prot · GS0954 · 2004-12-17 00:00:00 — Vården och omsorgen om våra äldre är vår kanske största politiska utmaning. Både statsrådet och jag känner väl till de demografiska förändringar som för oss in i ett nytt samhälle som kräver tydliga prioriteringar. är inte problemet främst att de äldre blir så många fler, som det ibland kan verka i debatten. Det förhållandet är i själva verket ett kvitto på den relativa välfärd vi har skapat. Bättre folkhälsa och kraftigt ökad medellivslängd ska vi se som ett kvitto på välfärden. Problemet är inte för många äldre utan för få unga, inte minst för få människor som går till jobbet och därmed bidrar till den gemensamma välfärden. Att drygt en miljon stannade hemma av skilda anledningar är möjligen en annan debatt än dagens men ändå inte. Det är just det förhållandet som i grunden är orsaken till att vi diskuterar dagens fråga. När det inte tillskapas tillräckliga resurser genom människors arbete räcker inte resurserna till för att tillgodose de äldres rättstrygghet och vårdbehov. Det handlar naturligtvis i hög grad om ekonomi. Jag tror inte att kommunerna struntar i att uppfylla människors behov av illvilja eller ens av slarv. Det fattas helt enkelt vårdplatser. Antalet vårdplatser har halverats på drygt ett årtionde. En del av minskningen har varit medicinskt motiverad, men främst har de äldre drabbats. Kommunerna har inte heller förmått att ersätta det minskade platsantalet i landstingsvården med särskilda boenden i kommunerna. Statsrådet säger här att regeringen minsann inte varit overksam , men trots det myckna talet om mer pengar till kommunsektorn har ju ingenting förbättrats för de äldre i den här frågan. Här handlar det naturligtvis också om tydliga signaler från regeringen till kommunerna i prioriteringsfrågorna. Det är inte så konstigt att sju av tio svenskar säger till att man är rädd för att bli gammal. På nätfråga för någon vecka sedan, som kanske inte riktigt är lika vetenskapligt sammansatt som Sifoundersökningen, svarade faktiskt att man inte litade på samhällets förmåga att tillgodose ens behov en berättigad oro, skulle man kunna säga. Men visst är det väl skrämmande att så många människor i känner på det sättet, i det land där vi kanske trots allt har byggt ut den offentliga vården och omsorgen mest av alla. säger statsrådet att det utredningsförslag hon fått kommer att föranleda åtgärder från regeringens sida. Min fråga är då om statsrådet här och skulle våga sig på någon tidsangivelse, någon strategi framåt, någon tidsplan. Det är trots allt nu fyra vi har diskuterat den här frågan. Någonstans borde vi kanske komma till punkt. 112 Statsrådet (): och jag är överens om att vi har ett allvarligt problem och att det är en oacceptabel situation att människor som har stora vårdbehov och som har rätt att få ett särskilt boende inte får det. Det är inte sant vi varit overksamma , eller vad som sades här. Många saker har gjorts. När det gäller just frågan om de icke verkställda besluten är vi nu framme vid att vi har skarpa och konkreta förslag som ska remissbehandlas, och sedan tar regeringen ställning. Jag har varit med så pass länge att jag vet att det alltid händer saker under remissomgångar. Det kommer in nya synpunkter. kan det vara mycket omfattande protester, andra gånger är det väldigt goda tilläggsförslag och är det båda delarna. Jag tänker alltså inte spekulera i hur vare sig denna behandling eller den efterföljande beredningen kommer att ta, men vi kommer självklart att ta itu med detta . Kommunerna har faktiskt fått en mycket bättre ekonomisk situation och har också helt andra möjligheter att satsa på utvecklingen av de särskilda boendena. Min bedömning är inte att det inte finns ekonomiska förutsättningar ute i kommunerna. Ett av skälen till att platser har försvunnit i särskilt boende är att flerbäddsrummen har avvecklats och ersatts av egna lägenheter. Det är en väldigt positiv utveckling och en standardökning. Per vårdtagare blir det naturligtvis dyrare