prot · GR09127 · 2004-06-14 00:00:00 — Det är ofta människor blir ineffektivt medicinerade, felaktigt medicinerade eller får för mycket medicin. Jag har läst en siffra på att man förlorar ungefär 10 miljarder på alla de här felaktigheterna, så det vore alltså en ekonomisk vinst om man kom till rätta med de här biverkningarna. 114 (): Jag blev intresserad av den här interpellationen när jag såg svaret från socialministern om just den här utredningen som är ute på remiss. Det ska alltså bli en översyn. Anledningen är att jag faktiskt fick ett brev i min hand, daterat , från en patient som blivit skadad. Jag ska inte diskutera det, men detta är också skrivet som ett yttrande och faktiskt en fråga till socialministern, som jag ber socialministern ta del av i lugn och ro, nu när man ska värdera den här utredningen, ta ställning och bereda detta. Jag har tittat på kommittédirektiven. De innefattar endast att utredaren ska analysera om nuvarande system för ersättning till patienter som skadas inom hälso- och sjukvården ger ett tillfredsställande skydd för patienten och att eventuella förslag ska väga ökade kostnader för försäkringar mot förbättringen av patientskyddet. Det är uppenbarligen kommittédirektiven. Det betyder alltså, såvitt jag kan förstå, att man ska väga ihop de ökade kostnaderna för försäkringarna mot förbättring av patientskyddet, men man har alltså inte haft i uppdrag att ta ställning till om de föreslagna förändringarna i patientskadelagen ska ha en retroaktiv eller bara framåtverkande tillämplighet, utan enbart det andra. Icke desto mindre skriver utredningen att av kostnadsskäl bör de föreslagna förändringarna i patientskadelagen endast kunna tillämpas på sjukdom eller skada som uppkommit efter det att ändringarna trätt i kraft, sannolikt . Man undantar alltså i utredningens förslag gamla, icke preskriberade skadefall, och det står inte så i direktivet. Jag vill alltså fästa socialministerns uppmärksamhet på just detta nu när man bereder den kommande lagen och förbättringen så att man tittar igenom hur utredningen lägger sitt förslag och hur direktiven ser ut. 115 Socialminister (): Jag vill till både och säga att går remisstiden ut för utredningen. Om det finns synpunkter på i vilken mån utredningen har följt upp direktivet eller om det är så att man genom att direktivet varit för snävt inte har behandlat alla frågor så kommer vi förhoppningsvis att få klart med detta i remissvaren. När remissvaren väl är inne ska vi ta ställning till hur vi går vidare för att lägga fram de förslag som behövs. Jag vill alltså inte gärna ytterligare diskutera utredningens förslag, eftersom de just nu är ute på remiss. Det gäller också de synpunkter som har kommit från KILEN och som kommer att ingå i remissunderlaget. Däremot vill jag säga något om biverkningsrapporteringen. har tagit en rad initiativ för att öka biverkningsrapporteringen. Jag vet inte i vilken mån KILEN har observerat det när man riktar kritik mot den. tog en rad initiativ för att stimulera det man kallar för spontanrapportering av läkemedelsbiverkningar. lämnades 3 600 rapporter om biverkningar. Det var faktiskt nationellt årsrekord. Så många rapporter hade man inte fått tidigare. Det berodde inte på att antalet biverkningar har ökat utan helt enkelt på att rapporteringen av biverkningar har ökat. Så det har faktiskt hänt en del på det här området. arbetar intensivt med att se till att biverkningsrapporteringen ökar. 116 (): Det var glädjande. Jag letar i mina anteckningar, för jag kommer inte ihåg om de pratade om att rapporteringen hade förbättrats. Om det är så är det väldigt bra, men jag tror att den kan förbättras ytterligare. Jag har själv varit hos läkare , och jag frågar då. Det känns fortfarande som om man måste hjälpas åt för att det ska bli av. kanske jag får påbackning av . Jag fick en uppgift av KILEN om att läkarna egentligen har alldeles för många preparat att handskas med. Det är väldigt svårt att hålla allt detta i huvudet eller att hålla