prot · GR09115 · 2004-05-13 00:00:00 — Att barn och ungdomar mår så dåligt att de begår självmord är ett misslyckande för ett samhälle. 3050 ungdomar i åldrarna begår självmord, och antagligen är det många fler än så som försöker ta sitt liv. Här måste åtgärder vidtas. Vi har tagit upp detta i utskottet, men jag tycker att det är viktigt att lyfta fram det igen. Kunskapen bland till exempel skolpersonal om hur man tar hand om barn som mår dåligt och har tecken på självmordsbenägenhet måste öka. Här behöver regeringen återkomma med förslag om hur kunskap och beredskap ska kunna öka för att förhindra att barn och ungdomar tar sina liv. Barn som lever i familjer med ekonomisk knapphet kan få problem med hälsa och skolgång. Fattigdomen påverkar också barnens sociala situation. Att inte kunna delta i aktiviteter som skolan ordnar eller tillsammans med kamrater därför att föräldrarna inte har pengar till utrustning eller olika typer av avgifter gör att dessa barn hamnar utanför kamratgemenskapen. Flera andra länder har antagit mål för att reducera barnfattigdomen. Det bör även göra. Vi uppmanar regeringen att lägga fram en plan för hur man ska kunna halvera barnfattigdomen . Barn är utan tvivel en utsatt grupp. Enligt mening är det att sätta ytterligare fokus på barn- och ungdomsfrågorna. Det är dags att inrätta tjänster som barnombud i regionerna eller kommunerna. Dessa bör ha likartade uppgifter som den nationella barnombudsmannen. De ska inte ha en myndighetsutövande funktion, och de ska inte heller ta över uppgifter som ligger på socialtjänst, landsting och frivilligorganisationer. Det är viktigt att vi skapar opinion kring barn- och ungdomsfrågor, och det kan också vara en stor samhällsekonomisk investering. Jag står bakom samtliga våra reservationer och yttranden, men som sagt yrkar jag bifall endast till reservation 24. 119 (): Jag står bakom alla våra reservationer, som i det här betänkandet är ganska många, men begränsar mig till att yrka bifall till reservationerna 2 och 27. Jag tror att det viktigaste är att barns rättigheter, skyldigheter och barns bästa ska spridas över hela världen. Det säger , , på Östra skolan i enligt ett reportage i . Tidningen gör ett reportage om hur en förskoleklass i tagit sig igenom genom att ta del av en saga om varje artikel i med åtföljande samtalsfrågor. Just detta tror jag är den viktigaste framgången för : Medvetenheten bland barn och andra om de rättigheter som barn ska ha har ökat. De osynliga barnen har blivit lite synligare. Det tränger igenom att jag som barn inte måste finna mig i att ta på mig att vara tyst, att bli misshandlad eller att på annat sätt bli kränkt. menar att detta är ett viktigt skäl till att vi fått en fyrdubbling av antalet polisanmälningar om barnmisshandel i . Det finns säkert en massa andra skäl också, men tror jag har varit en väldigt viktig faktor här. I övrigt måste man dock ställa frågan hur mycket egentligen har förverkligats i . Det är ju avsikten: Det ska bli verklighet av . Det har gått påskriften. har rapporterat, efter att ha gått igenom ett par polisdistrikt i , att färre än två av tio anmälningar om sex- eller våldsövergrepp ledde till fullständig utredning samt att utredningen kunde dröja upp till . Ofta måste då barnet också bo kvar hos förövaren . Den fruktansvärda signal som detta ger är naturligtvis att det inte är någon idé att anmäla, för jag kommer ändå inte att få någon hjälp. Anmälningsfrekvensen har ökat dramatiskt, och det är positivt. Men vad gör vi av resultatet? Hur möter vi den här anmälningsfrekvensen? Framför allt på grund av denna punkt har hos talmannen begärt en extra riksdagsdebatt om övergrepp mot barn. Vi vet också att 200 000 barn lever i missbruksmiljö. Mycket få av dessa glömda barn får hjälp i form av gruppverksamhet för barn till missbrukande föräldrar eller på annat sätt. Det finns ett antal kommuner som på ett begåvat sätt försöker göra detta, men de är på tok för få. Vi har också i många sammanhang debatterat köerna