för kommunen, men det är en helt riktig utveckling som, och det tror jag att vi är överens om, både och jag välkomnar. Sedan behöver det kanske på sina håll också byggas nya boenden. Att vi har fler äldre är ju, som vi sagt detta är min nionde interpellationsdebatt om äldrefrågor en fantastiskt stor framgång för samhället, för välfärdspolitiken och naturligtvis för individen, som kan leva frisk väldigt mycket längre. Det goda med att bli äldre är ju också att det är just friska år vi lägger till livet. Det är en fantastisk framgång och inte ett bekymmer. Det är en rikedom för samhället. Men den utveckling vi ser framöver är att gruppen med personer inte kommer att öka särskilt mycket . Och det är från den gruppen vi hämtar de flesta som är i behov av särskilt boende. Det betyder att det finns en ganska god möjlighet för kommunerna att planera långsiktigt för att bygga ut särskilda boenden, olika boendeformer och även göra förändringar i det ordinarie beståndet för att kunna ta emot den väsentliga ökning inom gruppen som är som kommer att inträffa . Till dess behöver vi ha gjort en omställning när det gäller möjligheten till ett boende som är anpassat till de behov man har. 113 (): Huruvida kommunerna har fått bättre ekonomi eller inte kan vi väl kanske föra en särskild debatt om. Jag menar att kommunerna knappast har fått det bättre netto. Även om regeringen har skjutit till medel med ena handen har den ju också tagit av kommunerna resurser med den andra handen. Under alla förhållanden är det så att det som statsrådet nu menar är en förstärkt ekonomi i kommunerna ändå inte har lett till något resultat på det här området. Det kan man beklaga. Jag har tagit emot de besked jag har fått här och tackar för det. Det här är som sagt var den tredje interpellationen på det här temat, och jag hoppas att jag inte behöver återkomma alltför i denna fråga utan att vi nu kan se fram emot att utredningens resultat kommer att processas av regeringen och leda fram till förslag som vi naturligtvis med stort intresse ska ta del av. Jag tackar för min del för debatten och önskar statsrådet en god jul. 114 Statsrådet (): Jag får önska en god jul. Överläggningen var härmed avslutad. 14 § Svar på interpellation 2004/05:215 om läkemedel för rökavvänjning 115 Statsrådet (): har frågat mig om jag är beredd att verka för att, med tanke på folkhälsan, pröva frågan om receptfria nikotinläkemedel ska kunna subventioneras. Inledningsvis vill jag säga att jag liksom anser att rökning är ett stort folkhälsoproblem. Vidare är min uppfattning att rökning bör bekämpas från flera olika håll och med flera olika medel. I arbetet med att minska rökningen kan läkemedel som innehåller nikotin i vissa fall vara ett hjälpmedel. () beslutar om vilka läkemedel som ska ingå i läkemedelsförmånerna. De ska i sin bedömning utgå ifrån ett antal kriterier som är fastlagda i lag. Dessa kriterier är människovärdesprincipen, behovs- och solidaritetsprincipen och kostnadseffektivitetsprincipen. Dessutom ska ett läkemedel tillföra något nytt bland de redan befintliga behandlingsalternativen. Läkemedel för rökavvänjning har tidigare inte ingått i läkemedelsförmånerna. Såsom tas upp i interpellationen har nu prövat ett receptbelagt läkemedel för rökavvänjning mot kriterierna i den nya lagen och funnit att det ska ingå i förmånerna. känner säkert till att jag inte kan påverka myndighetsbeslut i enskilda ärenden. Jag kan dock informera om att jag har erfarit att de myndighetsföreskrifter gällande receptfria läkemedel som det hänvisas till i interpellationen är under översyn inom . Vad denna översyn kommer att utmynna i är det dock för tidigt att uttala sig om. 116 (): Det här är ju statsrådets tionde interpellationsdebatt, men i alla fall ett annat ämne. Det handlar ju om det som är så angeläget för oss båda. Jag börjar med att tacka för svaret. Statsrådet och jag är helt överens om att rökning är ett mycket stort folkhälsoproblem som måste hanteras på flera olika