prot · GS0925 · 2004-11-09 00:00:00 — Det förslag som kommissionen har lagt fram har ambitionen att försöka göra nuvarande regler lite bättre för de arbetstagare som så att säga drabbas av en sådan här opt out. Jag håller med om att den här ambitionen att med en så kallad 65-timmarsregel försöka förbättra skyddet vid undantag alltså då man träffar individuella avtal om arbetstid, det vill säga att förstärka det för de löntagare som i så fall omfattas av sådana individuella avtal kan få rakt motsatt effekt. Jag är inte alls attraherad av den skyddsregeln. Jag kan förstå hur kommissionen tänker, men jag tror att det kan bli kontraproduktivt. Jag tror att en sådan regel också kan legitimera en ny lägsta nivå. Jag tillhör alltså dem som kraftfullt argumenterar emot en sådan regel, men egentligen är mitt agerande mycket tydligare än just detta. Det tar helt enkelt sikte på att vi inte ska ha en undantagsmöjlighet i den gemensamma lagstiftning vi ska ha i . Detta är den argumentation som jag för i rådet med de andra ministrarna. Vi ska ha ett regelverk i som lägger en gemensam standard för löntagarskyddet. Då blir det ju alldeles galet att vi i den första paragrafen i direktivet säger att vi ska ha en regel om maximal veckoarbetstid och sedan i den andra paragrafen säger att från den regeln kan man i varje land själv bestämma om man vill avvika helt och hållet. Jag menar att de direktiv och de gemensamma lagstiftningar vi gör i syftar till att vi ska skapa lika standard. Olika har vi ju . Vi behöver inte direktiv som garanterar olika vi behöver direktiv som garanterar lika skyddsnivå. Därför passar inte undantagsmöjligheten, opt out, in. Den passar inte in i en modern arbetsrätts- och arbetstidslagstiftning i . Den förstahandslinje som vi har och är mycket tydliga med är alltså att avskaffa opt out helt och hållet. Detta är en mycket kontroversiell fråga. Det finns länder som är starka anhängare av den här opt out-möjligheten. Vi är ett antal länder riktigt hur många och vilka är jag inte riktigt klar över ännu i dagsläget som agerar i likhet med för att vi ska avskaffa opt out. Däremot är det inte givet att det är de nya, tidigare östeuropeiska, länderna som vi har på vår sida. Där finns också starka nyliberala influenser som ser att det här skulle kunna vara en möjlighet att avvika och på så sätt skaffa sig konkurrensfördelar gentemot dem som har ett starkare löntagarskydd. Där är vi alltså verkligt splittrade i , men jag kan försäkra att min och den ambition är att få bort denna undantagsmöjlighet. Den är gammalmodig, och den hör inte hemma på en modern arbetsmarknad. 91 (): Man anar att den formulering som har föreslagits av om 65-timmarsregeln jämfört med , när det inte finns något tak, skulle kunna innebära att en 65-timmarsgräns om den blir verklighet skulle kunna bli normerande på den europeiska arbetsmarknaden, i varje fall i många länder. Detta gäller i synnerhet i som vi nu möter med en stark konkurrens från låglöneländer. Det finns naturligtvis betydande argument och i viss mån frestelser för att se till att behålla arbetstillfällen och produktion även i de länder som har relativt goda löner och goda villkor. Sedan är frågan: Går det att komma överens om ett nytt arbetstidsdirektiv? Den bild som förmedlar här av diskussionerna på ministerrådsmötena visar ett ganska splittrat fält. Vågar du dig på någon bedömning: Kan vi komma överens mellan dessa 25 medlemsstater om en gemensam syn på detta? Kan det i så fall bli en överenskommelse som även vi i känner är duglig och att vi kan leva med den? Eller ska vi hålla oss fast vid det nu gällande arbetstidsdirektivet? Är det för övrigt möjligt? 