. Arbetsmiljölagen omfattar alla elever, vilket innebär att kommunen som arbetsgivare har ansvaret även för elevernas arbetsmiljö. På en skola är det rektor som är huvudansvarig. För att man ska ha kunskap om hur arbetsmiljön fungerar och om hur arbetsmiljökraven är uppfyllda fordras det en systematisk intern kontroll. har eleverna möjlighet att åberopa arbetsmiljölagen och aktuella föreskrifter vid hot, våld och trakasserier. Det är därför viktigt att skolorna ser till att elevskyddsombuden har de kunskaper som behövs, att de får den utbildning och den ledighet som behövs för uppdraget, vilket har påtalat i ett antal motioner. Visserligen är elevmedverkan i skyddsverksamheten inte lagreglerad för elever i årskurs 1 till och med 6, men det finns inget hinder för en enskild skola att besluta om att även elever i de lägre årskurserna får utse skyddsombud. har också i tidigare motioner påtalat vikten av att skolorna för statistik över antalet skador, såväl fysiska som psykiska. Det är för att få ett bra underlag för utvecklingen av arbetsmiljöarbetet. Man måste ta reda på var och när eventuella trakasserier äger rum. Det har visat sig att den fysiska miljön har mycket stor betydelse. Det är viktigt att det finns bra rastaktiviteter och att det finns vuxna ute på rasterna. Det är alltså viktigt att vi intresserar oss för den här typen av miljöfrågor. Därför yrkar jag bifall till reservation 13 som just tar upp skolmiljöns utformning som en betydelsefull faktor i arbetet med att motverka mobbning. Om vi tittar på vad socialtjänstlagen säger har alla anställda både i kommunala och enskilda skolor anmälningsplikt och uppgiftsskyldighet gentemot socialnämnden när uppgifter behövs för att göra en utredning om en underårig. Uppgiftsskyldigheten bryter alltid sekretessen. Anmälningsplikten gäller när barn far illa i hemmet men också när det finns fara för barns hälsa utanför hemmet. Den gäller även när det finns anledning att ingripa på grund av barnets eget beteende. För att sociallagstiftningen ska kunna fungera behövs det en attitydförändring. Den måste betraktas som ett skyddsnät som ska användas. Det är viktigt att informera skolans personal om möjligheten att kunna konsultera utan att behöva avslöja barnets identitet. 42 (): Det är dags att inse att mobbning kan ske var som helst, när som helst och hur som helst. Det finns mobbare, medlöpare, åskådare och offer. Det kan vara svårt ibland att i ett tidigt skede se att en elev blir mobbad, eftersom mobbarna ofta börjar på ett sätt som inte märks. Det kan handla om knuffar, att kasta mössan i en vattenpöl eller att kladda på den mobbades böcker. Vad som helst kan utlösa mobbning: omoderna kläder, annorlunda hudfärg eller olika intressen. Innebär det att den som blir mobbad rår för det själv för att han eller hon är avvikande? Det är inte den som blir mobbad som är avvikande. Det är den som mobbar. Skulden får aldrig läggas på den som mobbas! Vuxenvärlden måste ta sitt ansvar. Vi måste lyssna, ha ögonen öppna och säga till om vi ser att något är fel. Skolan ska tala om alla människors lika rättigheter och värde samt om tolerans gentemot medmänniskorna. En nolltolerans mot våld och mobbning i skolan måste införas. För att klara den målsättningen ska det framgå av skollagen att lärare och övrig personal som upptäcker mobbning ges skyldighet att rapportera till rektor för åtgärder. Det är också viktigt att det förebyggande arbetet fungerar bra, att eleverna blir sedda. Det måste man arbeta med ständigt i skolan och inte bara på en temadag . I en forskarutredning som heter Skolan en arena för mobbning har man bland annat skrivit om att en ståndpunkt i mobbningsdiskussionen exempelvis är att en mobbare mobbar för att kompensera för en negativ självkänsla, i sin tur betingad av problematiska hemförhållanden. Många skolor jobbar i förebyggande syfte för att få bukt med det här med till exempel dramaövningar för att bygga upp elevernas självförtroende och för att träna elevernas empati, tolerans och respekt för varandra, så att de ska få förståelse för hur man behandlar sina medmänniskor. Ansvaret för att lära våra barn detta ligger givetvis inte bara på skolan utan dessa värderingar måste också finnas i lika hög grad hos föräldrar och alla vuxna i samhället. Som jag sade: När en elev mobbas får skulden aldrig läggas på den som mobbas. Skolhuvudmannen har ett stort ansvar för att komma till rätta med mobbningen. Bland anmälningarna till från elever och föräldrar är ett av de vanligaste klagomålen att skolan inte vidtar tillräckliga åtgärder. är det i princip upp till den enskilda kommunen att bestämma om den vill vidta åtgärder för att komma till rätta med mobbningen. Skolorna utarbetar handlingsplaner mot mobbning och kränkande beteenden, men hur ofta reviderar man de här planerna? Hur informeras elever och föräldrar om att det finns handlingsplaner? har tagit fram en skrift som heter av kränkande behandling, där man konstaterar att information till föräldrar om skolsituationen visserligen ges till hemmen men att den i vissa fall kommer alldeles . Det är viktigt att sprida kunskapen om att informationen måste komma fram . Utskottsmajoriteten anser att mobbningen är ett problem som ligger på kommunernas ansvar och att den inte ska lyftas ut från skolans övriga verksamhet. Det är ju i och för sig sant, men vi har sett exempel på att det finns skolor och kommuner som inte har tagit sitt ansvar fullt ut, och vi anser att det måste göras något åt detta. anser därför att bör få ökade befogenheter att kunna rikta vissa sanktioner mot kommuner som inte sköter sitt uppdrag. Vi vill också att det