sätt. Det har visat sig att rökavvänjning med hjälp av samtal och läkemedel är en väldigt effektiv väg. Det gläder mig när statsrådet berättar att det pågår en översyn av den föreskrift som gör det omöjligt att ens pröva om det är medicinskt och samhällsekonomiskt vettigt att subventionera receptfria läkemedel för rökavvänjning. Det är alltid något. Jag hoppas ju att man kommer fram till att man ska kunna göra en förändring. Jag vet naturligtvis att statsråd inte ska lägga sig i myndighetsbeslut. Men om det nu kan bevisas att det är samhällsekonomiskt lönsamt att subventionera nikotinläkemedel, bör det då inte göras? Vi vet alla mycket väl att rökningen orsakar inte bara stor sjukdomsbörda utan också väldigt höga kostnader. Den påverkar inte bara de som röker själva utan alla oss i rökarens omgivning. Det finns en rapport som heter Rökning produktionsbortfall och sjukvårdskostnader av och från Lunds universitets . Den rapporten visar att tobaksrökningen kostar minst 26 miljarder . En rökare kostar samhället i genomsnitt mer under sin livstid än den som inte röker. Det är nettoutgifter för sjukvård, sjukpenning, förtidspensionering och äldreomsorg. Då har man också tagit hänsyn till att rökare betalar tobaksskatt. Rökare brukar ofta åberopa detta som ett skäl till att de inte kostar så mycket. Men trots att de betalar den höga tobaksskatten och att staten, vilket rökare ofta också brukar framhålla, spar in ålderspension på grund av tidiga dödsfall, är det väldigt höga kostnader. Att minska vårdkostnaderna för de stora rökrelaterade sjukdomarna skulle alltså kunna ge vinster i miljardbelopp. Därför finns det ur samhällsekonomiskt perspektiv väldigt starka incitament för att satsa på rökavvänjning liksom naturligtvis också av omsorg om både rökare och icke-rökare. Jag vill fråga om statsrådet känner till exemplet . Det är så att kammar hem högsta poäng när det gäller stöd till folk som vill sluta röka. Man satsar mest per capita och år på tobaksbekämpning. Det visar en aktuell studie som har genomförts av Europeiska nätverket för tobaksprevention. hamnar bara på sjätte plats i . I bedriver regeringen ett omfattande nationellt program med rökavvänjningsstöd och subventionerade läkemedel som innebär att man har speciellt utbildade rökavvänjare som systematiskt arbetar med att nå rökare, särskilt i socialt utsatta områden. Utvärderingen tyder på att man når fler rökare med rökavvänjning och att fler lyckas bli rökfria än i områden där man arbetar mer traditionellt. I subventionerar man alltså nikotinläkemedel när de ges som ett komplement till andra rökavvänjningsstöd. Det är väl någonting som vi borde ta efter i , eller hur, statsrådet? 117 Statsrådet (): Det finns både samhällsekonomiska skäl och folkhälsoskäl för att satsa ganska mycket på rökavvänjning, och vi har väldigt mycket att vinna på detta. har också kommit väldigt långt. Vi har kunnat visa upp ett väldigt gott facit , även om vi har mycket kvar att göra. Användning av läkemedel med nikotin är bara ett sätt. Ofta fungerar det, precis som säger, bäst om man kombinerar dem med andra åtgärder. Regeringen genomför också en rad andra åtgärder. Men jag tänker inte ge mig in i någon djupare diskussion om detta utan jag hänvisar till folkhälsoministern och hans ansvarsområde. Men när det gäller läkemedlen är det så att de flesta som finns för rökavvänjning inte ingår i förmånssystemet. Det betyder att rökaren måste betala hela kostnaden själv. ska vi komma ihåg att priset för de här läkemedlen i allmänhet ligger lägre än vad genomsnittsrökaren betalar för sina cigaretter. Det är inte någon ökad kostnad att använda sig av läkemedel för nikotinavvänjning jämfört med att fortsätta med sitt nikotinbruk. Trots detta tycker jag att det här är en viktig fråga. Situationen är den att receptfria läkemedel för rökavvänjning tidigare, före läkemedelsreformen 2002, var undantagna från subvention genom en regeringsförordning. Men denna förordning finns nu inte längre. är det alltså