prot · GR09111 · 2004-05-07 00:00:00 — Det tas en rad initiativ av sjukvårdshuvudmännen och av kommunerna och landstingen för att förbättra situationen. Sjukvårdshuvudmännen är ytterst ansvariga, och det är viktigt att samordna för att driva på detta. Jag tror inte att det har hållits så många möten och diskussioner om omedelbara förbättringar av psykiatrin som det har gjorts under ledning den här våren. Vi bad framföra synpunkter på hur mycket resurser som skulle avsättas för att förstärka psykiatrin. Han angav att det enligt hans bedömningar behövdes för att snabbt kunna förstärka resurserna. I regeringens vårproposition avsätts allmänt till förstärkningar till kommunerna. 1,7 miljarder av dem är inte preciserade, men vi är överens om att de ska gå till psykiatrin, till vårdgaranti och till förstärkningar av missbruksvården. Det betyder att det finns utrymme för just en satsning på för att förstärka psykiatrin, som vi har talat om. När tar till väldiga brösttoner kan jag bara konstatera att det är precis samma summa som föreslår att vi ska satsa på psykiatrin. Det är vi alltså överens om. Det är , och det grundar sig på bedömning. Det som vi inte har preciserat är exakt hur fördelningen av dessa 1,7 miljarder ska se ut. Men vi är alldeles överens med och om att vi ska se till att kommunerna och landstingen, framför allt landstingen eller den psykiatriska vården, får de resurser som behövs. Vi kommer också att ange vilka villkor som ska gälla för fördelningen av dem och vilken roll psykiatrisamordnaren själv ska spela när det gäller fördelningen av resurser. Vi vet att det inte är någon poäng med att bara lägga in det i det generella stödet eftersom situationen ser olika ut på olika ställen. Det är i huvudsak storstäderna som har de allvarliga problemen när det gäller psykiatrin. Men det finns också andra landsting som har mycket allvarliga bekymmer och som behöver extra stöd. Resurserna är alltså avsatta. Vi kommer att precisera fördelningen av dessa pengar i anslutning till budgetpropositionen. Arbetet är på gång. Det sker otroligt mycket för att förstärka svensk psykiatri just , och det behövs sannerligen. 11 (): Jag är naturligtvis väldigt glad för dessa 1,7 miljarder; det vill jag uppriktigt säga. Det jag är ledsen för är att man drar in 2,6 miljarder . Det gör inte . Vi lägger till de pengarna. Vi tycker att det är oanständigt att under pågående verksamhetsår dra in så mycket pengar från kommuner och landsting. Jag tycker fortfarande det, och det är det som är skillnaden. När det gäller hur det ser ut i landet vet jag att storstäderna har jätteproblem, . Men i är ingen storstad. Jag vet att alla beklagar det som hände jag ska säga det. Men det handlar på något sätt om vårdplatser. Jag kan, apropå den bedömning som vi ska göra gemensamt, bara konstatera att har drygt 15 000 vårdplatser försvunnit inom psykiatrin. Då är inte den enorma förändring som skedde medräknad. Jag har också pratat med , som jag tror att vet. Vi är överens om att det behövs mer vårdplatser. Ofta är det så att människor som kommer till psykiatrin med vårdintyg från sin egen husläkare eller allmänspecialist inte får någon vårdplats, utan vårdintygen till och med rivs, inte för att man är säker på att personen är frisk utan för att det inte finns några platser. Sanningen att säga har vi också en invandrarpolitik och flyktingpolitik som gör att oerhört många människor mår så dåligt att de vårdas på våra psykiatriska kliniker , i väntan till exempel på besked om de får stanna i landet. Självklart ska de här människorna ha vård, men vi måste också se till att det är behoven som styr om människor ska få vård eller inte. I går kom skrivelsen Utveckling inom den kommunala sektorn i min brevlåda här i . Det var intressant läsning, och inför debatten slog jag upp Psykiskt funktionshindrade på s. 60 i skrivelsen. Där står: av kommunerna kartlägger inte behoven på ett tillfredsställande sätt och har inte utformat tillräckliga informationsinsatser. hade