prot · GR0990 · 2004-03-30 00:00:00 — Ungefär har insatserna för missbrukarvården minskat , alltså en med 1 miljard, och detta trots att vi vet att antalet missbrukare har ökat och att den narkotikarelaterade dödligheten nästan har fördubblats mer än fördubblats faktiskt, beroende av vilket år man räknar ifrån. Tvångsvården har minskat allra mest. Vår utgångspunkt är att det är kommunerna som är ansvariga för individ- och familjeomsorgen och också för missbrukarvården, men man kan inte frigöra sig från intrycket att kommunerna inte har prioriterat den här sektorn. har också kostnaderna för socialbidrag minskat ganska dramatiskt. Inom socialförvaltningarna borde det finnas en slant som i stället skulle kunna användas för den här typen av aktiva insatser. Men så har inte skett, utan det har varit snarare tvärtom. Bilden är den att fick socialsekreterarna övertala missbrukarna att ta emot vård- och behandling. är det ofta tvärtom, det är missbrukarna som får försöka övertala socialarbetarna för att de ska få komma in på behandling. Om kommunerna själva inte kan prioritera insatser för den här gruppen måste vi från statens sida vara beredda att ingripa och att göra dessa prioriteringar. Det är därför som vi nu inför kommande budgetar förhandlar om hur vi ska utforma stödet till kommunsektorn framöver. Vi från Socialdemokraterna är angelägna om att göra riktade insatser mot lite olika grupper där missbrukarvården utgör en del. Precis som ni känner vi att den här frågan har sjunkit undan i kommunsektorn. Är det något som det är särskilt angeläget för staten att lyfta fram är det just de människor som inte själva har några starka röster. Som socialpolitiker måste vi ibland ge röster åt dessa människor. Då måste staten vara beredd att hjälpa till med den prioriteringen och också när det gäller finansieringen gentemot kommunsektorn. 78 (): Jag förstår minister frustration. Man kan också avläsa den känslan i . Där känner man också någonting liknande, det intrycket får man när man lyssnar på dess huvudman . Jag brukar jämt försvara kommunsektorn, och jag gör så gärna även . och kan redovisa att statsbidragen realt har minskat under . Det är en sak att de har ökat nominellt, och man har förvisso också anställt flera. Men realt har statsbidragen minskat, som man har fått en stor mängd nya uppgifter. Om min hemkommun skulle ha haft samma reala statsbidrag som man hade skulle man ha ytterligare 60 miljoner i kassan. Detta är nu inte en ursäkt för kommunernas prioritering, men det är en förklaring till att de minsann inte är så att säga vid god vigör ekonomiskt sett. Men frågan kvarstår: Varför har åren fått gå? Varför har man bara betraktat denna nedprioritering utan att agera? Jag tar ändå fasta på ministerns som jag uppfattade det klara ansats att det ska prioriteras annorlunda. Det ska kanske komma riktade insatser och annat som gör att situationen vänder. Vi skulle då behöva flera tecken i skyn från minister . Det talas om att det ska komma en fortsättning av det uppdrag som hade. Frågan är när. Kommer det någonting konkret i vårpropositionen, kommer det lagom till valet eller ska vi invänta Mobilisering mot narkotikas slutförslag ? Eller hur kommer det att bli? Det som interpellationssvaret innehåller av konkretion och redovisning, att det finns stimulanspengar för metodutveckling och partnerskapsjobbet med storstadsområdena som också rör metoder är i och för sig välkommet, men det är alldeles för lite i förhållande till behovet. Kommunerna ska naturligtvis jobba med de pengar de har så smart som möjligt, men på något sätt måste det bli volym i arbetet. Annars ser vi ju inte den förändring som behöver ske. Det är fortfarande fråga om nålpengar. Det är inte tillräckligt med verkstad ute på fältet, utom möjligen för kriminalvården. De 100 miljonerna som finns redovisade i interpellationen kan göra substantiell och verksam nytta, det tror jag faktiskt. Men man ska också komma ihåg att beträffande missbrukarvården inom