92 Statsrådet (): Först vill jag säga något om tidsschemat för det här arbetstidsdirektivet. Ordförandeskapet har ambitionen att lyfta frågan nu på kommande rådsmöte och försöka nå en överenskommelse. Om det kommer att lyckas är nog väldigt oklart . Dessutom ska också höras och ta ställning till det här direktivet. Jag vill inte spekulera i hur en slutprodukt kan komma att se ut. Just nu befinner vi oss i det läget att vi positionerar oss i grundsynen på det här direktivet. När man förhandlar, också mellan länder, måste man ju ha något slags beredskap för hur man ska agera beroende på hur andra länder agerar. Min och ambition har varit att försöka skapa en majoritet mot en sådan här opt out-regel. Jag vill inte spekulera i hur det ser ut just jag har inte de allra senaste kunskaperna om det. Det är alltså den ena handlingsvägen, det vill säga att vi kan blockera det. En annan handlingslinje, som ju är synnerligen svensk och som vi har fört fram som en andrahandslösning detta är känt är att ska man ha undantag från ett direktiv så ska det bara kunna gälla enligt kollektivavtal. Då får parterna själva ta ansvar för vilka avvikelser man ska göra från direktivet. Det är ju en som jag sade väldigt svensk uppfattning och modell. Vi har ju god vana av att ha så kallad semidispositiv lagstiftning där man får både över- och underskrida en lagstiftning under förutsättning att man träffar kollektivavtal. Då får parternas styrka avgöra vad som ska gälla. Vi har ju väldigt goda erfarenheter av det. Det är alltså en tänkbar kompromiss som vi har signalerat att vi är beredda att göra. Men den möjligheten föreligger ju inte i alla länder. Alla länder har ju inte det partssystem och det kollektivavtalssystem som vi har. Det finns ju länder bland både anhängarna till en sådan här undantagsmöjlighet och dem som är motståndare till det som hellre ser antingen att man har rätten till opt out eller att man helt enkelt avskaffar det här där kollektivavtalsmöjligheten inte är särskilt reell eftersom man inte har ett partssystem på det sätt som vi har. Det är alltså svårt att säga hur denna fråga kommer att turneras, men det är alldeles klart vilket ställningstagande som vi har, och vi har vänner, det kan jag direkt säga. 93 (): Då vill jag bara än en gång tacka för svaret. Jag tycker att det låter som om den linje som regeringen håller och driver är den rimliga, kloka linjen. Jag är alldeles övertygad om att kommer att hålla fast vid den också, så länge det bara går. Sedan får man naturligtvis, som i alla förhandlingar, alltid se var man kan landa i en överenskommelse. En fråga ställde jag dock i sammanhanget som jag inte fick något svar på. Det arbetstidsdirektiv som gäller : går det att behålla det? Om man upptäcker att det inte går att nå enighet om ett nytt, kan man backa tillbaka i så fall och säga att det gamla, nu rådande, får fortsätta leva? Avslutningsvis vill jag bara starkt uppmana till detta: Fortsätt nu arbetet för att få bort möjligheten till undantag från att det är 48 timmars arbetstid som ska vara det rimliga måttet för arbetstid i ! 94 Statsrådet (): Det gamla direktivet finns ju där, och vi kommer att också implementera det i . Om det inte kommer något nytt direktiv kommer det naturligtvis att gälla. Det är dock förenat med problem. Vi har den så kallade Jaegerdomen, som definierar jourtid som arbetstid på ett sätt som vi inte tycker om och som inget land tycker om. Det finns alltså ett gemensamt intresse bland alla länder att förändra arbetsdirektivet så att vi får ett annat rättsläge än det som gäller enligt de senaste domarna framför allt i fråga om jourtid. Vi har väldigt tydligt ställt oss bakom förslaget och sagt att vi vill ha en ändring i direktivet, men har vi sagt att om det ska göras ändringar så ska vi också ändra på opt out-möjligheten. Det finns nämligen länder som använder sig av opt out-möjligheten för att undgå effekterna av det rättsläge som dessa domar gett. Vi har, som sagt, ett intresse av att få ett bättre och nytt direktiv, och jag tror att det intresset kommer att stå sig. Förutsättningarna finns alltså för att skapa något. Sedan får vi se hur det kan komma att se ut. Överläggningen var härmed avslutad. 