upp till att efter ansökan från marknadsförande bolag fatta beslut om vilka läkemedel som ska ingå i läkemedelsförmånerna. har utarbetat föreskrifter vad gäller receptfria läkemedel. Dessa föreskrifter liknar till stor del den tidigare förordning som regeringen ansvarade för . Därför är receptfria läkemedel för rökavvänjning fortfarande undantagna från att komma i fråga för subvention enligt egna föreskrifter. Men med anledning av att har fattat beslut om att det receptbelagda rökavvänjningsläkemedlet Zyban ska ingå i förmånerna har myndigheten initierat en översyn av sina föreskrifter vad gäller receptfria läkemedel. Det är min bedömning att det är troligt att denna översyn av föreskrifterna innebär att kommer att ändra föreskrifterna så att receptfria läkemedel för rökavvänjning kan komma att tas upp för prövning, men det är dock en fråga som myndigheten förfogar över, och jag kan inte ta det beslutet som statsråd. 118 (): Då vill jag börja med att säga att jag faktiskt ställde den här interpellationen till folkhälsominister , för det här är en folkhälsofråga, det håller jag verkligen med om. har fått särskilda medel för tobaksförebyggande åtgärder, och det är ju bra, men det är ett problem denna satsning upphör . Det riskerar att medföra försämrade möjligheter att uppnå det mål som har uppställt när det gäller tobaksbekämpningen, och det är ju djupt olyckligt. Dessutom har vi nu tagit ett beslut här i om att införa rökförbud på restauranger, och det ställer naturligtvis också krav på särskilda insatser när det gäller information och opinionsbildning. Jag hoppas att statsrådet inte glömmer bort det. Sedan framhåller statsrådet helt riktigt att det trots allt är billigare att köpa de här läkemedlen mot nikotinbruk än att köpa cigaretter, men det är ju så att det för väldigt många på något vis inte är ett riktigt val. Det är trots allt attraktivare att köpa de där cigaretterna än att köpa det här läkemedlet, tyvärr. En grupp som vi inte minst har märkt ökar när det gäller rökningen är ju unga kvinnor. Jag ser att jämställdhetsministern sitter här. Jag kanske får ta en debatt med honom också om vad man kan göra för att bekämpa rökningen bland unga kvinnor. Många av dem har ju låga inkomster, och cigaretten är ofta en tröst för dem. Det gäller alltså att göra det attraktivare att sluta röka än att fortsätta röka. Jag vill också passa på att fråga statsrådet om den här översynen: När kan det komma ett resultat? Det ska väl statsrådet åtminstone kunna försöka få reda på. Vi har upplevt så i olika diskussioner här att det heter från statsrådens sida att en översyn, en utredning eller ett förslag ska komma skyndsamt, och detta ord, skyndsamt, kan markera i stort sett hur som helst. Jag skulle alltså gärna vilja veta av statsrådet när vi kan få resultatet av den här översynen, och så hoppas jag naturligtvis att statsrådet kommer att behandla frågan mycket positivt. 119 Statsrådet (): Precis som säger beträffande frågan om rökavvänjning kan priset på läkemedel för rökavvänjning naturligtvis spela roll, men motivationen är ännu viktigare. Där är sådana insatser som den nationella Sluta-Röka-Linjen till exempel en oerhört viktig insats för att öka motivationen. Sedan behöver vi naturligtvis se till att priset inte blir en oöverstiglig tröskel i detta. Jag måste klargöra, herr talman, att den översyn som nu gör görs på myndighetens eget initiativ, och det är myndigheten själv som ansvarar för sina föreskrifter utifrån de riksdagsbeslut som är tagna om de prioriteringar som man ska göra. Det betyder att den här frågan inte kommer att komma till regeringen. Det är inte längre regeringen som fastställer de här föreskrifterna, utan det gör myndigheten själv. Det är möjligt att myndigheten kan svara på frågan om när man räknar med att vara färdig med det arbetet, men jag kan inte göra det , för jag vet inte det . 