prot · GR09118 · 2004-05-19 00:00:00 — Läkemedelskommittéernas rekommendationslistor eller landstingen kan således inte påverka detta. Den nya lagen innebär inte en onödig kostnadsjakt inom vården, utan den tillser att samhället inte betalar ett för högt pris för likvärdiga läkemedel. Med hänsyn till det som jag nu har redogjort för samt att det inte faller inom roll att tolka lagen vill jag avsluta med att säga att jag inte har för avsikt att låta departementets jurister analysera tillämpningen av den nya lagen utöver den kontinuerliga uppföljning som redan sker. 39 (): Tack, socialministern. Först vill jag påminna om en interpellationsdebatt som vi har haft. Då var det faktiskt jag som hade tagit upp frågan om en absolut överdriven marknadsföring från läkemedelsföretagens sida. Det var när en kampanj tapetserades över hela staden med nästan erotiskt uppmuntrande skrik och rop i samband med lanseringen av . Vi diskuterade frågan om den överdrivna marknadsföringen från läkemedelsföretagens sida och de destruktiva effekter som direktreklam för mediciner, vänd direkt till patienterna, medför. Vi var överens om att det inte var bra. Vi var också överens om att den EU-lag som förbjuder sådan reklam är bra, men den tillämpas inte i ens . Jag vill påminna om detta för att vi ska vara på det klara med följande. Jag vill inte ha en återgång till den roterande karusellen av marknadsföring och prisökningar i användandet av mediciner. Jag tycker att lagen är bra. Jag tycker att det är bra att man arbetar systematiskt och samordnat för att dra ned på onödiga prisökningar när det gäller användningen av mediciner. Men jag har fått höra klagomål från patienter. Jag har fått höra klagomål från läkare. Det gäller faktiskt ivern med vilken en del byråkrater inom vissa landsting har gått till verket. Jag tycker att de agerar mot lagen. Lagen specificerar mycket tydligt att man inte ska byta ut medicinerna om läkaren tycker att det finns medicinska skäl för att behålla det dyrare preparatet. Det står så i lagen. Om man inför Kloka Listan, som i , som blir ett måste för alla, varför finns det läkare? Är det inte principiellt viktigast när det gäller hälsovården att samspelet mellan läkare och patient fungerar, att läkaren följer patienten och ser hur patienten fungerar? Hur kan då vissa byråkrater gå ut med krav på absolut stelbent, mekanisk tillämpning av enbart en sorts preparat vid en viss sjukdom? Detta går mot allt som sunt förnuft säger. Detta kan till slut stjälpa reformen. Om patienterna förlorar förtroendet för sina läkare och för hälsovården kommer de att köpa sina mediciner på Internet. Då har vi inte åstadkommit någonting. Det var därför jag framställde denna interpellation. Det var inte för att ifrågasätta lagen och inte för att hjälpa rullningen av pengar i marknadsföringsmaskinen, som har gått för länge i fråga om läkemedel. 40 Socialminister (): Egentligen för en diskussion om två problemställningar som är skilda från varandra. Den ena handlar om lagen om utbyte av läkemedel. Där har jag svårt att se att vi har anledning att se kritiskt på detta. Det handlar i det fallet om att apoteken är skyldiga att byta ut läkemedel som är likvärdiga enligt lista, det vill säga det ska vara samma innehåll i läkemedlet. Om det då finns en prisskillnad ska erbjuda patienten det billigaste. Det ska ha samma medicinska effekt, vara exakt samma läkemedel, men det är olika producenter och prisnivåer. Det är här fråga om en prispress på läkemedelsindustrin som är viktig. Det har lett till fantastiska sänkningar. Många läkemedelsföretag har sänkt sina priser efter reformen. Vi kan konstatera att vi har sparat ungefär 1 miljard. Men vi vet också att prisutvecklingen nu har kommit i en helt annan situation. Vi hade en prisutveckling på , och var den . Den reformen har varit alldeles lysande för att åstadkomma en prispress på läkemedelsindustrin och för att få en ökad konkurrens. En helt annan sak som jag tror att i huvudsak är ute efter är läkemedelskommittéernas