ska stå klart att den huvudman som inte tar itu med mobbningen kan bli tvungen att ersätta eleven ekonomiskt. Förutom mobbning förekommer det en mängd olika trakasserier och diskrimineringar i skolans värld. Det finns ingen lagstiftning som skyddar elever i grund- och gymnasieskolan mot trakasserier och diskriminering. Det finns sådan lagstiftning för studenter vid högkolor och universitet och för arbetstagare. Vi anser att det är rimligt att barn och unga ska ha samma skydd som vuxna. Språkvåld och sexualiserat våld är ett annat problem som är kränkande för den som utsätts. Vad som är oroande när det gäller det här är att det förekommer så många program i TV som barn och ungdomar tittar på där språket är förskräckligt. Många av de här programmen sänds , det vill säga . För egen del har jag inte sett de här programmen, och det kan jag kanske vara tacksam för, men jag har inte kunnat undgå att läsa om dem i kvällstidningarna. När det är legalt att använda språkvåld ch förnedrande behandling mot medmänniskor i TV-program är det oundvikligt att våra barn och ungdomar tar det till sig och tycker att det är fräckt och tufft att använda det i sitt umgänge med kompisar. Där har föräldrar, personal som arbetar med barn och ungdomar liksom alla andra vuxna ett stort ansvar för att tala om vad som är acceptabelt och inte. Till hjälp för skolan anser vi också att åtgärder för att motverka språkvåld ska samlas i ett nationellt program. Utskottet försvarar sitt avstyrkande av vår motion med att man för att få lärarexamen ska kunna förmedla och förankra samhällets och demokratins värdegrund. Ett av de problem som jag ser med det här är att det skrevs in i högskoleförordningen 1993 och att det finns massor av lärare som är utbildade före . Jag är själv en av dem. Det är också så att personalen i skolan får fler och fler uppdrag som den ska hinna med förutom undervisningen i olika ämnen. Dessutom blir klasserna större och större. Det skulle därför vara en lättnad om sådana åtgärder kunde samlas i ett nationellt program som en form av uppslagsverk. Det finns mycket mer att lyfta fram i det här betänkandet, men för att spara tid hänvisar jag till våra motioner och reservationer. Jag står naturligtvis bakom allihop, men jag yrkar bifall bara till reservation 5 under punkt 4 Mål för arbetet med kränkande behandling. 43 (): Det talas ofta om att mobbningen har ökat och att våld och kränkningar är värre än . Det kan nog vara sant, och det kan också vara sant att språkbruket är sämre och våldet råare. när jag gick i hände det visserligen att man talade om mobbning som ett problem, men såvitt jag minns det var det mest i förbigående. Det var inget som genomsyrade hela verksamheter, och det var definitivt inget som efterlevdes i vardagen. Tvärtom fick vi de gånger vi klagade på killar som slog oss eller tafsade veta att det var något vi fick räkna med när vi hade kommit in i puberteten. Det var bara helt normal uppmärksamhet, som vi borde uppskatta ungefär som huvudpersonen i den aktuella filmen hora! får höra av sin lärare. Därför känns det bra att konstatera att det har hänt en del på det här området . bedrivs ett intensivt arbete för att komma till rätta med mobbning, sexuella trakasserier och kränkningar på skolorna. Vi har från alla partier lyft upp frågan på den politiska agendan och i samhällsdebatten. Jag tror också att det fokus som har riktats mot dessa frågor och den intolerans som har visats från samhällets sida är en del av förklaringen till att anmälningssiffrorna för kränkningar i skolan har stigit under . I min skola skulle vi aldrig ha drömt om att anmäla något sådant här. Vi hade ju fått veta att vi skulle betrakta kränkningarna som smicker. Dessutom var det otroligt pinsamt att vara mobbad. De mest utsatta skulle förmodligen hellre ha dött än berättat om det för någon vuxen. tror jag att det för många är helt självklart att anmäla om man blir utsatt. Det är i alla fall det intryck jag får av att till exempel prata med min lillasyster, som går på samma skola som jag gick på då. För exakt en månad sedan kunde vi ändå läsa i medierna att kränkningarna i skolan har blivit färre. Man ska ju alltid betrakta sådana siffror försiktigt, men förhoppningsvis är det början på ett trendbrott. intryck efter att ha gjort inspektioner är att de flesta skolor har fått upp ögonen för arbetet mot kränkande behandling och jobbar seriöst för att motverka mobbning. Färre anmälningar vore en logisk följd av alla de insatser som har gjorts . skärptes skollagen så att alla som verkar i skolan numera måste motverka kränkande behandling aktivt. I läroplanen skärptes rektorernas särskilda ansvar för det obligatoriska skolväsendet, förskoleklasser och fritidshem. Rektor har numera ansvar för att upprätta, genomföra, följa upp och utvärdera skolans handlingsprogram och för att förebygga och motverka alla former av kränkande behandling som mobbning och rasistiska beteenden bland elever och anställda. I regeringens utvecklingsplan Samverkan, ansvar och utveckling , är ett av de nyckelområden som särskilt behandlas skolans värdegrund. 1999 utsågs av skolministern som ett värdegrundsår, och särskilda insatser gjordes för att lyfta fram värdegrundsfrågorna i förskolans och skolans arbete. Läroplanernas värdegrund sattes i fokus, och kränkande behandling togs upp. Tre olika pedagogiska diskussionsmaterial för barn och ungdomar togs fram, och 600 000 exemplar distribuerades gratis till förskola samt grund- och gymnasieskola. Ett antal forskare fick i uppdrag att fördjupa diskussioner och kunskaper om värdegrundsfrågorna, och tre fördjupningsrapporter har tagits fram.