inom barn- och ungdomspsykiatrin upp till väntetid. har i olika rapporter larmat om att barn inte blir hörda vid vårdnadsutredningar, att det i för hög grad blir delad vårdnad utan att barnet verkligen har fått säga sin mening och att det trots den ökade anmälningsfrekvensen är så att de som har skyldighet att anmäla vid misstanke om att barn far illa inte anmäler i den utsträckning de faktiskt har lagstadgad skyldighet att göra. har också redovisat enkät till kommunerna att 169 kommuner och 15 landsting har tagit beslut om att genomföra . Det tycker jag inte kan värderas som ett gott resultat alla dessa år efter det att anslutit sig till . Det är alltså svårt att dra någon annan slutsats, herr talman, än att inte når de mest utsatta barnen. anda och intentioner ska beaktas i allt beslutsfattande som rör barn, säger vi allesammans. Då borde naturligtvis i synnerhet de barn som är mest utsatta få se just ett sådant förverkligande av . I motion med anledning av regeringens skrivelse om skriver vi om behovet av en mer konkret strategi för att möjliggöra kommunsektorns genomförande av och behovet av en strategi särskilt för barn i utsatta situationer. Allt som skrivelsen anger är naturligtvis inte fel i sig att tydliggöra barnperspektiv i statsbudgeten, att följa vilka effekter förtydligade mandat och befogenheter har för utvecklingen av barnkonventionsarbetet i kommunerna, att göra en förstudie om möjligheterna att inrätta ett barnrättscentrum och så vidare. Det är en lång lista på åtgärder som skissas i skrivelsen. Men när förverkligandet inte når de mest utsatta är det naturligtvis befogat att fråga efter en strategi särskilt för barn i utsatta situationer och också någonting mer konkret vad gäller en strategi för att möjliggöra kommunernas genomförande av . I reservation 2 följer vi upp dessa krav, varför jag som sagt, herr talman, yrkar bifall till reservation 2. I reservation 27 pekar vi på att det borde göras en nationell kartläggning av kommunernas tillämpning av artikel 34 i , som stadgar att alla barn ska skyddas mot sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp, samt artikel 19, som slår fast att alla åtgärder ska vidtas för att skydda barnet mot övergrepp, varför jag också yrkar bifall till denna reservation. I reservation 32, som handlar om barn till missbrukare och psykiskt sjuka, pekar vi på den utredning som har gjorts och som har rubriken livet stöd och vård till barn och ungdomar med psykiska problem. I den utredningen föreslogs det en lagändring med den ungefärliga inriktningen att sjukvården ska uppmärksamma barns behov av information och stöd när föräldrarna har allvarliga sjukdomstillstånd. Det som man då närmast tänkte på var när föräldrar är allvarligt psykiskt sjuka. Det förekommer på tok för mycket av glömska. Var finns i dessa fall barnen? Det handlar naturligtvis inte bara om insatser från kommunsektorn när det gäller att förverkliga . I reservation nr 8 framhåller vi gemensamt från oppositionen vikten av en gemensam värdegrund för våra myndigheter. Vi har en sådan för skolväsendet och borde även ha en gemensamt för samtliga myndigheter. Det kunde kanske ha haft sin betydelse för polisens prioritering av anmälningar av övergrepp på barn. Skrivelsen och utskottets betänkande ger oss intrycket att barn- och familjepolitiken i så som socialdemokrater och vänsterpartister har utformat den är den som mest stämmer överens med . Där talas om föräldraförsäkringen och maxtaxereformen som gjort att fler föräldrar jobbar mer, vilket leder till fler platser i barnomsorgen. Den beskrivningen tycks vara tillräcklig. Det här är dock inte mening. I betänkandet redovisas minoritetsbeslut om mångfald i barnomsorgen, och då bifölls en reservation med följande lydelse: Föräldrar har rätt att fritt välja barnomsorg. Barnomsorgen måste vara väl utbyggd, med olika alternativ. Där framhölls också: Valfrihet innebär också en möjlighet för dem som vill i större utsträckning vara hemma med sina barn. majoritet anser alltså något annat än vad vår minoritetsregering med sitt stödparti anser om vilken politik som bäst stämmer överens med . Inte ens i en bisats redovisar socialdemokrater och vänsterpartister i betänkandet hur riksdagsmajoritetens beslut ska tillmötesgås. Det syns inte heller i arbete i övrigt. Uppenbarligen tänker man bara låta tiden gå. En naturlig fråga är naturligtvis vilka initiativ som är på gång för att tillmötesgå riksdagsmajoritetens krav. Med tanke på tidens gång, herr talman, får jag nöja mig med detta så . 