arbete i respektive landsting. Det är en lagstiftning som reglerades tror jag 1997, där vi ville sätta upp läkemedelskommittéerna för att ge råd till läkarna om vilka läkemedel som rekommenderades för olika terapier eller vid olika diagnoser. Där förs det en diskussion om läkemedelskommittéerna är för strikta, om de rekommenderar billigare behandlingar av ekonomiska skäl, det vill säga av hänsyn till landstingens ekonomiska situation. Det är faktiskt en annan problemställning än problemet med utbytbarheten. Läkemedelskommittéerna påverkar inte vilka läkemedel som apoteken ska byta ut, utan de följer instruktioner som anger att det ska vara likvärdiga läkemedel. Den andra diskussionen är naturligtvis viktig. Läkemedelskommittéerna ska arbeta för att ge det som man kan kalla för hälsoekonomiska råd till förskrivande läkare för att de inte ska skriva ut onödigt dyra mediciner om det finns alternativ. Då handlar det inte om likvärdiga läkemedel, utan det handlar om att det kan finnas alternativa terapier och alternativa behandlingar som ur ett hälsoekonomiskt perspektiv kan vara bättre. Jag anser att läkemedelskommittéerna i allt väsentligt har fungerat väldigt bra och att de har varit ett stöd för de enskilda läkarna. Det är viktigt att man följer denna utveckling och att har uppsikt över hur läkemedelskommittéerna fungerar, men det är ett helt annat problem än frågan om utbyte av läkemedel på apoteken. Den reformen har i allt väsentligt fungerat precis som vi önskade oss. 41 (): Tack, socialministern. Det är sant att vi diskuterar två olika företeelser . Men från min synvinkel sett går de in i varandra. Det förekommer mycket ofta smittoeffekter i samhällsklimatet i . Man började med den reform som beskrivs i lagen och som jag inte har någonting emot. Det är en klok, klar och sund reform. uppstod det en debatt om korruption, läkemedelsreklam, korrumperade läkare och mutor. Vad som mycket lätt inträffar i en sådan situation är att det skapas ett slags hysterisk upphetsning i en enda riktning. Man tappar nyanser och till och med respekten för vissa yrkeskategorier och respekten för en levande dialog mellan människor. Man inleder en häxjakt. Just nu är det på modet att jaga korrumperade läkare och korrumperade läkemedelsföretag. Därför kan jag ställa tusen frågor om till exempel hur man tillämpar Kloka Listan i . Jag har hört att patienter är missnöjda. Jag har till och med hört om patienter som själva vill betala prisskillnaden för att få ett dyrare preparat, men de har inte fått göra det. Det är inte logiskt. Om det räcker med att skriva en lista över mediciner som kan användas för olika sjukdomar, då behövs det inga läkare utan då räcker det med en maskin där man trycker på en knapp för att få ut listan med mediciner som ska användas. Detta medför inte heller några vårdkostnader för ett möte mellan läkare och patient. Är mötet mellan läkare och patient det avgörande för en behandling, då ska detta möte respekteras. Jag undrar om det är så . Det kan också diskuteras om alla generiska kopior och originalmaterialet är likvärdiga. Det förekommer skillnader. Människor är, konstigt nog, unika varelser. En kan reagera mycket bra på det billigare preparatet medan en annan fortfarande kan behöva originalet. Det kan ingen annan bedöma än läkaren i samråd med patienten. Inga kloka listor löser det problemet. 42 Socialminister (): Den läkemedelsreform som innebar att vi skapade och fattade beslut om att apoteken ska byta ut ett dyrare läkemedel mot ett billigare under förutsättning att det är ett likvärdigt läkemedel har lett till mycket stora förbättringar i läkemedelshanteringen. I mitt förra inlägg nämnde jag att vi sannolikt sparade på detta. Det var många som då varnade för ett sådant här system. Man sade att patienterna inte kommer att kunna hålla ordning på sin medicin om de plötsligt får ett annat läkemedel eller en annan producents varumärke på sin läkemedelsförpackning och att systemet skulle skapa oro. vet vi hur det ser