prot · GR0991 · 2004-03-31 00:00:00 — Jag tycker inte att man behöver göra ett större problem av den diskussionen än att klargöra att detta är en absolut sistahandsåtgärd. En svår fråga går mot ett ställningstagande. Utskottets arbete har enligt min mening kännetecknats av noggrannhet och en vilja att lyssna in olika synpunkter och infallsvinklar. Jag och står bakom betänkandet i dess helhet, förutom att vi vill se högre ambitioner beträffande de förebyggande insatserna därav mitt bifall till reservation 17. 89 () replik: Med risk för att verka tjatig här i kammaren måste jag ändå ge möjlighet att redovisa sin som det upplevs från min sida, i alla fall omsvängning när det gäller inställningen till tvångsisolering. Låt mig dock först börja med det vi är ense om, för det är alltid trevligt, och det är de förebyggande åtgärderna när det gäller smittspridning. Men redovisar också innehållet i sin motion. Där sägs att det bara är i de extrema fallen som man ska kunna förlänga tvångsisolering. använder själv de orden. Det är ju inte obekant att föredrar tre plus . Vi har reserverat oss för det, och jag har redovisat skälen. Vi har då försökt lyfta fram detta med synnerliga skäl. Synnerliga skäl handlar om de allra mest extrema fallen. I mitt huvud står detta i ganska god samklang med motion, men valde att inte stödja detta. Vi hade faktiskt fått en majoritet i utskottet om partierna hade följt sina motioner. Då måste även ju ha funderat noga över detta. Vad jag nu ser är att vi om någon timme antar en lagstiftning här i kammaren som faktiskt gör det ganska vitt när det gäller att förlänga tvångslagstiftningen. redovisar det som står här. Vidare understryks att beslut om förlängning av isoleringen inte får fattas slentrianmässigt, står det i motivtexten i betänkandet nej, tror sjutton det! Jag skulle vilja höra lite grann om hur har funderat. 90 () replik: Jag vill börja med att säga att utskottets ordförande har en mycket tråkig tolkning av vad som sägs i betänkandet: Det är ett ganska vitt begrepp. Det är ett ganska vitt sätt att arbeta på. Om hon hävdar inställningen att det vi nu gör från utskottets och sida, om vi följer majoriteten, innebär ett vitt sätt att se på hur isolering ska fungera, ja, då far utskottets ordförande med felaktiga uppgifter, enligt min mening. Jag tycker att detta är mycket skarpt uttalat med lagstiftningsförslaget och det förtydligande som är gjort och med den text som finns i utskottsbetänkandet som klart redovisar att detta handlar om en absolut sista åtgärd. Det handlar om att all annan lagstiftning på tvångsområdet ska vara prövad. Det handlar om att detta är vad som är absolut nödvändigt för att vi ska kunna skydda oss från en allvarlig risk för smittspridning. Det är ju övertydligt! Så här långt var det vi kom i den majoritet som finns. Vi kom så här långt. Det finns ett uttryck som säger att den som gapar över mycket mister ofta hela stycket. Jag säger, precis som tidigare talare, att om det i tillämpning mot förmodan skulle visa sig att det inte fungerar fullt ut är jag beredd att medverka till att vi tittar på den här frågan igen. Jag är rätt säker på att det kommer att fungera med den här skrivningen och det här förtydligandet av lagstiftningen, och framför allt med det som vi lagstiftare säger. Om vi försöker skjuta hål på ambitionen att verkligen ha detta som en yttersta åtgärd kan det bli som ordföranden ger propåer om. Det vore allvarligt. 91 () replik: Det är ju tråkigt att uppfattar det som att jag far vitt fram. Jag känner ett stort behov och ett stort ansvar att i dagens debatt vara tydlig. Jag hoppas att jag också förmår vara det. Jag tror att det är precis det som krävs i den här debatten. Vad en lagstiftare säger, säger en lagstiftare i lagen, . Jag tror inte att någon länsrätt kommer att lusläsa riksdagsprotokollen. Jag menar att det vi kommer att göra här i kammaren är ganska allvarligt. Vi kommer att säga att man kan tvångsisolera människor utan att vi sätter en yttre gräns för det. Vi vet hur resonemanget är i betänkandet där man refererar till regeringen och säger att det inte är säkert att detta står i strid med de konventionstexter som finns men att det inte har varit föremål för prövning i . Det tycker jag är allvarligt. Jag tycker att det här är en mycket allvarlig diskussion, är ändå glad för de öppningar som även ger, även om jag skulle föredra att vi inte hade det som jag nu slarvigt kallar en försöksverksamhet, med den här lagen. Jag menar att den på ett allvarligt sätt går emot det rättssamhälle som i alla fall jag vill leva i. Jag vill att det ska finnas yttre gränser. Jag vill att det ska finnas tryck på att vi ska ta fram andra alternativ för dessa människor. Vi är medvetna om att det enbart har handlat om hivsmittade människor. Vi är medvetna om att den smittan inte förs vidare vid social kontakt. Vi är medvetna om att människor har suttit isolerade . kommer vi att anta en lag som gör att man fortfarande kan förlänga en tvångsisolering utan yttre gräns. 