120 (): Det är stora och viktiga frågor som det här betänkandet spänner över, och det handlar om det viktigaste som vi har barnen. Jag står bakom 12 reservationer och 6 särskilda yttranden i betänkandet, men jag yrkar för tids vinnande bifall endast till reservation nr 20. På bara några decennier har möjligheterna för unga ökat dramatiskt, men också kraven på att bli något. Prestationskraven har ökat såväl från skolan som från föräldrar och samhället i övrigt. Ungdomars känsla är att den som inte klarar skolan i princip är körd den är ingen, och vem behöver en ingen? slog larm om att det var en så stor ökning av samtalen som handlade om självmord och självmordstankar. Den stora ökningen är nu nästan tredubblad. Den ökande psykiska ohälsan är speciellt stor bland unga flickor, och den kryper allt längre ned i åldrarna. Vi måste inse allvaret när 1213-åringar inte ser någon mening med att leva utan ser självmord som en lättnad och en lösning. Det är ett förskräckligt betyg till alla oss vuxna. Det behövs ökad kunskap om ungdomars psykosocila tillstånd och om vilka faktorer som påverkar detta för att få en fördjupad samhällsdebatt, där vi slutar låtsas som om problemen inte finns. Det finns myter om att man måste vara psykiskt sjuk för att ta livet av sig, men sanningen är ju att det är ytterst få som är det. Däremot står de under stark psykisk press, är förtvivlade och ganska ofta deprimerade. Av någon anledning känner de sig isolerade, desperata, olyckliga och ensamma. Den som knockas behöver hjälp. Boxaren har sin sekond. Dessa unga har inga sekonder. Många föräldrar, precis som barnen, lever i en skruvad värld, där människovärdet mäts i pengar och framgång. De hinner inte, kan inte eller har inte förmågan att inse allvaret fullt ut. I skolan är lärarna pressade och saknar kunskap på det här området. Skolhälsovården är bantad, och för psykisk ohälsa är den näst intill obefintlig. Det dör så många i självmord än de som dör i trafiken. I trafiken har vi en nollvision. Vi arbetar systematiskt med att förebygga och få ned dödssiffrorna där men vad gör vi för att förebygga självmord? Enligt min mening alldeles för lite. Det är ett komplext problem, och det finns många riskfaktorer som måste identifieras och kompenseras med positiva faktorer. Självmordsfrekvensen minskar i andra åldersgrupper men inte bland ungdomarna. Nationellt centrum för suicidforskning och prevention av psykisk ohälsa har tagit fram utbildningsmaterial, men över hälften av landets alla skolor saknar en plan för hur dessa elever ska bemötas, och på ännu fler skolor, , saknar personal utbildning för detta. Köerna till BUP är oacceptabelt långa. I går kunde vi läsa om 17-åringen som skar sig själv och sade att hon ville dö men inte togs på allvar eller trots det inte var tillräckligt desperat för att ta sig innanför dörrarna och få den vård som hon så väl behöver. Det finns kunskap, men vi använder den inte. Föräldrar är andra viktiga aktörer i detta arbete. De behöver , kunskap och stöd, förebyggande och vid situationer och i olika akuta kriser. Det är viktigt att samhället har förtroende för familjen, och det är lika viktigt att den finns där och stöttar när det behövs. Familjepolitiken måste underlätta föräldrarollen, så att den uppväxande generationen blir trygg. Det är angeläget att föräldrautbildning inte enbart omfattar tiden före födelsen och småbarnsåren utan strävan bör vara att föräldragrupper består . Barn med föräldrar som lider av