ut. Till att börja med är det bara de läkemedel som är likvärdiga som berörs. Det motsvarar av förskrivna läkemedel. I och med att denna möjlighet infördes sänkte flera läkemedelsföretag sina priser eftersom de insåg att de annars skulle få svårt att hävda sig gentemot patienterna. Men det är bara ett par procent av patienterna som motsätter sig utbyte, endera genom att de själva säger att de vill behålla sitt gamla läkemedel och är beredda att själva betala det eller genom att läkaren gör den medicinska bedömningen att det inte bör ske något utbyte. Denna medicinska bedömning kan till exempel handla om att man inte tror att patienten kommer att kunna hantera det nya läkemedlet på grund av osäkerhet eller av att det rör sig om äldre människor som lider av demens och liknande. Det är ju otroligt viktigt att de känner trygghet. I själva verket har den här reformen som jag tidigare sade varit en framgång. Såvitt vi kan bedöma har den inte skapat någon ökad osäkerhet för patienten. får vi en noggrannare rapport från där man går igenom denna reform. Det andra gäller läkemedelskommittéernas arbete. Enligt lag har landstingen skyldighet att hålla sig med en läkemedelskommitté. arbete ska bara vara rådgivande för den enskilde läkaren. ska arbeta producentoberoende detta för att undvika att den enskilde läkaren blir beroende av läkemedelsföretagens reklam eller kampanjer för ett visst läkemedel. I stället för att förlita sig på ett företags marknadsföring ska man kunna vända sig till läkemedelskommittén och se vilka rekommendationer den har gjort när det gäller val av olika behandlingsmetoder. Det är landstingen som ansvarar för denna verksamhet, och den skyldigheten regleras genom en lag som har stiftats av . Men det har förts en diskussion om huruvida läkemedelskommittéerna är alltför budgetorienterade och om de håller tillbaka nya behandlingsformer och terapier som är godkända av och i stället har en mer konservativ hållning när det gäller behandlingsformer. Det är viktigt att man diskuterar detta. Det finns skäl att se hur läkemedelskommittéerna fungerar så att de inte låser fast ett behandlingsalternativ i gamla modeller. Det är ett uppdrag som normalt ligger hos att se till att verksamheten anpassas efter det som de medicinska framstegen erbjuder. Den diskussionen är jag intresserad av att fortsätta att föra. Jag ville bara klargöra att vi har andledning att glädja oss över resultaten av läkemedelsreformen om utbytbarhet på apoteken. 43 (): Tack, socialministern. Vi är överens om värdet av reformen och om att läkemedelspriserna inte får stiga hur som helst. Vi är alla väldigt glada för att prisökningarna har bromsats och att trenden har brutits. Men vi får inte låta pendeln svänga åt andra hållet. Vi måste komma ihåg en sak. när karusellen snurrade allt fortare och priserna gick upp visste alla vad som hände. Hela hälsovårdssystemet visste hur detta fungerade. Läkemedelsföretagen pumpade in enormt mycket pengar i reklam, och det förekom mycket trevliga inbjudningar direkt knutna till läkemedelsföretagens olika evenemang. Jag skulle vilja att socialministern tar med sig några varningssignaler när han lämnar den här debatten. Alla läkare är inte korrumperade. Alla byråkrater är inte specialister på behandling. Landstingens tjänstemän får inte ge order till en läkare om hur en behandling ska se ut. Vi får inte glömma att läkemedelsindustrin är bland de viktigaste branscherna för tillväxt i . Jag träffade folk från för inte så länge sedan som berättade för mig om doktorander i biokemi som dagen efter doktorsexamen kommer att bli arbetslösa. Jag tror inte att det är en framtid som vi kan önska oss. 44 Socialminister (): Bara ett viktigt påpekande: De läkemedelskommittéer som arbetar i landstingen består inte av byråkrater och tjänstemän, utan de sammansätts av läkare, det vill säga att det är läkare som ska ge råd till andra läkare. Deras arbete ska grundas på vetenskap och beprövad erfarenhet på det medicinska området. Deras roll är att ge stöd till andra läkare i deras arbete. Men jag vill gärna upprepa det jag tidigare sade, att det är klart att det är viktigt att vi håller ett öga på att deras arbete inte blir för konservativt, i den meningen att de inte förstår behovet av att introducera nya behandlingsmetoder. Det är en uppgift som jag tycker att vi ska följa. Överläggningen var härmed avslutad. 