ögonen på , eller vad det nu är man gör. Det är en mycket svår uppgift. Nog skulle man kunna göra mycket mer för människans hälsa genom att ta reda på biverkningarna redan när man förskriver medicinen. , när remissvaren kommer, vill jag uppmana socialministern att titta på det här med läkemedelsförsäkringar och patientskadelagen. Be någon läsa remissvaren noga när regeringen ska behandla frågan. Vi har ju problemet med långtidssjukskrivningarna, och vi måste vända på varenda sten i det avseendet. Här är en av stenarna, att människor är sjuka i onödan, så att säga. De är sjuka, men man skulle ha kunnat förhindra det med en bättre läkemedelsförskrivning, bättre rapporter om biverkningar, bättre forskning om biverkningar och bättre omhändertagande när patienten har blivit felmedicinerad eller känner att det har blivit fel på något sätt. Bland alla de människor jag hörde på hearingen var det många som var djupt kränkta, som hade fått sjukdomen klassad genom att man sade: Det sitter mellan öronen på dig, så det är ingenting att göra åt. 117 (): Jag begär inte att socialministern ska ta ställning till utredningen och så vidare. Vad jag menar är att det är viktigt att man nu tittar igenom direktiven och vad utredningens förslag säger och i så fall anför strikta skäl om man föreslår att icke preskriberade svåra fall ska undantas från förändrade ersättningsmöjligheter. Direktiven innehöll ju inte det. Det är det jag pekar på och vill göra socialministern uppmärksam på när man nu bereder ärendet. Jag måste nog ändå säga en sak till . Vi kan inte lagstifta om ett visst antal läkemedel, även om alla läkemedelsförmånsnämnder och rekommendationer gör sitt bästa för att minska antalet använda läkemedel. Varje ansvarsfull läkare lär sig ett antal läkemedel, kanske ett tiotal eller tjugotal, som han eller hon använder och följer upp. Det fordrar kontinuitet, uppföljning och god patientkontakt. Det krävs att sjukvården kan erbjuda det. Då tror jag att vi kan minska också bieffekterna. 118 (): Då kan jag säga att jag inte menade att man skulle lagstifta utan det var ett påpekande om att det är svårigheter när det finns så många läkemedel och att det kräver mycket av samarbete och dialog. Det var det jag ville säga. Tack så mycket och glad sommar! Överläggningen var härmed avslutad. 23 § Svar på interpellation 2003/04:538 om löneutvecklingen i vissa regioner och kostnadsutjämning 119 Statsrådet (): har frågat mig 1.om regeringen avser att i det kommande förslaget till kostnadsutjämning ta hänsyn till att vissa regioner fått en högre lönekostnadsnivå genom att det skett en höjning av kvinnolönerna samt 2.vilka insatser jämställdhetsministern avser att göra för att kommande reformering av de ekonomiska villkoren för kommuner och landsting ska främja, inte motverka, en utjämning av de oskäliga löneskillnaderna mellan kvinnor och män. Jag kommer att besvara den första frågan. Vad gäller den andra frågan har jämställdhetsministern besvarat en liknande interpellation om kvinnolöner som också ställts av . Jag vill börja med att säga att kostnadsutjämningssystemet givetvis måste vara så utformat att en löneutjämning mellan män och kvinnor i landet inte försvåras. Om löneskillnaderna mellan män och kvinnor varierar mellan olika delar av landet är det inte givet att det ska beaktas i kostnadsutjämningen. Kostnadsutjämningen ska utjämna strukturella kostnadsskillnader mellan kommuner och mellan landsting i syfte att, tillsammans med inkomstutjämningen, skapa likvärdiga ekonomiska förutsättningar att bedriva verksamheten. Kostnadsutjämningen måste därför baseras på för de enskilda kommunerna och landstingen opåverkbara faktorer som tar hänsyn till strukturella kostnadsskillnader. Av kommuner och landsting självvalda service- och kvalitetsnivåer i olika verksamheter ska således inte kunna påverka utfallet av kostnadsutjämningen. Samma förhållande gäller skillnader i effektivitet. De faktiska kostnaderna kan därför inte utan vidare läggas till grund för