120 (): brukar jag tycka det gäller inte bara den här frågan utan allmänt sett att statsråden har väldigt lätt att krypa bakom allt som myndigheter gör. Vi kanske skulle ha lite mer möjligheter för statsråd det är generellt, och det är en annan diskussion att ha lite större inflytande över vad myndigheter gör. Men statsrådet kan ju åtminstone visa intresse för vad den här myndigheten gör. Jag vill bara säga detta: Det finns ändå starka skäl ur samhällsekonomisk synpunkt och folkhälsosynpunkt för att åtminstone vissa drabbade grupper ska kunna få de här läkemedlen subventionerade. Man skulle kunna tänka sig att koppla detta till rökavvänjning så att de som gör detta också skulle kunna få den här speciella subventionen. Kanske kan en läkare skriva ut detta så att läkemedlen blir subventionerade. Det finns en undersökning i som visade att fler blev rökfria med gratis nikotinplåster. Det hjälper verkligen med den typen av subventioner. Jag vill avslutningsvis önska god jul, men framför allt vill jag önska gott nytt politiskt år, där statsrådet tar fasta på alla kloka förslag som kommer från oppositionen. 121 Statsrådet (): Ett samhällsekonomiskt perspektiv är just det som ska vägleda i dess prioriteringar. Det är min gissning att det är precis det som har gjort att man fattade beslutet om rökanvänjningsläkemedlet Zyban. Jag tror att det är en mycket god ordning att det är just som ansvarar för föreskrifterna. Det är där den nyaste kompetensen och kunskapen finns eftersom man möter de nya läkemedlen och regelbundet gör de samhällsekonomiska bedömningarna utifrån de principer man har att följa. Det är bara att konstatera att när regeringen hade ansvaret var det en annan formulering i den förordningen. Det är en mycket god ordning. själv initierar en förändring och översyn av sina egna föreskrifter visar just på att den ordningen bäddar för att vi kan få snabbare anpassning och flexiblare användning och förändringar inom föreskrifterna. Det är en mycket god ordning. Överläggningen var härmed avslutad. 15 § Svar på interpellation 2004/05:217 om den svenska minoritetspolitiken 122 Statsrådet (): har frågat mig om jag avser att i grunden förbättra landets minoritetspolitik genom att verka för att erkänna de nationella minoriteternas grupprättigheter. Hon har också frågat mig om jag avser att verka för att principen om frivillig självidentifiering ska bli ledande i vår minoritetspolitik. Som mycket riktigt påpekar är det ståndpunkt att i första hand tillskriva individen mänskliga rättigheter. Det är också regeringens ståndpunkt när det gäller mänskliga rättigheter i svensk utrikespolitik att rättigheter ska vara knutna till individen som ska kunna åtnjuta dessa ensam eller tillsammans med andra. Det är en central princip för de mänskliga rättigheterna att den enskilde människans rätt ges företräde före kollektivets intresse. Men, och detta är viktigt, genom att individen som tillhörande en nationell minoritet tillskrivs rättigheter skyddas även de nationella minoriteterna som grupp. Det är alltså inte en motsättning. Gruppen skyddas via individen, som har rätt att tillsammans med andra medlemmar i gruppen ge uttryck för sin kulturella, språkliga eller religiösa identitet. Detta stämmer överens med den etablerade tolkningen av FN:s konvention om medborgerliga och politiska rättigheter och ramkonvention om skydd för nationella minoriteter. Rätten till självidentifikation är en grundläggande princip inom svensk minoritetspolitik. Den innebär att varje individ själv får avgöra om han eller hon vill bli behandlad som tillhörande en nationell minoritet. En annan fråga är den om frivillig registrering. Jag håller med om att det kan vara bra att veta hur stora de nationella minoritetsgrupperna är, särskilt när det kommer till frågan om åtgärder. Regeringen anser dock att det finns en god bild av antalet individer som tillhör de olika nationella minoritetsgrupperna. Denna bild bygger på uppskattade siffror. Men det är inte bara antalet individer i en grupp som talar om för oss vilka insatser och åtgärder som behövs för att föra en god