ca 19 000 personer med psykiska funktionshinder insatser från kommunerna. I samband med utvärdering av psykiatrireformen som vi alla vet kom 1995 uppskattades att ca 35 000 personer skulle ha behov av och/eller psykiatrins insatser. Det här är ju en redovisning från regeringen. Det bevisar än en gång att det finns oerhört stora brister. Naturligtvis har kommunerna ett stort ansvar och landstingen likaså. Men de måste ha tillräckliga resurser för att kunna att leva upp till detta. Vi vet att och regeringen har dragit in pengar som kanske socialministern har velat ge, men det är nettotillskottet som räknas. Vi vet alla i vår privata ekonomi att får vi ökade utgifter som är lika stora som den inkomstökning som vi får blir nettot noll. Vad ska vi göra nu? 12 Socialminister (): I anslutning till de tragedier som hände i och i diskuterades det politiska ansvaret ganska noggrant och mycket eftertänksamt. Jag menar att vi som sitter i regeringen och i faktiskt också har ett ansvar för vad som händer inom den psykiatriska vården. Vi har anledning att ställa oss frågan: Hade vi kunnat göra någonting annat än det vi har gjort? Vilka är bristerna egentligen? Fanns det någonting i vår tanke och i våra beslut som inte stämde med verkligheten? Men framför allt har vi ett ansvar att ställa frågan: Vad kan vi göra för att förbättra situationen och garantera att det inte upprepas? satt i regeringen när psykiatrireformen presenterades och är således direkt ansvariga för förslaget. ledde sjukvården i det största landsting vi har i , nämligen i , fram till . Jag skulle vilja fråga : Vilken diskussion förs hos om del av ansvaret för vad som har hänt? Hur resonerar ni? Var det fel tänkt i psykiatrireformen? Gick man för långt när det gäller att ersätta den slutna vården med öppen vård? Varför blev det inga nya vårdplatser i när var ansvariga? 13 (): Jag ska direkt säga till att jag känner att vi är medansvariga. Jag tillhörde dem som var kritiska till att stänga slutenvårdsplatser utan att det fanns något annat uppbyggt. Jag kallades ofta för bakåtsträvare och konservativ, och det är jag . Men jag vet att det är människors behov av vård som är viktigare än trender. Det vågar jag ställa mig upp och säga. Tyvärr fick jag rätt. Det har jag sagt i mitt eget landsting i län där antalet vårdplatser i reducerades enormt. Visst ska vi ta bort vårdplatser, och visst ska vi bygga upp så att människor inte ska vårdas i slutna vårdformer då det inte behövs, men det måste ske med förnuft och med patientens behov som utgångspunkt. Självklart ska vi alla som politiker ta ett gemensamt ansvar när det går snett. måste vi ta ett gemensamt ansvar och förändra när det som vi trodde skulle bli bra inte blev så bra. Det ska inte behöva dras i långbänk, utan där ska vi säga: Detta beslut blev inte så bra, men låt oss för all del förändra detta så att människor som har stora vårdbehov kan få det, inte utan . Då tror jag inte att receptet är att plocka av kommuner och landsting under innevarande år, . Jag hoppas och tror, fastän socialministern kanske inte kan säga det här och , att det också är smärtsamt för socialministern. Jag bestämmer inte ensam i , socialministern bestämmer inte ensam i regeringen. Det förstår jag ni är väl 22 statsråd. Men låt oss framöver se till att vi gör det bästa både långsiktigt och kortsiktigt. Jag vill vara med. 14 Socialminister (): På en punkt tycks och jag vara helt överens. Den nuvarande psykiatriska vården saknar slutenvårdsplatser. Jag tror att det är en alldeles speciell form av slutenvårdsplatser som saknas, nämligen sådana som kan kallas för korttidsplatser. Det är för många som kommer till psykiatrin med missbruksproblem eller med ett komplicerat problem som behöver utredning. Det finns inte plats inom psykiatrin för att ta emot dessa. För att sådana ska kunna byggas krävs en resursökning. Jag är, måste jag säga, stolt över att regeringen avsätter pengar och också ger besked om att vi nu för till pengar för psykiatrin. Vi kommer