utjämningen. I utjämningssystemet har regionala löneskillnader som beror på det tidigare kallortstillägget beaktats. Dessa löneskillnader har betraktats som opåverkbara för de enskilda kommunerna och landstingen eftersom de var ett resultat av centrala löneavtal. I den proposition som regeringen lämnat till föreslås att detta tillägg tas bort från kostnadsutjämningen eftersom det tidigare kallortstillägget endast i begränsad omfattning återspeglas i de kommunala lönenivåerna. konstaterade att det finns andra regionala löneskillnader än de som förorsakats av det tidigare kallortstillägget. och har i sitt yttrande över kommitténs förslag påpekat att det finns ett tydligt samband mellan arbetsmarknadsregionens folkmängd och lönenivån i det privata näringslivet. Detta samband finns också för kommunanställdas löner, även om det är svagare. En betydande del av de regionala löneskillnaderna inom kommunsektorn har, enligt förbunden, således andra orsaker. Man kan även konstatera att lönenivån mellan kommuner inom samma arbetsmarknadsregion varierar betydligt. Variationen inom länen är ännu större. Eftersom kostnadsutjämningen inte ska utgå från de faktiska kostnaderna utan bör baseras på opåverkbara faktorer måste även en eventuell kompensation för en högre lönenivå utgå från sådana faktorer. I nämnda proposition framför regeringen att det saknas tillräcklig kunskap för att kunna ta ställning till i vilken utsträckning som nuvarande löneskillnader kan förklaras av strukturen på arbetsmarknaden, konjunkturen eller har andra orsaker. I propositionen föreslår därför regeringen att löneutvecklingen i kommuner och landsting bör bli föremål för fortsatt utredning och att utjämningssystemet i fortsättningen bör följas upp kontinuerligt. Bland de uppgifter som anges för den föreslagna uppföljningsorganisationen är fortsatta analyser av löneutvecklingen i kommuner och landsting. Genom detta arbete räknar jag med att få ett tillräckligt underlag för att närmare kunna bedöma vad som är orsaken till de påvisade löneskillnaderna. Först då kan man ta ställning till om och i så fall hur stor del av löneskillnaderna som är strukturellt betingade och på vilket sätt dessa i så fall ska hanteras i utjämningssystemet. 120 (): Jag ställde i en interpellation två frågor till jämställdhetsministern och har av kommunministern fått svar på en av frågorna. Jag vill visserligen formellt tacka för svaret, men jag kan för en gångs skull helhjärtat tillstå att jag inte är nöjd. Ni har tydligen en lite märklig ordning i . När man ställer interpellationer försöker ni inte ens låtsas att ni svarar på frågorna. Det är självklart en orimlig ordning att ingen minister svarar på de frågor som ställs. Den fråga som kommunministern svarar på handlar om de relativa lönenivåerna och kostnadsutjämningen. Det finns en stor poäng i att den generella lönenivån förmodligen inte är påverkbar, medan däremot den direkta lönenivån inom kommunen eller alltså de nu aktuella kvinnolönerna naturligtvis är påverkbar. Utifrån den principen ska ju inte en lönejustering kompenseras via kostnadsutjämningen. Problemet är att inkomst- och kostnadsutjämningen inte ses tillsammans, utan var och en för sig. Det innebär att systemet direkt försvårar en lönerevidering genom att i stort sett hela den ökade skattekraft som tas in som löneförhöjningar till kommunpersonal får skickas vidare. Därför menar jag att systemet försvårar. Det är inte neutralt, utan det motverkar, vilket inte kan vara rimligt. Det finns många tekniska lösningar på detta, men svaret på den fråga som jag ställde till jämställdhetsministern tycks fortfarande vara att man inte anser att skatteutjämningssystemet har någon roll i sammanhanget. Tvärtom är det uppenbart att det får lov att motverka dessa syften. Det tycker jag är oacceptabelt. Den andra frågan som jag ställde handlade om vad man i övrigt vill göra när det gäller de ekonomiska villkoren för kommuner och landsting för att de ska främja, inte motverka, en utjämning av