prot · GS0950 · 2004-12-14 00:00:00 — Man får heller inte glömma att instruktionsförbudet även innefattar att ledamöterna av direktionen inte får söka eller ta emot instruktioner när de fullgör penningpolitiska uppgifter. Om en direktionsledamot bryter mot denna regel torde det vara grund för avsättning. Således finns ett starkt incitament för direktionsledamöter att i sitt beslutsfattande i penningpolitiska frågor inte låta sig styras av utspel från olika aktörer i den samhällsekonomiska debatten, till exempel myndigheter och dess företrädare. Det framgår dessutom tydligt av riksbankslagen att penningpolitikens mål är att upprätthålla ett fast penningvärde vilket som sagt inte lämnar utrymme för några andra överväganden eller mål. Regeringen har fullt förtroende för att direktionens ledamöter klarar av att upprätthålla en självständig ställning i penningpolitiken utan att låta sig styras av inlägg i den allmänna debatten, inklusive de statliga myndigheterna. Regeringen är också övertygad om att genom sitt agerande har visat att den står självständig även i den ekonomiska debattens hetta. Regeringen anser således att några riktlinjer för de statliga myndigheternas agerande med avseende på mål och självständiga ställning varken är nödvändiga eller önskvärda. 163 (): Tack statsrådet för svaret! Det var lite roligt i början att statsrådet välkomnar stöd för en självständig riksbank. Jag satt riksbanksutredning och lade fram det förslag som egentligen är grunden för den nuvarande riksbankslagen och ändringen i grundlagen. Vid det tillfället reserverade sig mot hela betänkandet och utredningen företrädare i finansutskottet och en annan socialdemokrat. Om det är någon som ska välkomna någon så är det väl jag som ska säga att det är jättebra att Socialdemokraterna, kanske lite påputtade av EU-medlemskapet, gick in för en självständig riksbank. Så går vi över till det som direkt berör interpellationen. När det gäller frågan om översynen lade jag in det bara för att säkerställa. Jag hade hoppats att statsrådet skulle säga att det inte fanns någon tanke på att ändra tillämpningen av den här bestämmelsen som ändrades 1999. Då kan jag fylla på med en fråga. Det är inte heller så att ni tänker er att ändra tillämpningen? Jag vore glad om ni svarar nej på den frågan. Jag är naturligtvis inte heller ute efter att sätta munkavle på någon. Men det finns en livlig debatt. Forskare, medier, bankekonomer, företag och fackföreningar och så vidare diskuterar politik. Så kommer vi till att en del av staten som lyder under , , och en annan del av staten som lyder under regeringen har olika uppfattningar. Regeringens myndighet argumenterar väldigt kraftfullt och intensivt man får intrycket att det delvis är för att dra uppmärksamheten från de egna felen och bristerna för att har en felaktig politik. Jag tror att de flesta uppfattar det som väldigt konstigt att en myndighet som ändå får antas uppträda i enlighet med den linje som man uppfattat att dess departementschef har driver en helt annan linje än riksbank. En del av regeringsapparaten driver en egen kampanj mot . Det blir väldigt konstigt. Då uppstår ju strax frågan om i detta fall AMS återspeglar den uppfattning som näringsministern har. I så fall: Vem står för regeringens hållning vad beträffar den förda penningpolitiken? I en formell mening är det naturligtvis finansministern. Men om en annan del av regeringen och dess myndigheter driver en annan politik så tror jag att det är till skada för inte bara regeringen utan också för den långsiktiga trovärdigheten hos om detta fortgår. Det är därför jag har velat resa frågan. Jag vill inte säga att jag insisterar på några nya riktlinjer. Men jag tycker att det är viktigt att man påpekar den inkonsekvens som uppstår i den förda politiken om en del av regeringen ligger lågt och accepterar ungefär som statsrådet gör här och som traditionellt gör medan en annan del av regeringen och dess myndigheter driver en helt annan