9 § Svar på interpellation 2003/04:480 om låssystem för äldreboenden 45 Socialminister (): har frågat mig dels vad jag avser att göra för att nå en lösning för de äldreboenden runtom i landet som vill följa lagen och skapa en trygg situation för anhöriga och boende, dels vad jag avser att göra för att bringa klarhet i vilka låsanordningar, kodkortssystem, kodsystem, nycklar med mera som finns på olika äldreboenden och om dessa är lagvidriga eller ej. Många personer med demenssjukdom har nedsatt kognitiv förmåga och kan därför ha svårt att ta ställning till och fatta beslut om sin vård och omsorg. Detta medför bland annat att anhöriga eller vårdpersonal ibland måste vidta begränsningsåtgärder för att förhindra en demenssjuk person från att komma till skada eller att skada andra. Begränsningsåtgärder kan bland annat bli aktuella i de fall en person riskerar att utsätta sig för fara genom att vilja lämna bostaden. Begränsningsåtgärderna kan bland annat omfatta lås, larm och medicinering. I sådana sammanhang ankommer det på personalen eller anhöriga att, utifrån gällande lag och med respekt för den enskilde individens integritet, självbestämmande och rättssäkerhet, försöka tolka den enskildes vilja och intressen. Möjligheterna att vidta en begränsningsåtgärd utan vårdtagarens samtycke är emellertid mycket små. Det finns inget uttryckligt stöd i vare sig socialtjänstlagen eller hälso- och sjukvårdslagen som ger personalen sådana befogenheter. Om det finns en påtaglig fara att vårdtagaren ska till exempel skada sig själv kan bestämmelse om ansvarsfrihet vid handlande i nöd vara tillämplig. Denna bestämmelse kan i ett sådant fall utgöra lagstöd för att vidta en begränsningsåtgärd. Nödbestämmelsen kan dock inte utgöra ett stöd för att annat än i undantagsfall vidta en begränsningsåtgärd. Gränszonen mellan vad som kan vara att anse som en begränsningsåtgärd till skydd för individen och en tvångsåtgärd som strider mot gällande lag är emellertid i vissa fall oklar. Detta medför att personal ibland känner en osäkerhet inför att vidta åtgärder som de anser är nödvändiga för att skydda en vårdtagare eller andra i dennes närhet. saknas också riktlinjer för hur personal bör handla i olika situationer. För den enskilde vårdtagaren medför detta brister i rättssäkerheten. Regeringen tillsatte en nationell demensarbetsgrupp med uppdrag att utreda olika frågor med anknytning till personer med demenssjukdom. Gruppen har redovisat sitt arbete. Bland de förslag till åtgärder som gruppen föreslår finns åtgärder för att stärka den enskildes rättssäkerhet och ge personalen bättre stöd, kunskap och tydligare vägledning i lag för sitt handlande. Förslagen bereds , dels internt i , dels i diskussioner mellan företrädare för , och . Olika studier har visat att det är möjligt att minska användningen av begränsningsåtgärder genom insatser för ökade kunskaper och förändrade attityder hos personalen. Ett gott bemötande, kunskap om oro och aggressivitet, dess utlösande orsaker och hur man hanterar problematiken är en nödvändighet för att kunna ge god omvårdnad. Det är också viktigt att det finns tillräckligt med personal på de särskilda boendeformerna där personer med nedsatt kognitiv förmåga vistas. Det åligger huvudmännen att dimensionera vården och omsorgen efter de behov som finns hos vårdtagarna samt svara för den kompetensutveckling av personal som behövs för att skapa ökad trygghet hos såväl boende som personal. Det är också huvudmännen som har ansvaret för att de tekniska trygghetssystem såsom lås, kodsystem med mera som anses behövas i de särskilda boendeformerna uppfyller lagstiftningens