psykisk sjukdom, missbrukar alkohol eller droger eller är kriminella löper självklart en extra stor risk att fara illa. Det behövs metodutveckling och nya samarbetsformer för barnpsykiatrins, och vuxenpsykiatrins arbete med dessa barn. blir de berövade sin barndom och sin tilltro till vuxenvärlden. Runt de här barnen måste samhället stå starkt. Den moderna familjen präglas av tidsbrist. Det leder till att kontakten mellan föräldrar och barn minskar det sociala kittet försvagas. leder föräldrarnas stress lätt till slitningar och konflikter i familjen, vilket har negativa effekter för barnens trygghet och välbefinnande. Ur detta perspektiv ställer vi oss i frågande till hur barnen gynnas av att föräldrarna genom maxtaxereformen uppmuntras att arbeta än mer. Vårt tydliga intryck är i stället att ett av barnfamiljernas största önskemål är att få bättre möjligheter att tillbringa med barnen, och det arbetar för. Ekonomisk knapphet i en familj kan påverka barnens hälsa och skolgång. Fattigdom får omedelbara konsekvenser för barn. Flera andra länder har antagit mål och planer för att reducera barnfattigdomen. Jag anser att bör följa dessa exempel. har tagit fasta på de larmrapporter som både och kommit med. Barnen är speciellt utsatta när en förälder blir arbetslös eller sjuk, och därför föreslår vi nu differentierade nivåer i trygghetssystemen som följer oavsett om man har försörjningsansvar eller ej. Det vore ett sätt att stärka just barnens situation. Att de med de lägsta inkomsterna och med minst marginaler ska betala så hög skatt är också något som arbetar för att ändra på. Vi vill stärka dessa människors möjligheter att bestämma över sin egen vardag. När det gäller att förebygga, att arbeta preventivt, så jobbar våra grannländer aktivt och prövar nya grepp. Där har man både gjort stora utbildningssatsningar och prövar nya metoder som speciella familjesamtal. Om man jämför med vår situation i kan man se det som att vi har en stor damm med stora hål i fördämningen. lägger vi all kraft på att med en trasa torka upp vattnet som forsar ut i stället för att laga hålet. Man kan se den utveckling som vi har med höga sjuktal och en ökande psykisk ohälsa enbart som ett problem eller så kan man se det positiva att det faktiskt finns människor som är friska nog att bli sjuka i ett sjukt samhälle. Det är ju i grunden vårt sätt att leva och hur vi tar hand om varandra som måste förändras. Mycket av det som görs är bara lagning av dammen. Vi måste ställa oss frågan: Måste vi ha en damm som riskerar att brista? Måste vi ha unga människor som ger upp? Måste vi ha ett samhälle där vi är allt friskare, men mår allt sämre? Svaret från är nej. Vi ställer oss frågan: Hur ska det vara när det är som bäst? Och sedan utformar vi politiken från grunden och utan dammar som brister. När det är som bäst känner vi alla att tillvaron är begriplig, hanterbar och meningsfull. 121 (): Kamrater och åhörare! Jag står bakom alla reservationer och yttranden där finns med, men för tids vinnande yrkar jag bifall bara till reservation 21. Det känns som ett hån att stå här och prata om , tycker jag särskilt efter de undersökningar som det har pratats så mycket om om hur det står till med handhavande av brott mot barn. Alla har pratat om det också. Ett tag kändes det som att dessa undersökningar omkullkastade hela min tro på att det går att göra någon nytta i politiken. utmynnade i en proposition, och sedan då? På frågestunden sade folkhälsoministern: En sak har vi gjort. Vi har utökat anmälningsskyldigheten. I både utredningen och propositionen föreslås det att man ska utbilda alla som kommer i närheten av brott mot barn. Vänstern och vi har varit med om att förhandla fram den här skrivelsen som innehåller en strategi. Den är inte så hemskt bra, men den var värre från början. När det gäller att införliva i lagen kom inte hela vägen fram. Saker och ting går inte så fort. Vi fick i alla fall regeringen att lova att fortsätta att arbeta med att införa mening i