linje. leder detta till en sämre penningpolitik i form av en högre ränta. Det kan jag möjligen återkomma till. 164 Statsrådet (): Jag tror att vi är helt överens om den inledande frågan; vi ska inte ha någon ändring när det gäller lagen. Det kan jag säga direkt. Däremot förekom det tidigare kritik både från kommissionen och ECB mot den där paragrafen. Men jag tror att det klarades ut när man tittade på att det i det läget också gällde att skulle ansluta till EMU. blev det ju inte så, och på så sätt föll frågan. Då kan man också behålla 6 kap. 3 § som den är. Den fungerar på ett bra sätt. När det gäller de andra frågorna finns det alltid en balanspunkt, om man ska vara lite funderande, för vad man säger i olika delar om man företräder en myndighet. För min egen del har jag varit försiktig när det gäller att uttala mig i penningpolitiska frågor. Jag har fått frågor om det, och jag vet att också finansministern är försiktig av skälet att vi ligger nära den här delen. Vi har ju gett uppgiften till att styra mot det mål som har satt upp för penningpolitiken. Om man däremot tittar på en myndighet som AMS så har den ett stort intresse i det här läget. Det finns alltid ett samband mellan ränta och sysselsättning det vet vi. Det finns också andra aktörer här, till exempel från TCO. Därifrån har man också varit ute i det här läget och tyckt att en lägre ränta har varit befogad tidigare därför att det skulle ha skapat ökad sysselsättning. Det är den uppfattning som de har utifrån sin profession och sin myndighet. Jag tycker inte att det är helt fel att de också för den saken in i debatten och argumenterar för den. Men om en myndighetschef från en myndighet som egentligen inte har något intresse i själva sakfrågan skulle uttrycka sig i penningpolitiska frågor så tycker jag att det är en annan gräns som man går över. Då lägger man sig i en fråga som egentligen inte har med ens profession inom myndigheten att göra. Då har man gått över en tydlig gräns, som är viktig att markera. Det är grannlaga var den gränsen går. Jag tycker att det viktiga i detta är att man kan föra en bred debatt i samhället om det här. Riksdagsledamöter måste kunna debattera och man ska föra ut diskussioner om penningpolitiken med vetskapen om att det ändå är ytterst som bestämmer utifrån de kriterier som den har. Som jag sade i mitt inledningsanförande tvivlar jag inte på att riksbanksdirektionen kan hantera det här. Emellanåt träffar jag också riksbankschefen, och vi diskuterar sådana här saker. Naturligtvis diskuterar vi inte penningpolitiska frågor. är inte oroad för att det förs en debatt i frågan, utan man gör detta utifrån sin profession. Trots detta vill jag säga att det har givits ett frågesvar till tidigare, och i det sade jag att jag kommer att ta initiativ till att vi ska föra in diskussionen om myndighetschefer när vi har chefsutbildningar. Vi ska peka på att detta kan vara en grannlaga uppgift. Jag tror inte att det finns någon som har något att vinna på att de som inte direkt berörs av frågan också går in i en debatt när de företräder en myndighet. Det är viktigt att föra den diskussionen, och det är jättesvårt att säga var den exakta linjen går. Ändå är det viktigt att ha en debatt i frågan så att vi har ett bra klimat för penningpolitiken. 165 (): Jag tycker att det var ett väl överlagt och bra svar på det hela taget. Jag tror att gränsen egentligen går mellan de statsråd som har lagstiftningsmakten beträffande statsministern, finansministern och kanske också biträdande finansministern och andra statsråd. De förstnämnda bör ligga lågt i sitt agerande gentemot . Jag tror att sade att de ska vara försiktiga, och det är nog det riktiga ordet. Jag tycker att det är helt okej att man från TCO ger sig in i debatten. Det är nästan deras plikt att göra det. Men när det gäller deras diskussion om sambandet mellan ränta och sysselsättning så skulle många säga att det kan hålla i ett kort perspektiv, men inte i ett längre. Det brukar