kriminalvården kommer man att fortsätta med att ligga långt ifrån det som har funnits. Det gäller exempelvis Österåkersanstaltens tidigare kapacitet att jobba med kriminella och missbruk. Trots orden i interpellationssvaret om att effektiv missbrukarvård är en angelägenhet för hela samhället nämns inte med ett ord frivilligorganisationerna och deras behandlingsalternativ som inte är offentligt arrangerade. mening är förstås att vi inte kan klara oss utan frivilligorganisationerna. Det borde också stå i eldskrift i ett interpellationssvar. Hela människan, exempelvis, som driver bland annat RIA-verksamhet ute i kommunerna driver också projektet glömda barnen för att synliggöra barn i missbruksmiljöer, och man har startat grupper med barn till missbrukande föräldrar. Man vet ingenting om de kommande ekonomiska villkoren. Blir det fortsatta stimulanspengar eller blir hela projektet en dagslända? Jag vill gärna höra lite om missbruk och också om frivilligorganisationerna. 79 (): Om det vore så väl att det hjälpte med lite socialbidragspengar som blev över. Min bild av den sociala välfärden och det kommunala åtagandet är att det alltid haltar någonstans. Det är väldigt svårt för missbrukare att konkurrera med äldreomsorg, barnomsorg och handikappomsorg. Vad jag funderar över är en modell där handläggningen av tvångsvården flyttas till ett annat ställe enligt den gamla länsstyrelsemodellen. Alternativt kan som har föreslagit staten ansvara för kostnaderna för institutionsvården. Vilka handläggare man än pratar med i kommunerna får man höra att ett vårddygn kostar . Det är enormt stora pengar. Det är inte realistiskt om inte staten gör en jättesatsning för att komma till rätta med detta. Ändå har vi inte pratat om en annan grupp, nämligen de psykiskt störda missbrukarna som är rätt många och oerhört resurskrävande. Jag tycker inte att jag fick något svar av statsrådet på frågan hur det blir med lagen om vård av missbrukare? Man sade att det skulle göras en översyn. 80 Statsrådet (): Den översynen är gjord av förra statssekreteraren . Hon lämnade översynen till mig . Översynen är klar och ute på remiss. Ett av förslagen i den handlade just om att sänka avgifterna för LVM-vården, framför allt i slutskedet av den, mot att kommunerna blir bättre på det som kallas för eftervård, alltså att det finns en bostad, ett arbete och ett socialt nätverk på plats när vederbörande väl kommer ut. Det har uttalat mig väldigt positivt för. Men, som sagt, det är en liten bit kvar när det gäller processen och finansieringen innan detta kan vara på plats. Utöver det föreslår också utredningen åtgärder för att stärka rättssäkerheten i LVM. Det kommer vi också att se närmare på efter det att remissomgången är avslutad. Jag anser att LVM-vården är en betydelsefull del av missbrukarvården. Jag är inte ett dugg tillfreds. Även om institutionsdelen i missbrukarvården har minskat, är det faktiskt tvångsvården som har minskat mest. Jag tror att det hänger ihop med mitt resonemang i ett tidigare inlägg att de som inte har starka röster, och det förde också själv fram, inte kan konkurrera med de stora verksamheterna barnomsorgen, äldreomsorgen och skolan där det ofta finns väldigt starka grupper som driver just de frågorna i kommunernas budget. När det gäller LVM-vården är det ännu värre än så. Det finns ingen som kräver att få bli tvångsomhändertagen, utan det krävs en aktiv insats från en socialtjänst. Jag kan inte frigöra mig från det faktum att den kraftiga minskningen av LVM-omhändertagandena hänger ihop med att antalet narkotikarelaterade dödsfall har ökat, därför att det är många som resonerar som så: Vi kan väl vänta en månad till och en månad till. Sedan ett tu tre blir det ett dödsfall. När det gäller tvångsvården ska vi ta det utredningsförslag som kommit på väldigt stort allvar. Sedan skickade jag en signal om att vi i detta nu faktiskt förhandlar om hur vi ska lägga ut pengarna . Min uppfattning är att vi måste vara beredda att rikta statliga