de oskäliga löneskillnaderna. Här kan jag hoppas, eller i varje fall föreslå, att statsrådet använder sin nästa replik till att faktiskt svara på den frågan. Det gäller ju inte alls enbart skatteutjämningen, utan staten sätter också upp en lång rad andra villkor för kommuner och landsting, vilka antingen kan underlätta eller försvåra en utveckling mot rättvisare löner och för den delen också mot anständiga arbetsvillkor, eftersom de två sakerna tyvärr hänger ihop inom många av de kvinnodominerade yrkena. Man har alltså inte heller lika bra arbetsvillkor, vilket inte minst syns i sjukskrivningsstatistiken. Vi kan se, för att ta ett exempel, att det trots allt förefaller att finnas ett samband mellan andelen privat driven vård och löneläget inom . Det skulle vara mycket intressant att få detta ytterligare belyst. De Wärnerssonpengar som tidigare fanns fick man inte använda till att förbättra lönevillkoren för att därmed få rättvisare löner och en attraktivare arbetsmarknad. Det skulle vara intressant att få veta vilken genusanalys ni gjort av slutsatsen att man har olika typer av specialdestinerade bidrag, tillfälliga sysselsättningsstöd och så vidare. Det här handlar ju om villkor som starkt påverkar kommunernas möjligheter att bedriva en långsiktig politik där man höjer den generella lönenivån. De möjligheterna försvåras naturligtvis av den här typen av styrning och tillfälliga beslut kring stödformerna. Det skulle alltså vara bra om statsrådet svarade på den frågan. 121 Statsrådet (): Jag har i grunden inte någon annan uppfattning än . Det vore förvånande om jag skulle ha det när det gäller vikten av att det finns goda arbetsgivare i kommuner och landsting som bedriver en rättvis och inte könsdiskriminerande lönepolitik. Det är upp till arbetsgivarna att se till att de bedriver en sådan lönepolitik, och där finns mycket övrigt att önska. Man måste naturligtvis eftersträva en lönepolitik som bär jämställdhetens förtecken. Sedan kan vi ha en lång utläggning om de ekonomiska villkoren för kommunerna och landstingen och om intresset av specialdestinerade statsbidrag kontra generella statsbidrag. Jag är principiellt anhängare av generella statsbidrag för att kommunerna och landstingen i så stor utsträckning som möjligt själva ska kunna göra prioriteringar. Däremot kan det från stund till annan finnas skäl att gå in med specialinriktade bidrag för att därigenom lösa problem där det finns ett nationellt intresse av att förbättra kvaliteten och bygga ut verksamheten. När det gäller utjämningssystemet är det väl bra att vi delvis är överens om att det är svårt att inom ramen för utjämningssystemet hantera de här frågorna. Det är svårt, eftersom mönstret inte är entydigt. Det är visserligen sant att löneläget för kommunalanställda i ligger över det riksgenomsnittliga löneläget. Men även inom varierar löneläget kraftigt. Två kommuner med ungefär samma skattekraft kan i den kommunala verksamheten ha stora skillnader i lönekostnader. I min hemregion, , har ett löneläge som ligger kring riksgenomsnittet medan det i alla kranskommuner ligger kraftigt över riksgenomsnittet. Att väga in lönekostnadsskillnaderna är ingen enkel problematik. Vi får inte i utjämningssystemet bygga in en modell som innebär att om en kommun höjer lönerna får övriga kommuner vara med och betala den lönehöjningen. I så fall riskerar vi att komma in i en lönekostnadsspiral som inte vore bra från allmän ekonomiskpolitisk synpunkt. Vi ska titta på den här frågan i det fortsatta arbetet med utjämningssystemet och se ifall vi kan hitta en modell som kan väga in strukturella lönekostnadsskillnader, men i så fall måste det vara en modell som inte är påverkbar för den enskilda kommunen. 