minoritetspolitik. För att få en så bra bild som möjligt bör vi hjälpas åt. De nationella minoriteterna måste tala om vilka behov de har. De bör också kräva sin rätt. Men det är inte bara så att de nationella minoriteterna ska kräva sin rätt. Samhället måste också ge de nationella minoriteterna reella möjligheter att visa sina behov och begära sin rätt. Det är alltså ett ömsesidigt ansvar att skapa en god bild av de nationella minoriteternas behov och vilka insatser som krävs för att möta dessa. På det statliga planet tycker jag att detta fungerar bra. Vi har samråd och en god dialog med de nationella minoriteterna. Men ofta är det i praktiken på det lokala planet som den enskilde individen har rättigheter att utkräva. Informationen om vilka rättigheter nationella minoriteter har är givetvis en grundläggande förutsättning för dem som ska respektera nationella minoriteter, till exempel myndigheter. Informationen är också viktig för att de nationella minoriteterna ska ta till vara sina rättigheter. Informationen måste därför ges både till minoriteterna själva och till dem som ska tillgodose att rättigheten tillkommer individen. Avslutningsvis anser jag att det går att föra en god minoritetspolitik utan en registrering av antalet individer som hör till en viss minoritetsgrupp. Rättigheterna har man, oavsett hur många som ingår i gruppen. Individen har rätten på sin sida. Låt oss göra det möjligt och attraktivt för individen att ta till vara sin rätt. Här måste vi hjälpas åt att skapa ett samhälle där alla oavsett bakgrund och grupptillhörighet kan känna sig stolta över sin identitet och sitt språk. 123 (): Tack, integrationsministern! Välkommen till plenisalen i den här rollen! Jag ska berätta en historia för integrationsministern. var aktiv i arbetade han intensivt för ett erkännande av minoriteternas grupprättigheter. Detta stoppades av välutvecklade demokratier, som inte ville erkänna minoriteternas grupprättigheter, bland dem . Vad ligger bakom motståndet, frågade jag . Jo, sade han, det är gamla nationalstater med mycket stor centralisering, och de vill inte erkänna grupper som skiljer sig från majoriteten och har väldigt svårt med kulturer som inte stämmer till punkt och pricka med nationalstatens enhetliga, tunga systematiserade kultur. Jag tycker att denna historia mycket tydligt illustrerar en motsättning som växer sig allt starkare. Särskilt nationalstater med en djup lojalitet gentemot sin egen enhetliga identitet har svårt med sina minoriteter. är en av de mest centraliserade enhetliga nationalstaterna i världen. De första nationalstater som grundades var och . Traditionen är väldigt tung, och detta förklarar varför har haft så svårt att erkänna vissa internationella konventioner och minoriteter. Jag säger inte att det ligger en motsättning mellan individers rättigheter och gruppens rättigheter. Jag påminner i interpellationen om att inte alls har svårt att erkänna grupprättigheter när det gäller politiska partier, fackföreningar och folkrörelser. Men så fort som man närmar sig etniciteter kommer paniken i gång. Den här paniken förklaras enkelt av nationalstatens långa tradition av enhetlighet. Jag var med när integrationsministern antagligen inte var aktiv i politiken, . Svenskarna försvarade då med näbbar och klor ungrarnas minoritetsrättigheter som grupp i mot Ceauşescu. Men hade finländarna i inte rätt till egna skolor. Det ville man inte se. Man ville inte se att man talade med två helt olika språk, när man talade om förtrycket av ungrarna i men inte ville se att man själv förtryckte finländarna i . Finns det inte register i ? Jo, jag har ett här och lämnar över det. Integrationsministern kan se med vilken exakthet man registrerar utomlandsfödda. Men vad händer med den finländare som är svensk medborgare och född i ? Han eller hon försvinner som finländare från statistiken. Det betyder att de, när de vill organisera skolor och olika aktiviteter, har oerhört svårt att mobilisera sin grupp. 124 Statsrådet ():