92 () replik: har själv sagt att hon var beredd att tumma på principregeln om den bortre gränsens vara eller inte vara. På samma sätt har jag å vägnar gått in i det här arbetet. Vi har sett på vad det är vi kan göra för att komma så långt det någonsin går för att klara ut att detta är en absolut sistahandsåtgärd med respekt för, precis som sagt, att det i vissa extremfall ska finnas en möjlighet att gå ifrån huvudprincipen. Definitionsfrågan om särskild och synnerlig diskuterar vi också. Jag tycker att den inte ska överdrivas. Det är inte där som huvudfrågan ligger, tycker jag. Huvudfrågan är: Ska man ha en bortre gräns eller inte? Egentligen var också ni beredda att acceptera att gå ifrån det. Jag tycker sammantaget att tydligheten tillsammans med att alla andra möjligheter är prövade och att man ska ge ett innehåll ger mig trygghet att kunna säga att detta handlar om extremfall och att detta handlar om undantagen. Jag hoppas att vi efter det att besluten är fattade kan få ett understödjande från utskottets ordförande att det här är ambitionen från lagstiftningens sida. Om det visar sig att vi har fel låt oss diskutera det då. Jag är så här långt säker på att det här är en lagstiftning som kommer att fungera. 93 (): Ärade åhörare och ärade kamrater i kammaren! Många har sagt att vi i stort sett är eniga om det här betänkandet. Men har ett flertal reservationer mot förslaget och vi vänder oss mot betoningen på plikt och straff. Vi tror att det är mycket bättre att uppmuntra till öppenhet. Människor ska vilja testa sig och få behandling. Som förslaget nu är utformat när det gäller informationsplikten innebär det snarare en förstärkning av förnekelse och rädsla. Jag ska läsa innantill ur betänkandet: Utskottet delar regeringens inställning att ett ansvar för att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar ska vila på såväl smittade som osmittade personer. Var och en ska genom uppmärksamhet och rimliga försiktighetsåtgärder medverka till att förhindra spridning av smittsamma sjukdomar. Så långt handlar det om delaktighet, men sedan är det slut på delaktigheten. Allt hänger på den som har smittan. Den som vet att han eller hon bär på en allmänfarlig sjukdom är skyldig att lämna information om smittan till andra människor som han eller hon kommer i sådan kontakt med att beaktansvärd risk för smittoöverföring kan uppkomma. Att införa ett delat ansvar på riktigt skulle kunna betyda en revolution i smittskyddshänseende. Det skulle innebära att det är upp till var och en att skydda sig mot de allmänfarliga sjukdomar som förekommer och överförs genom sexuellt umgänge. Alla skulle ha delat ansvar och inte förlita sig på att den som har en sådan sjukdom ska tala om det. Det skulle kunna få till följd att människor skyddar sig i mycket större utsträckning eftersom man aldrig kan vara riktigt säker. Egentligen är det detta det handlar om. Precis så är det. Man kan inte vara säker. Människor som bär på smitta kanske inte talar om det. Dessutom är det ett stort antal människor som inte vet om att de är smittbärare. Då blir det en falsk verklighetsbild där man tror att det råder ordning och reda. Människor kan då vaggas in i en trygghet som inte finns en chimär. Både dagens system och det som föreslås här kan motverka sitt syfte. Rädsla för straff om jag inte gör som lagen säger underordnas en annan rädsla, nämligen den att om jag anar att jag är till exempel hivpositiv vågar jag inte ens testa mig. Lagstiftningen innebär ju ett kraftigt ingripande i mitt privatliv. Jag blir tvungen att ta kontakt med läkare, underkasta mig stränga levnadsråd, berätta på vårdcentralen, hos tandläkaren, berätta för min sexpartner, berätta för alla att jag bär på en smitta. Resten av livet måste jag berätta. Vetskapen om det tillsammans med rädslan att få besked om att jag bär på en farlig smittsam sjukdom kan göra att jag drar mig för att testa mig. Om samhällets krav på den smittade inte var så oresonlig är sannolikheten större att fler skulle våga testa sig och även berätta om sin sjukdom. Jag instämmer i reservationerna 2 och 3, men yrkar av tidsskäl bifall endast till nr 2. När det gäller fortsatt isolering har det pratats så mycket. Jag håller till punkt och pricka med om vad har sagt, och därför känns det dumt att bara upprepa det. Det har bråkats en del om att det inte skulle spela så stor roll om