att tillföra pengar för psykiatrin. Jag gladde mig verkligen åt att hade uppfattat signalen från precis på samma sätt som vi. Det krävs att vi långsiktigt och detta är bara början stärker psykiatrin med en halv miljard. Så på den punkten kommer vi att vara överens. Sedan är vi också överens om att vi bör diskutera detta mycket eftertänksamt. Det är inte alla gånger som trenderna är de riktiga. Kanske gick det för fort. Kanske gick reformen för fort. Vi har för få slutenvårdsplatser, och vi behöver öka dem. Vi bör också se över regelverket och hela lagstiftningen mot bakgrund av vad som har hänt. Överläggningen var härmed avslutad. 4 § Svar på interpellation 2003/04:438 om nolltolerans mot kränkningar inom försvaret 15 Försvarsminister (): har frågat mig vad jag tänker göra för att klagomålsrutinerna inom Försvarsmakten ska fungera på ett tillfredsställande sätt, vilken strategin är i detta hänseende samt även om jag avser att se till att en arbetsmiljöundersökning genomförs. Slutligen frågar vad jag tänker göra för att staten i detta sammanhang ska vara en bra arbetsgivare. Jag skulle vilja börja med att påpeka att regeringen har varit ytterst tydlig i sina ambitioner att lyfta fram ett jämställdhetsperspektiv inom samtliga politikområden. Ett led i detta har även varit att öka andelen kvinnliga yrkes- och reservofficerare samt värnpliktiga inom Försvarsmakten. Insatser har gjorts och 2004 hade vi den största kvinnliga andelen sökande någonsin till våra militärhögskolor. Antalet antagningsprövade kvinnor ökade också i förhållande till föregående år. En utomordentligt viktig del i denna ambition är naturligtvis att de kvinnor som är aktiva inom de väpnade styrkorna behandlas på ett sätt som präglas av respekt och fördomsfrihet. Den senaste tidens händelser pekar på att trots insatser som gjorts av Försvarsmaktens ledning måste arbetet med att motarbeta diskriminering stärkas och på ett tydligare sätt implementeras på alla nivåer i verksamheten. Försvarsmakten har för mig redovisat det fortsatta arbetet med att motverka sexuella trakasserier inom myndigheten. Denna redovisning innehöll en presentation av de klagomålsrutiner som gäller och som fortsatt kommer att förbättras genom kontinuerlig översyn. Exempel på sådana är en så kallad som vid händelse av trakasserier kommer in och verkar som ett kvalitetssäkrande organ. Dessutom har denna kommission till uppgift att säkerställa att förhållningssättet vid behandlande av fallen är objektivt och professionellt. Större vikt har även lagts vid utbildningen av rådgivare vid sexuella trakasserier, genusutbildning vid samtliga skolor samt byggandet av nätverk för kvinnor, vilket bidrar till en ständigt ökande kunskap om diskriminering på grund av kön. Jag bedömer att det inte saknas underlag och kartläggningar av den aktuella problembilden. I stället tror jag att svårigheten ligger i implementeringen av den information som finns tillgänglig. Försvarsmakten har därför inte för avsikt att genomföra arbetsmiljöundersökningar, utan man ska koncentrera sig på implementeringen av den kunskap som redan finns inom organisationen. Slutligen vill jag påpeka att de insatser som beskrivits ovan uppenbarligen inte är tillräckliga då fall av diskriminering på grund av kön fortfarande uppdagas inom Försvarsmakten. Jag bedömer att Försvarsmakten har lagt grunden för ett bra arbete mot sexuella trakasserier, men detta är inte tillräckligt så länge som diskriminerande behandling uppdagas. Att motarbeta diskriminering är en ständigt pågående process och grundläggande för en god arbetsmiljö för alla. Jag har noga följt och kommer fortsatt att följa Försvarsmaktens arbete, och jag kommer inte att nöja mig med att bra rutiner utvecklas, utan jag kommer ständigt att påminna om vikten av att arbeta långsiktigt med attityder inom organisationen. Jag följer även kontinuerligt arbetet med jämställdhetsintegreringen inom mina politikområden och tänker fortsätta att göra så till dess att Försvarsmakten trovärdigt visat att implementering har skett på alla nivåer inom organisationen samt andra myndigheter inom mitt område. Avslutningsvis vill jag än en gång säga att sexuella trakasserier eller annan diskriminering på grund av kön, religion, sexuell läggning med mera är helt oacceptabelt och får inte under några omständigheter förekomma inom Försvarsmakten eller i vårt samhälle i stort. Detta kan inte nog påpekas. 