5 § Svar på interpellation 2004/05:88 om konsekvenser av jordbruksreformen 95 Jordbruksminister (): har frågat mig vad jag avser att göra för att inte svensk nötköttsproduktion ska förlora volymer samt vad jag avser att göra för att mildra effekterna för dem som drabbats hårdast av minskningar till följd av den nya jordbrukspolitiken. Jag vill inleda med att understryka, precis som själv säger, att den reform som vi nu har framför oss är omfattande. Eftersom stödutbetalningarna grundar sig på historisk produktion går den inte att genomföra utan att den leder till omfördelningar. Detta gäller oavsett val av modell. Jag vill dock betona att när vi beslutade om hur reformen ska genomföras i hade vi som ett viktigt mål att de negativa omfördelningseffekterna skulle bli så små som möjligt. För detta vidtog vi en rad åtgärder. Bland annat valde vi att betala ut av am-, diko- och extensifieringsbidragen samt av slaktbidragen enligt gårdsmodellen. Utöver detta kommer handjursbidraget vara fortsatt kopplat till , och torkningsersättningen för spannmål regionaliseras inte alls. Dessa åtgärder vidtog vi alltså för att stärka lantbrukets och däribland nötköttsföretagens konkurrenssituation samt för bevarandet av betesmarkerna. De ytterligare analyser som gjorts visar att efter att dessa åtgärder vidtagits så finns ett begränsat antal företag som kommer att påverkas av stora omfördelningar. , , har presenterat ett förslag för hur nötköttsföretag skulle kunna kompenseras via den nationella reserven. En analys av förslaget visar dock att det inte är möjligt att genomföra av flera skäl. LRF:s förslag har visat sig ha dålig träffsäkerhet. På grund av likabehandlingsprincipen och reglerna för den nationella reserven kan vi inte rikta åtgärder specifikt mot de företag som drabbats av negativa omfördelningseffekter. Det leder till att ett större antal än de som drabbats av negativa omfördelningseffekter kommer att inkluderas i programmet. Effekten blir därför att större belopp omfördelas från växtodlingsföretag till nötköttsföretag än vad som skulle bli resultatet om programmet kunde riktas till enbart de aktuella företagen. Vidare kan programmet, om det skulle genomföras, leda till en minskad produktion eftersom det sannolikt är enklare för företagaren att minska djurantalet än att införskaffa mer mark. Det finns ytterligare argument, såväl legala som administrativa, för varför det program som LRF föreslår inte är genomförbart. I denna del har vi således ännu inte funnit någon lösning. Jag vill dock i sammanhanget framhålla de åtgärder som har föreslagits i samband med årets budgetproposition bland annat för att stärka lantbrukets konkurrenskraft. Sänkningen av dieselskatten för jord- och skogsbrukets arbetsmaskiner beräknas till ca brutto och netto . Detta är pengar som kommer att tillföras jordbruket, skogsbruket och vattenbruket. Som en del i genomförandet av EU:s jordbrukspolitik föreslås också att det befintliga miljö- och landsbygdsprogrammet förstärks med 2005 och 2006. Finansieringen sker till viss del med handelsgödselskatter som på detta sätt återförs till jordbruket. Generationsskiften i företag kommer att underlättas genom att arvs- och gåvoskatten slopas. En föryngring i lantbrukssektorn kommer därmed att underlättas. Andra viktiga åtgärder är sänkningen av inkomstskatten som kommer alla dem som driver sitt företag som enskild firma till del och lindringen av förmögenhetsskatten. har skatten på el och eldningsolja sänkts för jordbruket och fordonsskatten på jordbruksmaskiner som används på den egna gården slopats. Jag kan försäkra att jag har lagt ned stor möda på att minimera de problem som den nya jordbrukspolitiken kan ge ett antal bönder. måste vi inse att nödvändiga reformer av jordbrukspolitiken leder till förändringar för enskilda företag. Om vi inte kan acceptera detta kan vi inte acceptera någon förändring alls av EU:s jordbrukspolitik som i vart fall jag är kritisk till. Jag är givetvis öppen för en fortsatt dialog och beredd att pröva alla kreativa förslag som skulle kunna lösa de aktuella företagens problem. Då , som framställt interpellationen, anmält att han var förhindrad att närvara vid sammanträdet medgav andre vice talmannen att i stället fick delta i överläggningen. 