pengar ungefär på det sätt som tar upp, alltså ett ökat statligt engagemang för att lyfta fram den här gruppen som vi vet inte har prioriterats . Det är ett sätt att lyfta fram det perspektivet. Jag tror därmed inte att det räcker att bara förstärka kommunsektorns pengar totalt sett, även om vi kan öka de generella statsbidragen. Jag skulle ha lagt till att skatteunderlaget har ökat kraftigt. Det har varit väldigt kraftigt ökade skatteintäkter. Det är det som kan finansiera att det är 85 000 fler anställda än vad det var . Men dessa pengar har alltså inte gått till missbrukarvården, utan där har man tvärtom gjort neddragningar. Det tycker jag att vi från statens sida ska dra lärdom av och också vara beredda att dra slutsatser av. Vad vi vill göra är en riktad satsning till kommunerna. Men om vi går in med statliga pengar är det självklart under förutsättning att kommunerna kan bli bättre på eftervården, det vill säga att vi vet att de kan leverera en bostad, att det kan finnas ett arbete, en utbildning och ett nytt socialt nätverk på plats när man väl kommer ut, alldeles oavsett om det är frivillig vård eller tvångsvård. 81 (): Beträffande LVM först är det inte bara så att kommunerna sviktar när det gäller att söka LVM-vård, utan det är också, som det ser ut, en förändrad rättspraxis. Man måste helt enkelt kvalificera sig i meningen att vara riktigt duktigt risig till kropp och själ för att bli beviljad ett omhändertagande. Vi måste vara beredda att rikta pengar, säger vår minister. Det låter ju som en hygglig konkretion, men vi väntar fortfarande på det faktiska resultatet. När kommer fortsättningen? Kommer det något konkret i vårpropositionen eller kommer det att dröja ännu längre innan vi ser en real vändning? Jag tror också att det är oerhört viktigt att minister och regering talar rakt här, för det finns som sagt var en stigande frustration ute bland de verksamma, också långt uppe bland de beslutande. Om det bara blir mer nålpengar, så säg det då rakt ut så att det blir ett rakt besked och man slipper gå och vänta år . Kommer att presentera något konkret? Kommer ansvarig minister att presentera något konkret? Eller blir det fortsatt löst tal om nålpengar och stimulansmedel till allehanda ändamål? Det är viktigt att anhöriga, kommuner, landsting och polis får snabbast möjliga besked. Det gäller för kommunerna att göra rätt prioriteringar. Det är helt rätt. Men regeringen kan naturligtvis inte gå ifrån sitt ansvar. Regeringen måste också presentera en hållbar prioriteringsordning. Sedan fordras det resurser, inte bara utan en följd av år, uthålligt till kommunerna. Jag tror också på högre generella statsbidrag, som har anvisat under en följd av år. Vi får återkomma i frågorna. 82 Statsrådet (): Jag tycker att det varit en bra interpellationsdiskussion, för vi känner ju alla att här finns ett väldigt stort behov av att göra något. Vi kan ha lite olika uppfattningar om vilka vägar vi ska gå. Jag tycker att det bästa hade varit om staten kunde göra de här riktade insatserna men med krav på kommunerna att bli bättre när det gäller eftervårdsdelen. Ett sådant slags nästan kontraktsliknande förhållande är det vi eftersträvar. Jag tycker att vi inte bara ska tala om tvångsvården. Den är i och för sig viktig, men volymmässigt är faktiskt frivilligvården väldigt mycket större. Vi har sett en kraftig minskning av den frivilliga institutionsvården där man tas om hand på ett behandlingshem. Därför gäller det att vara beredd att rikta insatser också på den delen. Jag ser under den här mandatperioden framför mig ett väldigt starkt åtagande från regeringens sida och från samverkanspartiernas sida att realisera de löften som vi faktiskt ställde ut under valrörelsen om satsningar på missbrukarvården och som återfinns i vårt 121-punktsprogram, vilket vi har förhandlat ihop oss om. Jag har därför god tillförsikt om att vi ska leverera det. Men som ni märker på mitt sätt att uttrycka mig kan jag inte gå längre än vad jag har gjort. Jag kan bara signalera ungefär på det här sättet: Riktade insatser från statens sida mot att kommunerna ska bli bättre på eftervården. Ungefär så vill jag se en satsning på missbrukarvården . Överläggningen var härmed avslutad. 