16 (): Jag vill tacka för svaret som jag tycker andas en samsyn om att dessa frågor är viktiga. Jag kan också hålla med om att det sannolikt inte behövs flera undersökningar, utan det behövs andra åtgärder. Skriften Lite får man tåla kom ut för ett par sedan. Den handlade om situationen för kvinnor inom polisen. Det kom ganska många rapporter som bekräftade att ett stort antal kvinnor var utsatta för en oacceptabel behandling, bland annat för sexuella trakasserier, vilket också kartlades i en stor undersökning som senare har följts upp. Det gjorde att också Försvarsmakten tog tag i dessa frågor . Vid ett nätverksmöte som jag var med på med kvinnliga officerare och kvinnliga poliser fick jag intrycket att kvinnorna inom försvaret behandlades ännu sämre än kvinnorna inom polisen. De historier som jag då fick mig till livs var ganska chockerande. Att vara kvinna i en mansdominerad organisation när det gäller både antal och kultur är en mycket speciell omständighet. Den situationen ställer stora krav på organisation och ledning på olika nivåer, även ända ned på gruppchefsnivå. Utöver att dessa trakasserier utgör en oacceptabel arbetsmiljösituation för de som drabbas är detta fenomen oroväckande och farligt ur andra aspekter. Det är inte långsökt att påstå att den eller de som kränker och förnedrar sina kolleger har närmare till hands att kränka, förnedra och trakassera även andra. När de som utför trakasserierna är poliser eller militärer är risken för övertramp och grova kränkningar särskilt allvarlig. Samhället har ju gett dessa yrkesgrupper olika maktbefogenheter att utöva tvång och våld. Förekomsten av oetiska förhållningssätt kan leda till sådana grova och allvarliga fångövergrepp som vi har sett bilder på från krigets . Det är naivt att tro att det är särskilt onda människor som ägnar sig åt grova förbrytelser. Snarare rör det sig om en process som leder till att vissa personer under vissa omständigheter begår övergrepp brott både mot krigets lagar och mot samhällets lagar i fredstid. Vi kan också läsa att sexhandeln ökar i Kosovo. Som en följd av den internationella närvaron har antalet bordeller ökat där. 1999 fanns det ett tjugotal bordeller i Kosovo och finns det fler än 200, och de befolkas av kvinnor sexslavar som är dittvingade från andra fattiga delar av . Genom historien har vi sett otaliga exempel på vad vanliga män ordinary men kan göra i olika kritiska situationer. Det är viktigt att de svenska officerarna håller en mycket hög etisk standard, både i och vid uppdrag utomlands. Det är därför förvånande när man läser vad personaldirektören inom Försvarsmakten, , lär ha sagt: Det finns en grupp vi kallar legionärerna som har varit i väg utomlands . Det är inte alltid att de har svenska värderingar och familj och så. Äventyrslustan kan föra med sig en annan attityd. Jag tycker att detta är oerhört allvarligt, och jag vill fråga försvarsministern: test och kontroller görs det innan man sänder i väg svenska officerare utomlands? Jag kan dra parallellen med polisens insatsstyrka. Innan sådana poliser rekryteras går de igenom väldigt noggranna personkontroller, psykologintervjuer och annat. En hel del personer, trots att de är kompetenta yrkesmässigt, blir då nekade att vara med i den styrkan. Det finns också regler om att man inte skickar ut personer på nya utlandsuppdrag. Det ska gå hemma i så att de hinner komma tillbaka till verkligheten. Jag undrar: Hur fungerar det här inom Försvarsmakten? 