96 (): Jag tackar jordbruksministern för svaret på den fråga som ställt. Han har tyvärr fått förhinder. Egentligen är jag både upprörd och bestört över svaret, och tyvärr lär detta bli en rätt allvarlig och dyster debatt. Jag måste vara mycket kritisk, och jag tror att jordbruksministern förstår varför jag måste vara det. Jag ska börja med att ge en bild av de människor vi pratar om, de företagare av kött och blod som drabbas hårt av EU-reformen och inte har någon hjälp att vänta av ministern. Det är människor av kött och blod. Det är hårt arbetande lantbrukare. De har gjort det som hela velat. De har satsat i sina företag, lånat pengar, satsat kapital, byggt djurstallar, blivit lantbrukare. De har gjort det 1985, 1990 och 2000. De sitter med höga skuldräntor. De har investerat sig fast i en produktion. De har gjort det för att vi ska ha öppna landskap och för att hålla i gång produktionen av bra mat till livsmedelsindustrin. De har utgått från någon form av rimlig stabilitet trots de förändringar som väntade. Och sitter de alltså fast i smeten och ingen hjälp är att vänta. Det är jag bestört över. Nog vill väl ge förutsättningar för att vi ska kunna utnyttja våra betesmarker, ha våra öppna landskap och att de människor som satsar sina liv i detta inte ska kastas ur sadeln? De har satsat. Sedan kommer halvtidsöversynen, frikopplingsreformen. väljer inte huvudfåran. väljer den radikala regionmodellen som gör att man mest av alla länder i omfördelar pengar från intensiva köttproducenter till extensiva marker. En del vinner visst, men de flesta förlorar en hel del, och en liten skara förlorar väldigt mycket. Det är dem vi nu pratar om. Det vanliga är att när vi i genomför reformer lägger vi ut skyddsnät så att ingen drabbas orimligt hårt. Dessa lantbrukare har kanske en omsättning på ½ miljon, 1 miljon, . En stor del av pengarna är miljöersättningar och EU-ersättningar. tappar de hälften av sina ersättningar, alltså en stor del av sin omsättning. De tappar inte vinsten utan hela arbetsersättningen, och de får mycket svårt att reda ut det hela. Hur ska de överleva som företagare? De har levt under stor press , och ministern har jobbat med detta och sagt sig vilja kompensera de drabbade. får vi beskedet att det inte blir något av det. EU har anvisat vägar nationell reserv. Näringen har solidariskt ställt sig bakom för att se till att det här löses på något sätt. Men säger ministern att ingen väg är framkomlig, att det finns så många svårigheter. Utredningsmaskineriet i departementet och hos myndigheterna har lett till att de, när de granskat de förslag som kommit, hittat svårigheter i stället för en väg till lösning. Jordbruksministern säger att hon velat hitta en lösning, men att det inte gått. Men om någon annan hittar en lösning kan hon titta på den en gång till. Det ger väl en strimma av hopp , men jag undrar: Har jordbruksministern abdikerat? Vem är ansvarigt statsråd och vem är det inte? Det verkar nästan som om ministern vill stiga åt sidan så att någon annan kan komma fram och lösa det här. Så svårt kan det väl inte vara! Jag måste ifrågasätta hur stark den politiska viljan egentligen varit att kompensera dessa människor. Vi sänker ju arvs- och gåvoskatten, säger ministern. Det visar hur desperat behovet av att hitta argument är. Det är ingen tröst för de drabbade. Har jag tolkat regeringen och jordbruksministern rätt? Ni har misslyckats och givit upp arbetet med att hitta ett rimligt skyddsnät. När det gäller detta med att man ännu inte funnit någon lösning: Fortsätter arbetet och finns det något hopp för dessa företagare? Det är inte rimligt att överge dem . 