14 § Svar på interpellation 2003/04:358 om anmälningsskyldighet 83 Statsrådet (): har frågat mig om jag ämnar påskynda översynen av socialtjänstlagen (2001:453) och anmälningsskyldigheten. Vidare har hon frågat mig om vilka åtgärder jag avser att vidta för att och barn- och ungdomspsykiatrin får ytterligare redskap att hjälpa utsatta barn om föräldrar är motvilliga till att ta emot hjälp samt vilka åtgärder jag avser att vidta för att de som arbetar med barnavårdsärenden inom har erforderlig kompetens för detta. Jag vill inledningsvis instämma i oro för att inte får kännedom om barn som riskerar att fara illa. Det är avgörande för möjlighet att erbjuda dessa barn skydd och stöd att anmälningsskyldigheten fungerar. Det är också bakgrunden till flera av de förslag som genomfördes i enlighet med regeringens proposition (2002/03:53) Stärkt skydd för barn i utsatta situationer. Det handlar bland annat om en utvidgad anmälningsskyldighet enligt socialtjänstlagen (14 kap. 1 §) till att omfatta myndigheter inom kriminalvården och rättspsykiatrin samt att införa hänvisningar om anmälningsskyldigheten i de lagar som reglerar verksamheter som regelbundet kommer i kontakt med barn, bland annat hälso- och sjukvården och skolan. Till detta ska läggas uppdrag till bland annat som syftar till att öka vår kunskap om barn som far illa och hur dessa ärenden hanteras. har också kompletterat sina utgivna allmänna råd (SOSFS 2003:16) med handboken om missförhållanden som rör barn i syfte att öka medvetenheten och kunskapen om anmälningsskyldigheten hos berörda aktörer. Jag bedömer att dessa åtgärder kommer att bidra till att medvetenheten och kunskapen om anmälningsskyldigheten förstärks och ger ett bättre skydd för barn som riskerar att fara illa. Jag har inga ytterligare planer på förändringar av anmälningsskyldigheten. När det gäller ytterligare redskap för att hjälpa utsatta barn om föräldrar är motvilliga till att ta emot hjälp är jag lite osäker på vad menar. Vi har en socialtjänst som i huvudsak vilar på frivillighet kompletterad med en tvångslagstiftning som ibland måste användas när skyddsaspekterna så kräver. Det är ur många aspekter viktigt att så långt det är möjligt söker arbetssätt som bygger på samarbete med familjen. Men ibland är det familjen som brister och då har vi möjligheterna som tvångslagstiftningen ger att ingripa för att skydda barnet. Jag håller med om att kompetensen bland dem som arbetar med barnavårdsärenden är en nyckelfråga. Här pågår arbete på flera håll som syftar till att höja och säkra nödvändig kompetens. Dels har tillsammans med lämnat förslag till en ny socionomutbildning som just nu är ute på remiss. Dels har inom ramen för sitt uppdrag med nationellt stöd till kunskapsutveckling inom påbörjat ett arbete med kompetensbeskrivningar där social barnavård var det första området. Denna kompetensbeskrivning beräknas vara klar och kommer då att utgöra ett viktigt underlag i en fortsatt diskussion kring hur man kan säkerställa nödvändig kompetens inom den sociala barnavården. Avslutningsvis vill jag nämna att projekt stöd till kunskapsutvecklingen inom , vilket kommer att slutredovisas , kommer att ge oss ett bra underlag när det gäller kunskaps- och kompetensfrågor inom . Dessutom arbetar just nu den parlamentariska kommittén En nationell handlingsplan för den sociala barn- och ungdomsvården med att utreda hur vi ska organisera den sociala barn- och ungdomsvården på bästa sätt. 84 (): Jag får tacka statsrådet för svaren på mina frågor. Jag kan konstatera att vi är överens om att det är bra att den här utvidgade anmälningsskyldigheten kom in i socialtjänstlagen och att de här hänvisningarna också kommer in i andra lagstiftningar. Men jag tror inte att statsrådet och jag