17 (): Det är bra, som försvarsministern framhåller, att det är fler kvinnor som söker sig till försvaret. Men hur många är det som hoppar av för att de har blivit utsatta för sexuella trakasserier? Det finns en undersökning som visar att av de kvinnliga officerarna har känt sig sexuellt trakasserade. Det rör sig alltså om närmare hälften, och jag undrar om den siffran verkligen har minskat. Som sagt, det är bra med rekrytering, men det gäller också att få de kvinnliga militärerna att stanna kvar inom Försvarsmakten. Sexuella trakasserier ska anmälas till förbandschefen som ska göra en utredning och sedan anmäla saken till försvarets personalansvarsnämnd. Men verkligheten är en annan. Ofta görs ingen anmälan till nämnden. En orsak till det är att inställningen hos förbandscheferna ofta är att detta sköts bäst internt. Man vill inte att saken ska komma ut, för det är skämmigt för det förband där det händer sådana saker. Det gör ju att många fall av sexuella trakasserier tystas ned. Ett annat stort problem är naturligtvis också den rädsla som de kvinnor som blivit utsatta för trakasserier känner. Vid ett offentliggörande blir problemet ännu värre för de drabbade kvinnorna. Därför måste man förbättra stödet för de kvinnor som råkar ut för trakasserier så att de vågar göra en anmälan. Trots att det är många som känner sig utsatta är det bara ungefär två tre fall som går till försvarets personalansvarsnämnd. Det är därför att Försvarsmakten inte tar problemet med sexuella trakasserier på allvar. Här ligger det väldigt nära till hands att dra paralleller med våldtäkter. Vi har haft en mycket intensiv debatt om våldtäkter, och vi vet att många kvinnor som utsätts för våldtäkt inte vågar, vill eller orkar gå till polisen. Är det samma förhållande inom Försvarsmakten, att kvinnor som utsätts för sexuella trakasserier inte orkar gå till sina närmaste chefer för att få detta åtgärdat? Jag är hemskt orolig för att så är fallet. Jag vill gärna höra vad försvarsministern i så fall anser att man ska göra åt detta. Sedan är det så att Försvarsmakten ska polisanmäla sexuella trakasserier, men det görs tydligen inte, enligt de uppgifter som jag har fått. Slutligen har kvinnorna, trots att det kommer in fler kvinnor i försvaret, svårt att ändra den manligt normativa strukturen och de kvinnofientliga attityderna. berörde i sitt inlägg de hemska händelserna i i . Vad som är fruktansvärt och vidrigt är, som man har sett på bilder, att det också är kvinnor som sexuellt trakasserar män. Det skulle vara intressant att höra försvarsministerns funderingar om detta. Är det så att den militärt manliga miljön smittar av sig på kvinnor som arbetar i den, alltså att de på ett mycket negativt sätt blir förmanligade i sitt sätt att hantera i det här fallet de manliga fångarna? Eller är en möjlig förklaring till det här fullständigt vedervärdiga beteendet att de arbetar under så hård press och utsätts för så hård stress? 18 Försvarsminister (): Allra först ska jag säga att jag tycker att det är viktiga synpunkter som både och tar upp. Jag ska försöka ge mina erfarenheter och synpunkter, och då får jag ändå erkänna att på vissa områden är de begränsade. Naturligtvis har det arbete som har lagts ned inom polisen använts av Försvarsmakten för att förbättra situationen där, för man har inte varit nöjd med den. Det är ganska bra att yrkesgrupperna emellanåt kan jämföra sig med varandra och lära av varandra, därför att hela omställningen och moderniseringen är en lärandeprocess. Det är naturligtvis viktigt att man också vidtar åtgärder. Och jag kan konstatera att Försvarsmakten har skaffat sig en rad instrument som gör att man inte behöver vara handfallen utan faktiskt kan agera, och det är en första viktig grund. Sedan tas frågan upp om anmälningar. Jag tror att det var som var inne på den frågan. De uppgifterna har jag också sett, och jag har bett om en förklaring till varför man har valt olika vägar. Jag har ingen fullständig bild på det området. Men det finns de som har sagt att processerna när det gäller personalansvar ibland tar så att personer får gå kvar i ledande