till exempel och många ekonomer säga. De anser inte att det finns ett långsiktigt samband mellan räntan och sysselsättningen om det inte är så att man drivs in i mer extrema situationer. TCO är alltså okej, men inte AMS. Där är vi tydligen överens om att om myndighetschefen, till exempel AMS generaldirektör, möjligen har gått över gränsen om han deltar i en offentlig debatt på detta område. Jag ska inte pressa biträdande finansministern när det gäller just den här personen, men jag noterar i alla fall med tillfredsställelse vad statsrådet sade. Jag tycker också att det är utmärkt om man i chefsutbildningar tar upp den lite speciella konstitutionella situation som vi har med en självständig riksbank och de krav som det ställer på andra delar av staten. 166 Statsrådet (): Jag tror att och jag är så pass överens att det egentligen inte finns så mycket mer att säga i debatten. Jag kan ändå tillägga att vi har fria myndigheter i . Traditionsenligt har vi den modellen. Det ställer också höga krav på myndighetschefer när det gäller hur de agerar. Det har funnits lite synpunkter på det här från tid till annan. Just av den anledningen att det här är en sak som har kommit i fokus och när vi ändå har en chefsutbildning så kan detta ingå som ett led i den. Man kan få titta lite grann på det. Jag ska förtydliga mig, så att vi är helt på det klara med vad jag har sagt. Om företrädare för till exempel AMS uttrycker sig i penningpolitiska frågor därför att det berör den professionella delen, när det gäller att man ska skapa sysselsättning, och har en åsikt om det så tycker jag att det kan vara ganska okej att de deltar i debatten och gör inlägg i frågan. Om däremot någon annan myndighetsföreträdare, som inte har den aspekten på sysselsättningen, uttalar sig bara för att han eller hon tycker på ett visst sätt så tycker jag att man har gått över gränsen. Då har det inte med professionen i myndigheten att göra utan då agerar man mer som privatperson därför att man har ett tyckande. Jag tycker att det är direkt olämpligt om man som myndighetschef går in i det. Men om det har bäring på den uppgift som man har i myndigheten så finns det anledning att föra debatt. När det gäller fackföreningar och andra så håller jag med om att det är ytterligare en nivå vid sidan av. Då tillhör det naturligtvis helt den fria debatten, och där får man debattera utifrån det läge som råder. Sedan kan vi ha åsikt i sak om huruvida ränta ger sysselsättning och så vidare, men det får väl tillhöra den allmänna debatten. Det kan man ju se på olika sätt. Jag tycker att det har varit väl balanserat. Som jag sade tidigare tar vi upp det här på myndighetschefsutbildningar och diskuterar frågan. Det kan ju vara ganska grannlaga var gränsen går. Överläggningen var härmed avslutad. 23 § Svar på interpellation 2004/05:164 om åldersgräns för högre statliga tjänster 167 Statsrådet (): har frågat statsministern mot bakgrund av påståendet om att det i har utarbetats en praxis som styr hur gammal en person som tillsätts till högre statliga tjänster får vara vilka åtgärder han avser att vidta för att ändra praxis så att människor kan komma i fråga för högre statliga tjänster. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Inledningsvis vill jag säga att jag helt och fullt delar uppfattning om vikten av att vi tar till vara de äldres erfarenhet och kunskaper inom alla områden av arbetslivet. Regeringens utnämningsmakt innebär att den bland annat beslutar om anställning av chefer för myndigheter som lyder under regeringen. Dit hör generaldirektörer, landshövdingar, museidirektörer, rektorer för universitet och högskolor samt andra sådana chefer. Totalt handlar det om ca 230 personer som innehar verksledande eller därmed jämförlig ställning. Det övervägande flertalet anställs för bestämd tid. De omfattas därigenom inte av reglerna i 32 a § lagen om anställningsskydd (LAS) om rätt att kvarstå i anställningen till utgången av den månad då han eller hon