har tagit del av samma verklighet. Jag får påminna om att det också har gjorts skärpningar vad gäller anmälningsskyldigheten, men det har inte haft avsedd verkan. Det är alltså inte fel på lagstiftningen utan på tillämpningen. Jag ska ta tre korta exempel för att landa i verkligheten och visa vad som kan hända. Det första fallet är på en förskola. Där märker personalen att ett barn inte får den omvårdnad som det behöver. Föräldrarna kan inte tillgodose de mest basala behoven. Personalen är oroad över barnet. De ser att föräldrarna behöver stöd och erbjuder detta, men föräldrarna är avvisande. Personalen anmäler dock inte detta till , för de är rädda att barnet kanske tas från dagis. Då är det ju ännu mer oskyddat. Det är ett fall från verkligheten. Det kan också vara en lärare eller annan medlem i personalen som har gjort flera anmälningar tidigare till , men de ser att ingeting händer. Det leder inte till något. Det enda det leder till är kanske att man får sämre kontakt med familjen. Det kan också vara ett skäl att inte anmäla. Ett tredje skäl som jag har mött är otryggheten i samhället: våldet, kriminaliteten, drogmissbruket. Människor, även personal som jobbar i olika verksamheter, känner helt enkelt rädsla. Till och med socialsekreterare är rädda ibland när de ska göra sina hembesök, för de vet inte vad de möter. Jag vet att det i samband med den senaste skärpningen av anmälningsskyldigheten också har varit på tal att det ska bli straffbart att inte anmäla. Är det verkligen en framkomlig väg att straffa personal? Sedan finns det också en annan fråga som jag vill komma till. Det är just det här att barn inte alltid får erforderlig hjälp på grund av att socialtjänstlagen bygger på frivillighet. Det förutsätter att föräldrarna accepterar stöd och hjälp, för annars blir det ingeting. Då hänvisar statsrådet till att vi har ju LVU. Jag menar att det inte är kommunicerande kärl. Det finns barn som har det, liksom, halvdåligt eller ganska så dåligt. Men det är inte så allvarligt att man kan ta till den här tvångslagstiftningen. Det finns så att säga gråzonsbarn som inte nås av . Det är därför jag har ställt de här frågorna. Är statsrådet medveten om att det finns barn som är i den här situationen? Jag vill också komma till att om en socialsekreterare inleder en utredning är det inte alltid det leder till stöd och hjälp. Där skulle jag verkligen vilja att regeringen såg till att det blev en utvärdering. Vad ger kontakten med ? Vad ger de här åtgärderna i form av råd och samtal, kontaktperson och stödfamilj. Man borde utvärdera detta så att man inte bara slentrianmässigt vidtar åtgärder. 85 (): Att socialnämnden ska verka för trygga och goda uppväxtförhållanden vet vi alla, och vi tycker precis likadant. Men det är precis lika självklart att man inte kan göra det om man inte vet hur det står till, att barn inte har det bra. Det är ju så att vuxenvärlden inte alltid gör som den borde göra och som den är skyldig att göra. Jag tycker att det är väldigt bra att vi får den här utvidgade anmälningsskyldigheten. Förhoppningsvis kommer det att leda till att barnen får det bättre och till att de får den hjälp de behöver. Vi kommer att följa detta väldigt noga framöver. Från moderat sida tror vi dock inte att det räcker med det. Det räcker inte med det regelverk vi har heller när det gäller andra åtgärder, framför allt för de här barnen som lever i någon sorts gråzon där man inte riktigt vet. Det kanske är fel att lyfta barnet men det skulle behövas någonting mer. fanns det möjligheter, i den gamla barnavårdslagens 26 §. Då kunde man ihop med familjen gå in på ett tidigt stadium och arbeta med förebyggande, med hjälp och stöd och sådant. Tanken var att man skulle utnyttja familjens egna resurser till detta. Man skulle utnyttja familjens enighet och respektera den. Man skulle kunna komma in i ett riktigt tidigt stadium. blir det tyvärr lite , och ibland lite överraskande också, som samhället träder in. Jag tror att det behövs