97 (): Jag är också djupt bekymrad över att vi har den här typen av debatter. Jordbruksministerns svar andas mer och mer uppgivenhet och mindre och mindre engagemang för att lösa den mycket svåra situation som kanske 100200 företagare kommer att hamna i till följd av jordbruksreformen. Vi har haft debatter , den förra för . Men den här gången andas svaret mer uppgivenhet än tidigare, och då tänker jag på sista stycket som jordbruksministern läste upp. Var finns den fingerfärdighet och politiska vilja som präglar regeringen i övrigt när det gäller att fixa fram paket för och andra aktiviteter? Var finns det engagemang för näringen som man har i och i andra viktiga konkurrentländer? Där försvarar man sin näring i alla tänkbara sammanhang. Som vi också har sagt tidigare var den här frågan uppe i de samtal som fördes i den kontaktgrupp som föregick reformen. Starka önskemål om att de som har satsat och investerat skulle kunna få fortsätta framfördes framför allt från , . Vi efterlyste konsekvensbeskrivningar och konsekvensberäkningar, och de visade just det som tar upp i sin interpellation, att det finns en grupp inte så få personer som drabbas väldigt hårt. Jag misstänker att också jordbruksministern läser tidningen . Där kunde man i nr 45, , läsa om ett förskräckande exempel som handlade om , vars rådgivare på säger: blev lurad av samhällets signaler när han beslutade bygga ut innan hela stödsystemet lades om. Efter det förra jordbrukspolitiska beslutet i Agenda slopades exempelvis den regel som begränsade antalet handjursbidrag varje bonde kunde få. Det var en signal om att köra på. slår man i stället undan benen på ett framtidsföretag som har satsat och investerat. Detta har varit känt . Vi tog upp det . Men var finns kraften? Var finns ambitionen att förändra de tillämpningsförordningar som kommissionen utfärdar? Vilken kraft har man lagt ned i förhandlingsarbetet? Har man satt sig ordentligt på tvären när dessa föreskrifter slogs fast? Och frågan är: Var finns viljan att lösa en för ett antal företagare mycket besvärlig situation? 98 Jordbruksminister (): Det verkar som att både och ser en uppgivenhet som absolut inte finns. Om ni lyssnade på det som jag sade i mitt svar, så visade det att vi har vidtagit mycket kraftfulla åtgärder för att genomföra den här reformen på ett sätt så att vi uppnår våra mål. Dessa mål kan kort beskrivas med att vi ska ha ett konkurrenskraftigt jordbruk och en levande landsbygd. Det är de två ben som vi måste klara av. Regionmodellen har vi förankrat och haft ett stort stöd för i kammaren just för att vi ska uppnå dessa mål. Vi kombinerar regionmodellen med väldigt ansvarsfulla åtgärder för att föra tillbaka pengar enligt gårdsmodellen till nötköttsbönder och mjölkbönder, det vill jag understryka. Sedan lägger vi ut ett skyddsnät. Alla nötköttsproducenter drabbas inte på det sätt som ni anger här. Det verkar som ni blandar ihop korten lite när det gäller investerare, utökare och de som satsar nytt. Just nu arbetar man inom på det regelverk som till en del kommer att hjälpa en del av nötköttsbönderna. LPU-pengarna finns kvar, och det finns också en annan del i reformen. Det är de frihetsgrader som reformen ger företagen. De har då möjligheter att göra anpassningar så att de bättre kan producera det som marknaden efterfrågar. Jag är inte beredd att genomföra ett system som inte är rimligt i förhållande till de negativa effekter som det får. Att oreflekterat ställa växtodlingsföretag mot nötköttsföretag, att ställa bönder mot bönder ställer jag inte upp på. Jag anser att vi har en kraftfull jordbrukspolitik. Jag är mycket medveten om de problem som ett fåtal företag drabbas av, och det är för mycket med ett fåtal företag. Givetvis gör vi alla ansträngningar i departementet för att hitta lösningar. Vi har inte de lösningarna . 