fyller , om inte annat följer av lagen. Dessa myndighetschefer har en annan typ av anställningsskydd. De kan nämligen inte sägas upp . De kan däremot med stöd av bestämmelsen i 33 § andra stycket lagen om offentlig anställning () förflyttas till en annan statlig anställning som tillsätts på samma sätt, om det är påkallat av organisatoriska skäl eller annars är nödvändigt av hänsyn till myndighetens bästa. Av det jag nu redovisat följer att regeringen alltid prövar för hur en myndighetschef ska vara anställd, vare sig det gäller en ny anställning eller en förlängning. har regeringen normalt begränsat sådana anställningar att gälla till den tidpunkt då vederbörande chef uppnår pensionsåldern, . Till följd av den nya bestämmelsen i LAS om rätt att arbeta till intar regeringen numer en positiv inställning till att även myndighetschefer, som så önskar, fortsätter att arbeta . Som exempel kan jag nämna att regeringen beslutade om fortsatt anställning efter 65-årsdagen för den tidigare rektorn vid . beslutade regeringen vidare om fortsatt anställning för den nuvarande landshövdingen i till och med månaden innan han fyller . Regeringen utnämner vidare alla ordinarie domare som anställs med fullmakt. Enligt förordningen (DVFS 1991:26 A 72) i om möjlighet för ordinarie domare att kvarstå i anställning efter pensionsåldern får domare utan särskilt medgivande kvarstå i anställningen efter uppnådd pensionsålder, det vill säga till . Vidare kan en ordinarie domare med regeringens medgivande kvarstå i anställningen efter . Regeringen utser också ordförande i styrelser för statliga myndigheter. Här handlar det om uppdrag och inte om anställningar. Reglerna i LAS om rätt att arbeta till gäller således inte för denna grupp. Dåvarande statsrådet besvarade en fråga (2003/04:283) om åldersgräns för statliga uppdrag. I svaret framhålls att de äldre, med den kompetens de besitter, utgör en betydande resurs att ta till vara för samhällets utveckling. Av svaret framgår också att när regeringen utser ledamöter i styrelser görs alltid en bedömning av den samlade kompetensen i dessa för att de på bästa sätt ska ges förutsättningar att genomföra regeringens uppdrag. Avslutningsvis sägs att det är kompetensen hos den som tillfrågas som är det primära. Det finns ingen formell åldersgräns, utan en individuell prövning sker där såväl kunskap som erfarenhet tas till vara. finns ett antal ordförande i statliga styrelser som är . Som framgår av det som jag redovisat finns det inte, i motsats till vad gör gällande, någon övre gräns vid för möjligheten att inneha anställning som myndighetschef eller domare. Det finns inte heller någon sådan gräns för uppdrag som ordförande i en statlig myndighetsstyrelse. Regeringen tillämpar tvärtom ett stort mått av flexibilitet för att tillgodogöra sig den erfarenhet och kompetens som dessa äldre personer besitter. 168 (): Jag tackar statsrådet för svaret. Interpellationen var ställd till statsministern, och statsrådet kan ju inte hjälpa att statsministern överlämnat den för besvarande till statsrådet. Det är så att statsministern ytterst sällan deltar i interpellationsdebatter av någon underlig anledning. I och för sig innebär detta ett slags devalvering av kontrollmakt. Jag får hoppas att det inte är medvetet, men man vet ju aldrig. Statsrådet har ett delansvar för utnämningsmakten, men det är helt klart att det är statsministern som har det övergripande ansvaret. Men nog sagt om detta. Det är rätt intressant att statsrådet säger att regeringen numer är positivt inställd till myndighetschefer som önskar att fortsätta arbeta efter . Sedan när gäller ordet numer? Det är inte så länge sedan som en högt uppsatt politiker i regeringen noterade följande: Regeringen ger aldrig ett förordnande som innebär att man passerar . Som både jag i interpellationen och statsrådet i svaret noterar finns inga formella regler på området, men praxis har varit väldigt tydlig. Statsrådet har två ynka exempel på att man