122 (): Det är givetvis arbetsgivarnas ansvar att både ha anständiga och attraktiva lönevillkor och goda arbetsvillkor i övrigt. Men får ju dessa arbetsgivare i hög grad, i högre grad än andra arbetsgivare, sina villkor styrda. Deras möjlighet att ta detta ansvar är också starkt påverkat av vad regering och riksdag bestämmer, alltså i mycket högre grad än alla andra arbetsgivares. Därför måste man från statens och regeringens sida analysera vilka effekter olika beslut får och därefter väga saker och ting mot varandra. Jag menar inte att könsperspektivet och löneperspektivet ska vara de enda bevekelsegrunderna för hur man utformar exempelvis statsbidrag. Jag har dock en känsla av att man alldeles för lite, ibland kanske inte alls, vägt in dem. I stället har man låtit andra hänsyn vara styrande när man fattat beslut om utformningar och sådant. Dessa olika tillfälliga stöd motverkar väl också möjligheten till att föra en långsiktigt ansvarsfull personalpolitik, eftersom man till exempel inte kan använda tillfälliga stöd till att höja lönerna då det ju är fråga om en kontinuerlig kostnad. I stället har man tillfälliga anställningar, vilket snarare fungerar som ett sätt att ytterligare driva på utvecklingen mot en arbetsmarknad där anställningsformer och anställningsvillkor är sämre än i andra sammanhang. Jag skulle därför vilja höra lite mer om vad regeringen har för avsikt att göra i fortsättningen. Det gäller till exempel de olika förslag som lagts fram. Jag skulle vilja veta på vilket sätt man menar att de främjar regeringens eget mål om bättre löne- och anställningsvillkor för kvinnorna i den offentliga sektorn. Den andra frågeställningen gäller utjämningssystemet specifikt. Det är riktigt att man inte får bygga in en mekanism i systemet som innebär att om en höjer lönerna så får andra betala. finns emellertid en motsatt mekanism inbyggd, det vill säga att när en höjer så tjänar de andra på det. När skattekraften ökar i en kommun försvinner nämligen merparten av den ut till de andra kommunerna. Det är alltså en motverkande mekanism. Då tror jag det är vår linje att man i stället för att bygga in ytterligare nya och fler modeller och mer som gör att systemet blir ännu mer invecklat och att den ena effekten slår ut den andra och så vidare måste börja fundera på att renodla systemet. Man bör ta färre faktorer och gå mer på de grundläggande demografiska faktorerna och kanske glesheten och de sociala faktorerna, och kanske inte ha en fullt så hög inkomstutjämning. På det viset har kommunerna större möjligheter att hantera de här frågorna själva. Det är den extremt långtgående inkomstutjämningen som är orsaken till att man måste försöka bygga in allting i kostnadsutjämningen. Det hela blir då mer och mer invecklat och svåröverskådligt och framför allt mer och mer svårhanterligt. Det finns alltså all anledning att ni även i det här perspektivet funderar över en renodling och förenkling av systemet. 123 Statsrådet (): Jag är stark anhängare till ett enkelt och lättöverskådligt utjämningssystem. har jag kommit till insikten att det är svårt att komma dit. Det är bara att se på remissutfallet av förslag då inser man att det är komplext. Det är många faktorer som man måste ta hänsyn till därför att strukturerna i är så olika. Det finns tillväxtkommuner med stark befolkningstillväxt som har sina bekymmer. Antalet barn i skolan ökar, och det måste man ta hänsyn till. Men det finns också glesbygdsfaktorer att ta hänsyn till. Detta är alltså ett komplext system. Jag tror inte att vi genom utjämningssystemet kan komma åt de orättvisa löneskillnaderna mellan män och kvinnor. För det krävs en aktiv arbetsgivarpolitik med goda arbetsgivare som tittar både till lönekostnadsskillnader och till andra arbetsvillkor som påvekar förhållandet mellan män och kvinnor. Jag går över till den andra frågan om de mer allmänna ekonomiska förutsättningarna för kommunerna. Det har inte bara varit tillfälliga statsbidrag. Wärnerssonpengarna är inga tillfälliga statsbidrag; de permanentas nu efterhand. permanentas tre miljarder och görs om till generella statsbidrag enligt regeringens förslag. Man kan inte säga heller har varit den som har legat på latsidan när det gäller att kräva ökade resurser till skolan och utbildningen. Det är väl snarare tvärtom har legat på i den riktningen. Det var nödvändigt att göra en specialsatsning på skolan därför att vi såg att det behövdes fler lärare. Än en gång vill jag understryka att jag i princip är anhängare till generella statsbidrag. Det bör vara huvudprincipen. Det skapar frihet för kommunerna att göra prioriteringar. Därmed skapar det också ett utrymme för kommunerna, i varje fall för progressiva kommunledningar, att se till så att man utjämnar orättvisa löneskillnader. 