99 (): Ni har valt regionmodellen, att smeta ut ersättningar för all åker- och betesmark. Det får vi leva med. Då vinner en del som har extensiva marker och hästgårdar, men de flesta förlorar en hel del. Ett mindre antal förlorar väldigt mycket. Detta är inte anständigt. Hur ska vi lösa deras problem? Det har vi diskuterat . Ministern har jobbat med frågan. Andra har kommit med förslag, och ministern har hittat svårigheter. Och här står vi . Det är det som jag kritiserar. Det är ju ansvarigt statsråd som ska hitta lösningen. Det är ett stort misslyckande att , innan reformen träder i kraft, stå här tomhänt och bara hitta svårigheter i förslag som andra har lagt fram. Vi har ett miljöstödssystem med regelverk hit och dit och fram och tillbaka. Vill man så går det att hitta regelverk som på ett rimligt sätt styr pengar till de särskilt hårt drabbade. Vi ska inte ha ett idiotiskt system som ställer bonde mot bonde. Vi ska ha ett anständigt system. Jag kritiserar alltså att man inte har kunnat ta fram ett sådant. Vi pratar inte om dem som har investerat under övergångsåren 20002002. Där hoppas jag att den nationella reserven kommer att fungera. Men vi pratar om dem som var i full gång då och som hade gjort sina satsningar. rycks marken undan under fötterna på dem. De flesta övriga EU-länder har valt modellen där gårdarna behåller sina pengar minus ett visst avdrag. När man nu har valt den andra modellen har man ett särskilt stort ansvar att hitta lösningar. Jag bedömer att dessa företag drabbas hårdast i EU av dessa omfördelningar genom att vi har så mycket vall och bete, vilket späder ut och tvingar bort mycket av ersättningen för dessa bönder. Många EU-länder har valt radikala lösningar med till exempel en övergångstid . Det finns många varianter att lösa det här. Min uppfattning är att hade man slagits för en möjlighet att utnyttja nationell reserv i hade man rimligen kunnat klara det. Men den matchen förlorade vi, i den mån som vi slogs för den. Nötköttsproduktionen är viktig för , och det är en viktig signal till lantbrukare, småföretagare, att kunna räkna med en viss stabilitet när de gör livslånga investeringar. De satsar framåt. Man ska se möjligheter i förändringar, säger ministern. Jag håller med om det. bönder och jag vill vara positiva. Men har man en omsättning på 2 miljoner, har ett netto till arbetsförtjänst på och tappar 1 miljon, då knäcks man lätt som företagare och människa i det läget. Det blir oerhört svårt, och det är inte rimligt. Jag noterar att ministern säger att man ännu inte har hittat någon lösning, innan reformen träder i kraft, men man fortsätter att jobba med det. Det tar jag ändå till mig. De hundratals företagare över hela har varit djupt oroade får nu ett mycket dystert besked. Men jag tar till mig den öppning som ministern lämnar, och jag vill rikta en allvarlig uppmaning till henne. Näringen ställer upp på att man kompenserar de värst drabbade med ett rimligt skyddsnät. Det finns pengar i den nationella reserven, och annars finns pengar i miljöstödsprogrammet. Det har lagts fram förslag. Det är okej att ministern sågar dessa förlag, men ta då fram något bättre! Vi kan åka till månen. Vi har våra miljöstödsprogram. Nog sjutton borde man klara ett rimligt sätt att kompensera dessa hårdast drabbade bönder i hela EU. Det är okej att genomföra reformen, men ta ansvar för de hårdast drabbade! 100 (): Jag delar i allt väsentligt det som har sagt. Jordbruksministern beskyller oss för att blanda ihop utökade investerare med dem som redan finns. Men fick sitt investeringsbidrag 2002. Trots detta förlorade han enligt de kalkyler som finns beskrivna. Det kan i sämsta fall bli nästan uppemot 1 miljon i minskade intäkter. Utnyttja de möjligheter som marknaden ger, javisst! I har vi en självförsörjningsgrad på nötkött på kanske . Det är en enorm möjlighet att försöka ta marknadsandelar från den billigare importen. Men hur ska han kunna göra det om fötterna slås undan så att han inte får en krona över till att marknadsföra sig, till att agera på marknaden, utan kanske måste dra ned, kanske måste lägga av? Alla ansträngningar sägs göras i departementen. Jag skulle vilja fråga jordbruksministern: Vad gör ni nu? Vilka kontakter har ni eller med LRF för att hitta en lösning på detta? Vilken kontinuerlig kontakt har ni med kommissionen och arbetsgrupperna för att hitta lösningen? Och vad tänker ni göra för att hitta lösningen?