överskridit 65-årsgränsen, men statsrådet borde veta att en svala gör ingen sommar. Statsrådet har så att säga statistiken emot sig när han påstår att jag har fel. Regeringen tillämpar ett stort mått av flexibilitet för att tillgodogöra sig erfarenhet och kompetens, säger han. Den flexibiliteten har tydligen inträffat mycket akut. Jag har ställt den här interpellationen eftersom jag har sett problemen med den praxis som regeringen har haft intill dess att flexibiliteten nu tydligen har inträtt, hur mycket det nu är värt. Det vet vi ju inte . Regeringsformen 11 kap. 9 § klargör att utnämningar ska ske på sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet. Där står ingenting om ålder. Det är märkligt att förtjänst och skicklighet enligt regeringens åtminstone tidigare policy i så hög grad har upphört . Eller finns det andra sakliga grunder för att det är så? Regeringsformen säger ju att det måste finnas sakliga grunder. Är det så skulle jag verkligen vilja veta vilka dessa sakliga kriterier är. Eller är det så att det är ålderdiskriminering man ägnar sig åt? Sannolikheten talar för att förtjänst och skicklighet faktiskt kan bestå i hög ålder i vissa fall. I andra fall kan den upphöra tidigt, ibland långt . Apropå den aktuella bergsdebatten vill jag gärna ha sagt att det finns berg av kompetens att tillgodogöra sig även hos dem som är , och 67-årsåldern är heller ingen övre gräns. Jag hoppas att statsrådet och regeringen i ökad utsträckning ska tillgodogöra sig denna insikt i det kommande arbetet och avhålla sig från åldersdiskriminering. 169 Statsrådet (): Som jag nämnde i mitt inledande svar på interpellationen är det kompetensen och inte åldern som är det primära när en person tillfrågas om han eller hon vill åta sig uppdrag som ordförande i en styrelse för en statlig myndighet eller ett annat uppdrag. Jag kan belysa det med några uppgifter. Av 35 ordförande för de statliga universiteten och högskolorna är det sex som är , och den äldsta är . Inom verksamhetsområde är fyra styrelseordförande . Inom verksamhetsområde är den äldsta styrelseordföranden . Därutöver finns det ytterligare fem ordförande som är . Därutöver kan jag nämna att det inom Försvarsdepartementets, och verksamhetsområden finns tre, fyra respektive fem ordförande som samtliga är . Sammanlagt finns det alltså 28 styrelseordförande som är eller äldre. Detta faktum vederlägger, enligt min uppfattning, ganska övertygande påstående att skulle vara en övre gräns för att inneha uppdrag som styrelseordförande. I anslutning till uppgifterna i mitt svar om ordinarie domare kan jag nämna att det finns 38 domare som kvarstår i anställning efter . Av dessa har tre uppnått en ålder och har således av regeringen medgivits att kvarstå i anställningen. Jag kan också nämna att regeringen utnämnt den nuvarande rikspolischefen , som fyllt , till president i Kammarrätten i . För tydlighetens skull vill jag påpeka att jag inte uppfattar interpellation på så sätt att han anser att regeringen ska anställa personer som är eller äldre på så krävande och ansvarsfulla befattningar som generaldirektör eller landshövding om de inte redan har en sådan befattning. Jag hoppas att vi är överens om att det handlar om att kvarstå i anställning. När ändringen har skett och så vidare kan jag inte riktigt svara på. Det har jag inte inblick i. Men vi vet ju att det är som beslutade om möjligheten att kvarstå i anställning till . Det är klart att det också har haft en bäring på utnämningsmakten när det gäller att utse personer till de här befattningarna. På har det faktiskt skett en ganska stor förändring där man har tagit vara på den äldre kompetensen på ett väldigt förtjänstfullt sätt, skulle jag vilja säga. Med den uppräkning som har gjorts kan vi konstatera att det nu finns väldigt många som är . Det finns inte heller någon annan policy än att detta ska fortsätta. Som jag sade inledningsvis ska det vara kompetens och inte ålder som ska vara avgörande. När