lagstiftning, attityder och praxis, och det ska vi följa upp. Och som det ser ut är det bråttom. och justitieutskottet har arbetat gemensamt med narkotikafrågan. Kanske kunde socialutskottet och justitieutskottet arbeta tillsammans också med barnfrågor. Allt detta med barnmisshandel och brott mot barn handlar ju egentligen om juridik. Det här betänkandet handlar alltså inte bara om skrivelsen, utan det behandlar också en massa motioner. Under punkt 30 om förebyggande och andra insatser för barn i utsatta situationer ser det alldeles förskräckligt ut. Alla har egna reservationer. Läser man igenom alla reservationer finner man att vi egentligen tycker ganska lika. Här borde vi kunna samsas och tvinga fram medel för att barn inte ska fara illa. kallas just nu för regeringens stödparti. Vi har tillsammans med skyldighet att driva barnfrågor i budgetförhandlingarna och sätta barnfrågorna högt upp på listan. Jag gjorde det i anslutning till vårpropositionen, och det var ganska slitigt, måste jag säga. Men till slut fick vi igenom att NASP ett skulle få pengar för att jobba i skolor. NASP fick de pengar som man hade sagt att man ville ha, och det känns ju underbart. Det är kanske meningsfullt med politik i alla fall, när jag tänker efter. Inte alla ekonomer har tunnelseende. Det finns några enstaka som inte har det, och jag hyllar som har skrivit boken politik. Jag har några sådana här böcker som fungerar som biblar för mig. säger så här: Vid fastställande av kommande statsbudget ska man fästa speciell vikt vid hur den föreslagna budgeten påverkar barn och ungdom samt förkasta samtliga förslag i regeringens budgetförslag som kan bedömas ha påtagligt negativa effekter för våra barn och barnfamiljer. Det är ord och inga visor. Detta är ju en barnbilaga. Regeringen har så smått börjat med att göra en liten ansats, men jag tycker att man börjar från fel håll. Man tittar först i budgeten och säger sedan: Där och där har vi satsat pengar. Jag skulle vilja att man gjorde tvärtom, och det har jag skrivit motioner om. Man borde titta på alla områden i budgeten och se efter hur olika saker påverkar barnen. Man måste se lite längre än näsan räcker. Det är svårare att bota i efterhand än att förebygga, och framför allt är det dyrare. I konventionen om barns rättigheter art. 19 slås bland annat fast att konventionsstaterna har ett ansvar för att upprätthålla sociala program i förebyggande syfte. har även reglerat detta i socialtjänstlagen, SoL. Där finns det uttryckt att socialnämnden ska verka för att barn och ungdomar växer upp under trygga förhållanden. Därmed åligger det starkt både staten och kommuner att verka för att barns uppväxtmiljö är trygg och stabil och helst fri från missförhållanden. Det låter väldigt bra. Hur ofta har vi inte både läst och hört att vi ska se till barnens bästa. Ofta är det vuxnas behov som styr beslut. Man kan inte ens säga att föräldrar alltid agerar utifrån barns bästa. Titta till exempel på hur det går till vid vårdnadsutredningar! Då tänker man på sig själv som vuxen. På flera områden kan det bli väldigt mycket bättre om vi lyfter fram barns egna röster och stärker deras rätt. Häromsistens var jag på ett seminarium som höll. Det handlade om barn och det kommande EU. Där presenterade man en lista över hur olika länder diskriminerar barn, och alla länder var uppräknade. I sammanfattningen skriver man: I alla EU-länder alltså även i diskrimineras barn till romer och andra minoriteter, barn med funktionshinder, asylsökande barn och barn som lever i fattigdom. Detta tål verkligen att tänka på! Apropå detta med att vuxna ser till sig själva och inte till barnen tänker jag på alkohol och droger. Hur i himmelens namn tänkte regeringen när man förhandlade med EU om införselkvoter? Hur stämmer det med egentligen? Eller tänkte man inte alls? Eller tänkte man bara på sig själv som vuxen? Tack, herr talman, och tack för att ni lyssnade. 