krav. 46 TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill informera om att vi har problem med textningen på monitorerna, så man får försöka följa med i debatterna utan text. 47 (): Fru talman, socialministern och åhörare! Jag vill börja med att tacka socialministern för ett väldigt bra svar. Det förtydligar ytterligare och i fler dimensioner hur otydlig lagstiftningen är på det här området. Men jag har som sagt noterat att det finns en oro. Med modernisering av många äldreboenden runtom i landet har olika former av kodkortssystem införts. Detta känner jag borde rendera till en noggrann eftertanke innan vi låter utvecklingen veckla in oss för mycket. På boendena finns både dementa och rörelsehindrade äldre, piggare och svagare. Hur kodkorten hanteras och lämnas ut varierar från boende till boende, men generellt gäller stor restriktivitet. Och i de flesta fall är det bara personalen och anhöriga som besöker en boende som får ett kort. Kortet i sig är sedan den enda förutsättningen för både inpassering och utpassering i boendet. Jag blev alltså själv inlåst för bara någon vecka sedan på ett äldreboende och kunde inte ta mig ut utan att tillkalla personal. De låssystem som införs ligger med andra ord långt ifrån rekommendationer, som jag också nämnde i min interpellation. Inlåsning får inte ske, säger , utan de boende ska själva kunna låsa upp. Låssystemen får alltså inte vara för komplicerade. Är det för komplicerade system som de äldre inte klarar av eller inte minns är det att betrakta som inlåsning. Socialministern har i sitt svar till mig vidare angivit att en tidigare nationell demensarbetsgrupp slutfört sitt arbete och att dess förslag bereds på departementet. Detta är i sig glädjande, och jag vill fråga ministern om han inom ramen för den beredningen också avser att ta reda på hur verkligheten ser ut ute på äldreboenden i landet vad gäller låssystems användning. Vidare vill jag fråga om ministern avser att komma med förslag till förtydligande av lagstiftningen eller andra åtgärder för att öka rättssäkerheten både för vårdpersonal och för boende. Jag delar socialministerns beskrivning av svårigheterna kring vården av dementa och behovet av begränsningsåtgärder i vissa fall. Men inlåsning är inget undantag den formen av inlåsning som kan betraktas som en nödåtgärd, enligt utan nödsituationen är regel. Visserligen kan man anse att vår äldreomsorg i många avseenden befinner sig i ett nödläge med många långtidssjukskrivna och med underbemannade avdelningar. Men ett nödläge enligt lagens mening är det knappast fråga om, vilket socialministern också påpekar i sitt svar. Om lagstiftningen är otydlig, vilket och jag verkar vara klart överens om, vems ansvar är det då att förtydliga den? Är det huvudmännens, kommunpolitikernas eller vårdpersonalens sjuksköterskornas, läkarnas, undersköterskornas eller vårdbiträdenas ansvar? Eller är det egentligen så att det är , regeringens och socialministerns ansvar att förtydliga en otydlig lagstiftning? 48 Socialminister (): Jag ska börja med att svara på den allra sista frågan som ställde. Den var inte alldeles enkel att svara på. Det finns en annan frågeställning som gäller maxtaxa i äldreomsorgen. Där finns en lagstiftning, men den tillämpas på olika sätt. Frågan är då vems ansvar det är att förtydliga den lagstiftning som har fattat beslut om. Då är beskedet egentligen detta: Det är inte sak att förtydliga lagstiftningen, utan sak är att stifta lagen, och sedan måste rättssystemet genom en utarbetad praxis klargöra vad som ska gälla i olika fall. Man kan också tänka sig att statliga myndigheter tar på sig uppgiften att ge rekommendationer om lagen ska förtydligas. Men det var bara ett påpekande. Jag skulle egentligen önska mig att kunde fatta ett beslut. Tycker inte att lagen följs skulle jag önska att kunde säga: Det var så här vi menade. Det är så här lagen ska tolkas. Men det är inte riktigt så enkelt. Jag delar dock grundläggande uppfattning. Problemet är att vi har, och