124 (): Då är vi ju tillbaka vid ruta ett. Kommunernas förmåga och villkor för att driva den aktiva arbetsmarknadspolitiken är nämligen starkt styrda av staten. Dessutom måste rimligtvis regeringen anse sig ha ett ansvar för att ge kommunerna drivkrafter att jobba i rätt riktning i stället för att drivkraften som i vissa fall blir att jobba i fel riktning. Det är riktigt att de så kallade Wärnerssonpengarna som om det var en särskild valuta nu blir generella statsbidrag. Men under de år som de har funnits har de just haft effekten att motverka användandet av pengarna under den tiden. När de kom visste man ju inte att de skulle bli omvandlade till generella, ej villkorade, statsbidrag. Det är först nu som kommunerna kan börja använda de pengarna på det sättet. Det är helt riktigt att även mitt parti ibland driver på för att man ska ha riktade, öronmärkta pengar för olika verksamheter. Även vi för den diskussion som jag förstår att ni för i regeringen, där vissa vill ha riktade pengar och andra vill ha generella villkor. Det tror jag att vi ständigt måste försöka leva med. Det finns inget som är svart eller vitt. Däremot tycker jag att det är viktigt att man har med infallsvinkeln att ju mer man öronmärker och ju mer man gör tillfälligt, desto svårare blir det för kommunerna att kunna ta det andra arbetsgivaransvaret. Det är viktigt att vi ser till att det på ett tydligare sätt än nu kommer med i diskussionen. Överläggningen var härmed avslutad. 24 § Svar på interpellationerna 2003/04:523, 524 och 525 om förmögenhetsskatten 125 Finansminister (): , och har ställt olika frågor till mig om förmögenhetsskatten. har frågat dels om jag avser att följa de råd som och har gett om förmögenhetsskatten, dels vilka åtgärder jag avser att vidta för att avskaffa den. har frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att lätta den ekonomiska börda som förmögenhetsskatten innebär för många egnahemsägare. , slutligen, har frågat dels vilka initiativ jag kommer att vidta för att följa statsministerns uttalande om förmögenhetsskatten, dels vilka åtgärder jag kommer att vidta för att den ska kunna avskaffas. Jag avser att besvara interpellationerna i ett sammanhang. Jag börjar med frågan om förmögenhetsbeskattningen av småhus. Som påpekar svarar småhus för permanentboende för ungefär en fjärdedel av de tillgångar som förmögenhetsbeskattas. Med tanke på att småhus utgör den överlägset största tillgången för hushållen anser jag inte att siffran i sig är särskilt anmärkningsvärd. En annan sak är att kombinationen av fastighetsskatt och förmögenhetsskatt kan utgöra ett problem för hushåll med låga inkomster i områden där fastighetspriserna stigit kraftigt. Regeringen har därför vidtagit en rad åtgärder för att lindra boendeskatterna, i synnerhet för dem med låga inkomster. Som en följd av de stigande taxeringsvärdena har fribeloppen i förmögenhetsbeskattningen höjts . Utan dessa höjningar hade ca 550 000 småhusägare betalat förmögenhetsskatt i stället för dagens ca 190 000. Som bekant finns det en begränsningsregel för fastighetsskatten. har den lagen kompletterats med en motsvarande begränsningsregel för förmögenhetsskatten. Regeln innebär att den som tillgodoräknas skattereduktion för fastighetsskatten, och som betalar förmögenhetsskatt, även ska kunna tillgodoräknas motsvarande skattereduktion för den del av förmögenhetsskatten som belöper på permanentbostaden. Enligt beräkningar kommer ca 20 000 personer att tillgodoräknas skattereduktion för förmögenhetsskatt.