det gäller styrelseuppdrag och liknande befattningar är det också min personliga uppfattning att många av dem kräver en god erfarenhet, en lång livserfarenhet på olika områden. Det kan faktiskt komma väl till pass i en statlig styrelse. Är man bara frisk och pigg för sin ålder bör inte åldern vara några problem, utan då kan kompetensen användas mycket väl. Det tycker jag att jag har visat att regeringen också har gjort med de exempel jag har pekat på. 170 (): Jag ska inte förlänga debatten så mycket. Statsrådet gömmer sig bakom styrelseordföranden här. Men han har väldigt få exempel när det gäller myndighetschefer. I interpellationen stod också ordet normalt, och det kan man givetvis tolka lite hursomhelst. Det är bra om regeringen har en förändringsbenägenhet i fråga om detta och börjar tänka i kompetenstermer och inte i ålderstermer. Det tror jag att man ska fortsätta med även när det gäller myndighetschefer, alltså att man har denna förändringsbenägenhet. Man ska gå på kompetens, förtjänst och skicklighet, och inte på ålderskriterier. Därmed vill jag tacka statsrådet för den här interpellationsdebatten och önska en god jul. Överläggningen var härmed avslutad. 24 § Svar på interpellation 2004/05:232 om villkoren för trafikskadade 171 Statsrådet (): har frågat statsrådet om han är beredd att göra en översyn av det nuvarande regelverket om trafikskaderegleringen. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. Som påpekar i sin interpellation har antalet anmälda trafikskador ökat. Framför allt handlar det om mer svårbedömda skador som whiplash-skador. Även om försäkringsbolagen reglerar de allra flesta skadorna relativt skyndsamt tenderar handläggningstiderna att öka för de svårbedömda skadorna. Jag delar till fullo oro över konsekvenserna av de långa handläggningstiderna hos försäkringsbolagen för vissa skaderegleringsärenden. Långa handläggningstider medför ekonomiska problem för den enskilde och kan även påverka rehabiliteringsprocessen. Det är därför av största vikt att bolagens handläggning av trafikskadeärenden sker så skyndsamt som möjligt. Att handläggningstiderna i vissa skadeärenden kan vara alltför långa är dock inte ett resultat av bristfällig lagstiftning. Enligt konsumentförsäkringslagen, som hänvisar till, gäller att ett försäkringsbolag som har fått underrättelse om ett försäkringsfall utan uppskov ska vidta de åtgärder som behövs för att skadan ska kunna regleras. Skadan ska regleras skyndsamt och med iakttagande av den enskildes behöriga intressen. Försäkringsersättning ska betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras av honom eller henne. En motsvarande bestämmelse har tagits in i regeringens förslag till ny försäkringsavtalslag som är föremål för behandling i . En annan fråga som tar upp i interpellationen gäller de medicinska rådgivarna som hon anser ska ställas under tillsyn. Denna fråga är föremål för beredning inom bland annat med anledning av skydd förtrafikskadade åtgärder och förslag (2003:1). Inom ramen för denna beredning har regeringen gett i uppdrag att överväga om de medicinska rådgivarna bör ställas under tillsyn. har tagit avstånd från en sådan ordning. Som skäl angavs att de medicinska rådgivarna inte utför någon individinriktad patientvård. I stället har föreslagit att ska ges möjlighet att remittera ärenden till Rättsliga rådet bland annat när den medicinska rådgivaren har en annan uppfattning än den behandlande läkaren. I den fortsatta beredningen får man ta ställning till om en ändring av tillsynen ska genomföras och hur den i så fall ska utformas. föreslår vidare att ska omvandlas till en renodlad reklamationsnämnd. Som regeringen anfört i propositionen Ersättning för ideellskada (prop. 2000/01:68) är den prövning som sker i och andra skadeprövningsnämnder viktig för att säkerställa att ersättningsbeloppen blir rättvisa och enhetliga. Att ta bort denna prövning i syfte att korta handläggningstiderna anser jag inte vara en framkomlig väg.