vill ha, en äldreomsorg som grundar sig på respekt för den enskilda individen. Detta är utgångspunkten. Det är inte fråga om förvaring av människor som är sjuka, dementa eller har svårt att klara sig själva. Det är fråga om omsorg om dessa människor, en vård byggd på respekt för den enskilda individen. Om det anses vara svårt att klara en människas trygghet för sig själv eller för andra måste huvudregeln vara att man ser till att ha personal nog att bistå patienten. kan vi acceptera att man i vissa lägen kan behöva arbeta med lås eller kombinationer av lås som gör det svårt att lämna bostaden. Det är viktigt, och det var det som diskuterades i demensarbetsgruppen, att vi går igenom med kommunerna i vilken utsträckning detta förekommer och hur de själva ser på det. Det är också viktigt att vi från statens sida konstaterar att lösningarna på de här problemen i huvudsak ska handla om det som jag också påpekar i mitt svar: andra sätt att arbeta, förstärkt personalresurs samt ökad kunskap och vetskap om hur man ska motverka det här. Det är huvudlinjen. Demensarbetsgruppens rapport ligger nu till grund för de diskussioner som vi för med och , som tar sikte på att i slutet av det här året redovisa en mer samlad handlingsplan för utvecklingen av äldreomsorgen. Det handlar om en rad andra frågor än den här, men det ska också handla om detta. Det betyder att just den här frågeställningen diskuteras i denna arbetsgrupp. Avsikten är alltså att vi ska samla in den kunskap som efterlyser för att kunna gå till med ett besked om hur vi ska hantera frågan. Jag är inte säker på att det behövs en annan lagstiftning. Lagstiftningen är nog ganska bra i det här fallet. Här är det en tillämpningsfråga. Då kan vi aktivt arbeta för att kommunerna ska följa lagstiftarens intention. Det menar jag i huvudsak ska ske genom den arbetsgrupp som arbetar tillsammans med och och som kommer att redovisa sitt material för . De ska vara färdiga . Det betyder att vi ska kunna ha en diskussion om äldreomsorgens framtid här i . 49 (): Jag tackar socialministern för det. Det är väldigt positivt. Jag hör ju att man har kommit långt också med att diskutera det här med kommunerna, hur man hanterar den lagstiftning som finns. Det är ju en statlig myndighet, , som faktiskt har försökt att utarbeta rekommendationer för hur man kan använda låssystem som kan uppfylla lagens krav på rättssäkerhet och att det inte ska vara inlåsning. Jag förstår också att man avvaktar lite grann hur praxis utbildas, men det är ett problem som jag ser det om vi inte belyser det här problemet och faktiskt tar en ordentlig diskussion med kommunerna om hur man hanterar inlåsning. Anhöriga och boende själva är i så stort hjälpbehov att jag tror att det är svårt att ifrågasätta. Man känner sig så utelämnad att det är svårt som boende eller anhörig att ifrågasätta att man faktiskt blir inlåst. Det är något som man får acceptera om man accepterar en viss form av boende. Problemet är också att det är väldigt få kommuner som har särskilda avdelningar enbart för dementa. Man blandar piggare och sämre personer på de här avdelningarna. Det vore ju sorgligt om vi fick ett fall där till exempel en svårt alzheimersjuk person får tag i en kniv och går bärsärkargång inne på avdelningen och människor inte tog sig ut. Det vore väldigt obehagligt om man fick en praxis efter ett sådant sorgligt fall. Därför ser jag fram emot att den här beredningen ändå kommer med en del konkreta förslag och att man också ser över vilka låsanordningar som finns ute på olika äldreboenden. Jag vill i alla fall återigen tacka för detta klargörande av det oklara. Med rätt belysning framgår ändå bristerna tydligt. Men bristen ligger, som jag ser det, i lagen och eventuellt i praxis inte hos den vårdpersonal som med omtanken under ena armen och ett ganska maffigt regelverk under andra armen försöker göra ett bra jobb på våra boenden ute i landet. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2003/04:465 om skadeståndsskyldiga barn