fler möjligheter, och en av dem är att göra något liknande den gamla 26 §, med en sorts tvång för föräldrar som är i gråzonen där man ser att det behövs något men att de kanske skulle kunna reda ut det själva ändå. Så tycker vi att det också finns andra delar när det gäller den sociala barnavården. Det gäller framför allt de personer som ska handskas med problematiken med familjen. Man säger i propositionen Stärkt skydd för barn, precis som ministern tar upp, att det inte alltid är en alldeles korrekt och bra handläggning från . har drivit krav på legitimation för socionomer. Vi håller med SSR om att det är en viktig kvalitetssäkring både för dem som kommer i kontakt med socionomerna och för socionomerna själva. Att det är viktigt att utveckla och förbättra utbildningen tar ju ministern upp. Det håller vi absolut med om. Men vi menar att man parallellt med det borde följa SSR:s idé om att ha en legitimation för erfarna socionomer ungefär i stil med den som SSR själv har genomfört. Tanken är att det skulle bli en större rättstrygghet och dessutom en ökad möjligheten till ansvarsutkrävande. Både barnen och föräldrarna ska känna att det faktiskt är en erfaren person som vi kan lita på som är inne i det mest privata vi har, som är inne i vårt liv. Så mina frågor till är: Ser statsrådet behovet av någonting typ gamla 26 § barnavårdslagen för barnen i denna gråzon? Och för det andra: Är dörren nu öppen för en legitimation i stil med SSR:s förslag? 86 Statsrådet (): Först vill jag säga när det gäller dagisfall att i ett sådant fall är det alldeles uppenbart att det inte är dagispersonalen som ska göra bedömningen av hur man ska hantera en sådan situation. Det är som ska bedöma hur man ska gå fram. För att ska kunna göra det måste det först komma en anmälan. Det är faktiskt en plikt och en skyldighet att se till att så sker. kan ju sitta där med ett antal andra anmälningar. Det kanske finns en bror eller syster i familjen som går i en skola där någon av lärarna har hört av sig. Det kan vara en fritidsgård som har sagt att allt inte står rätt till med något annat syskon. Det kan finnas en läkare som barnet har varit hos och då man har misstänkt att barnet har blivit misshandlad. Och den helhetsbilden är det bara som har för att kunna lägga detta pussel. Det får därför inte råda någon tvekan om att man faktiskt har ett väldigt stort ansvar när man arbetar med barn, alldeles oavsett var. Även om de allra flesta barn blir väldigt väl omhändertagna och växer upp i trygghet vet vi att det också finns bekymmer på många håll. Det kan röra sig om olika typer av övergrepp. Det måste man vara medveten om. Och det är i slutändan faktiskt som ska göra den slutliga bedömningen. Frågan om straffbarhet för att inte anmäla har varit uppe . När vi lade fram propositionen om utsatta barn gjorde vi på det sättet att vi gjorde utvidgningarna, och så bestämde vi oss för att också skriva in denna plikt i de olika lagar som rör personalgrupperna, och så markerar vi oss så att säga i texten. Vi kommer alltså att fortsätta att följa frågan. Jag är inte säker på att det är en framkomlig väg att straffbelägga. Jag är inte säker på att det är på det sättet som man ska arbeta. Men jag, liksom ni som deltar i debatten, kommer att vara noga med att följa frågan. Det var en bra proposition som vi lade fram . Vi skärpte straffen för barnmisshandel, vi utvidgade anmälningsplikten, och vi gav i uppdrag att ta fram förslag för att kunna etablera ett riskbarncentrum. Vi bad att också ta fram ett system för dödsfallsutredningar, alltså vid de fall då barn dör till följd av misshandel. Man behöver bli bättre på att veta vad samhället gjorde för fel. Vi fattade även beslut om en rad andra frågor. Men jag kände ändå direkt när vi hade lagt fram den propositionen, på basis av förslag och , att vi måste göra mer. Här har vi en socialtjänstlag som vi har haft , men vi har inte systematiskt gått igenom den för att ta reda på hur den egentligen fungerar för barn.