122 (): Jag ska börja med ett citat: Därför är det värdefullt att med jämna mellanrum ta ett helhetsgrepp; att analysera område efter område i avsikt att enbart se hur barnen har det. Det innebär att ett politiskt intresse fokuseras till barnfrågorna åtminstone för , och det är viktigt. Så skriver ambassadören och barnrättskämpen i boken politiska viljan. Han menar att arbetet med att implementera i måste göras synligt på olika sätt. Jag håller med honom och tycker att dagens debatt är ett bra exempel på detta. Den har ju tillkommit just för att regeringen har valt att ta detta helhetsgrepp, det organiserade tänkande som en strategi innebär. strategi uttalade regeringen att är ett viktigt instrument för att tillvarata barns och ungas rättigheter och intressen. Att sprida kunskap och medvetenhet om konventionen var då det viktigaste inslaget i förverkligandet av i . Dessutom underströks att konventionen i första hand skulle nå beslutsfattare vars verksamhet påverkar barns vardag, vuxna som arbetar med barn samt barn och ungdomar själva. kan regeringen konstatera att strategiarbetet varit framgångsrikt inom flera områden, medan det inom andra återstår mycket att göra. Trots att den allmänna medvetenheten och kunskapen om och dess intention kan sägas ha ökat i samhället, har ännu inte blivit ett självklart redskap i planering och beslut inom något samhällsområde. Det finns ett stort behov av vägledning kring vilka frågor som är viktiga att prioritera och arbeta med när det gäller barns och ungas inflytande och delaktighet i frågor som rör dem, understryker regeringen. Det är mot denna bakgrund man ska se på de förslag som regeringen nu lägger fram i den nya strategin. Och gjorde i sin inledning en uppräkning av några av de insatser som finns där. Jag är fullständigt övertygad om att det är så här en ansvarstagande nation måste göra, att vi måste visa att vi tar implementeringsarbetet på allvar, om vi verkligen vill att ska nå ut i olika delar av vårt svenska samhälle. Just därför blir jag så förvånad över protester mot formen för strategiarbetet. Jag känner ju inte detta parti som ett parti som är emot organisation och ordning och reda, tvärtom. väljer man i stället en retorisk inriktning i sin reservation där man talar om myndighetsanslag. Hela denna skrivelse, precis som den första strategin, handlar ju om hur regeringen tar sitt ansvar för att föra ut i den vardagliga verksamheten kunskapen om den och tillämpningen av den. Jag måste få en förklaring av . Har vi läst och diskuterar vi samma dokument? Låt mig ställa samma fråga till . skriver i sin reservation nr 2 att det behövs en mer genomarbetad strategi för genomförandet av i . Jag är med på alla förslag till förbättringar. Men är inte detta att skjuta över målet? Vad är det för struktur ni har att komma med? Jag läser i motionen: Familjens betydelse för barnens välbefinnande, såsom den formuleras i , måste uppvärderas och få genomslag i lagstiftning och beslutsfattande. Vidare saknas en genomtänkt strategi för att stödja och förbättra för de mest utsatta barnen i . Låt oss ta det där med familjen först. Naturligtvis är familjen viktig för barnen. Vi står bakom varje rad i , varje artikel. När och i sin motion citerar artikel 18 nämner man bara punkterna ett och två, inte punkt tre. Men vi står bakom även den. Den handlar om barn till förvärvsarbetande föräldrar och deras rätt att få den barnomsorg de behöver. Tycker inte ni i att det är viktigt med barnomsorg? Jo, naturligtvis gör ni det. Ni försöker bara att på alla sätt insinuera att socialdemokrater inte tycker att föräldrar är viktiga för sina barn. Det är inte sant! Jag är beredd på en debatt i den frågan när som helst, även om de situationer där det är föräldrarna som är det största hotet mot barnens välbefinnande. Även i dessa situationer har nämligen konventionsstaterna skyldighet att skydda barnen. Flera motioner och reservationer talar om situationen för de utsatta barnen. Jag är glad för de motionerna, men beklagar reservationerna. Min glädje består i det gemensamma engagemanget för de barn som far illa.