befattningar , vilket är oacceptabelt. Därför har processerna gått snabbare genom att man helt enkelt har lyft ut dem. Om det håller hela vägen ut tycker jag är en fråga som jag behöver få bättre kunskap om. Avsikten har ändå varit att Försvarsmakten ska agera för att hindra det hela. När det gäller arbete i utlandsstyrkor är det oerhört viktigt att de får bra utbildning, och där har insatserna verkligen förstärkts. Vi ska komma ihåg att svensk lag gäller för svensk trupp, så det är inte tillåtet för svensk trupp att besöka prostituerade. Det får man inte göra i Kosovo, och det får man inte göra hemma i . Då uppstår nästa fråga, hur det ser ut för dem man arbetar tillsammans med. Det är en fråga som jag har tagit upp med mina kolleger i bilaterala överläggningar och också tillsammans med min grekiska kollega lagt fram ett förslag om inom ramen för EU. Det betyder att genderperspektivet nu ska bakas in i rules of engagement för den nya missionen i Bosnien och . Därmed får alla länder som deltar ett likartat regelverk, och det tror jag är bra. Jag vet också att min norska kollega, som också är kvinnlig försvarsminister, har sett till att samma regler ska gälla för fortsatta Natooperationer. Det säger jag därför att jag tror att det ändå har varit betydelsefullt att det finns kvinnliga försvarsministrar av och till, och detta kanske är ett litet tecken på det. Jag vill också säga att jag tror att vi ska vara väldigt noga med att ta reda på vad som är bakgrunden till de händelser som har rapporterats. Jag vill inte förhasta mig i några slutsatser. När jag var nere i Kosovo kunde jag konstatera att det där var erfaren och rutinerad personal som var oerhört upprörd över att diskussionen hade dykt upp om att en förnedrande syn skulle vara en följd av att man hade varit ute . Försvarsmakten försöker undvika att personer är ute för länge, men det kan ju vara fråga om nyckelbefattningar där man måste ha personer som återkommer. Men då gäller det att se till att man har förtroende för dem. Jag vill inte att vi dömer ut den gruppen utan att vi noga tar reda på hur det är. Det kan vara bristande rutin i ledarskapet som gör att också yngre fallerar. 19 (): Jag tackar försvarsministern för svaret. Det här är en fråga där vi har ett gemensamt ansvar och egentligen inga motstridiga uppfattningar, till skillnad mot i en del andra frågor där vi tycker helt olika. Lite får man tåla; den som ger sig in i lumpen får lumpen tåla eller den som ger sig in i leken får leken tåla. Jag tycker inte att det ska vara på det sättet. Det är högst otillfredsställande. Men det är lite grann så man ser på kvinnor inom mansdominerade yrken, inte minst inom Försvarsmakten och också inom polisen. Man rekryterar kvinnor som är ganska tuffa, idrottstjejer. Det gjorde man ganska länge, speciellt inom polisen. Där gick man speciellt ut till idrottsklubbar och till fotbollstjejer som var tuffa, kunde bita ifrån och så vidare. Man har mycket fokus på det fysiska, och det behövs ibland, men det kanske är lite för mycket fokus på detta. Jag tycker att vitsen med kvinnor inom försvaret är att kvinnor ska vara kvinnor inom försvaret och inte bli dåliga manskopior. De ska självklart kunna reagera och agera mot en behandling som normalt inte förekommer inom skolans värld eller inom arbetsplatsgemenskapen. Det här är något som jag tycker att man måste se över, det vill säga att kvinnor inte ska behöva anpassa sig till alla de regler och normer som redan finns och som är bekräftade av männen. måste självklart alla kunna anpassa sig till olika förhållanden. Jag tänker också på kvinnor som gör lumpen, som jag ställde en fråga om till försvarsministern och vill höra försvarsministerns uppfattning om. Jag har hört att kvinnor delas upp i olika enheter och förband, på samma sätt som man gjorde med kvinnliga poliser . Var det fem kvinnor på en arbetsplats, fick fem arbetslag en kvinna var. Man fick liksom dra sitt strå till stacken och ta hand om dem. Det var så det fungerade.