man säger synnerliga skäl eller särskilda skäl. Det är synnerliga skäl som är det juridiska, om vi vill ha en lag som ju är det vi pratar om. Slutligen skulle jag vilja tala lite grann om klamydia. Det är den vanligaste sexuellt överförbara sjukdomen i . Och tyvärr ökar antalet fall mycket. Enligt Smittskyddsinstitutets uppföljning är öppettider för provtagning en viktig indikator när det gäller antalet klamydiaprov. Flest besök hade i . Man satsade på öppen mottagning mellan kl. 8 och 19. Detta visar också viljan att testa sig och att det ska finnas någonstans att göra det och göra det på ett bra sätt. Efter positivt prov följer smittspårning. Det är viktigt att veta att smittspårning är en kvalificerad uppgift som kräver kunskap, tid och resurser. Det är också viktigt att informationen till främst ungdomar aldrig stannar av. Detta tycker jag är så viktigt att jag vill vända mig till folkhälsoministern och säga att bara därför att man har kampanjer, information och så vidare har man inte gjort det en gång för alla. Men det vet han. Man kan inte säga: var det gjort, och behöver vi inte göra något mer åt det. Man måste informera. Det kommer nya ungdomar och andra människor. Därför måste information, upplysning och åtgärder ske kontinuerligt. Med anledning av detta yrkar jag bifall till reservation 2 och reservation 15. 94 (): I ett internationellt perspektiv är läget i relativt bra när det gäller att motverka spridningen av smittsamma sjukdomar. Målet måste vara att vi även i fortsättningen ska kunna utveckla smittskyddsarbetet och behålla denna situation. För flertalet allvarliga smittsamma sjukdomar har antalet nysmittade personer minskat eller legat på en oförändrad nivå. Spridningen inom landet av allvarliga smittsamma sjukdomar är alltså begränsad. Men att siffrorna i ett statistiskt och jämförande perspektiv ter sig hyggliga ändrar dock inte det faktum att smittsamma sjukdomar är ett väsentligt problem för samhället och för enskilda individer. Vi måste ha beredskap och regler så att man kan hantera en situation med snabba förändringar i karaktären hos eller spridningen av smittsamma sjukdomar som gör att de snabbt kan bli ett allvarligt hot mot befolkningen. Att smittskyddsproblem är globala har vi fått ett flertal exempel på . har bedrivit ett framgångsrikt smittskyddsarbete. Beslutet i EU att förlägga EU:s nya smittskyddsmyndighet till är ett viktigt erkännande av att vi ligger långt framme när det gäller verksamhet och forskning på folkhälso- och smittskyddsområdet. Smittskyddslagens bestämmelser ska tillgodose befolkningens behov av skydd mot spridning av smittsamma sjukdomar. Förslaget till en ny smittskyddslag är en balanserad avvägning mellan två starka och viktiga intressen, dels befolkningens behov av skydd mot smittsamma sjukdomar, dels den smittades integritet, rättssäkerhet och allas lika värde. Denna avvägning kommer aldrig att vara okomplicerad. Den som är smittad måste tillförsäkras skydd och stöd från samhällets sida. Samhället måste stödja smittade så att de kan ta sin del av ansvaret för att förhindra vidare smittspridning. Tyngdpunkten på smittskyddsarbetet ligger på information och frivillighet. Det handlar om information om smittvägar, hur man ska skydda sig samt naturligtvis medicinsk behandling för redan smittade personer. Smittskyddsarbete ska bygga på respekt för alla människors lika värde och enskildas integritet, och smittskyddets ingripande åtgärder får och ska inte vara mer omfattande och långtgående än vad som är försvarligt med tanke på faran för människors hälsa. Det är också viktigt att alla smittsamma sjukdomar kan regleras i en lagstiftning så att särregleringar så långt som möjligt kan undvikas. Någon förändring i grunden sker inte när det gäller myndighetsansvaret, utan landstingen och smittskyddsläkaren har liksom tidigare ansvaret för verksamheten, och har ett övergripande ansvar att samordna smittskyddet på nationell nivå. Däri ingår det att utveckla metoder och rutiner för uppföljning och utvärdering av smittskyddsverksamheten. Den nya smittskyddslagen innebär att individens rättigheter och skyldigheter anges tydligare . Var och en har ett ansvar för att så långt som möjligt vidta rimliga försiktighetsåtgärder för att skydda sig själv och andra mot smittsamma sjukdomar. är det ofrånkomligt att den som bär på en smittsam sjukdom har ett särskilt ansvar att vidta de åtgärder som krävs för att skydda andra mot smittorisk. Skyldigheten att underrätta andra som man har en sådan kontakt med att smitta kan överföras utökas från att gälla bara hivinfektion till att gälla alla smittsamma allmänfarliga sjukdomar. Detta bygger på att varje individ har rätt att ha insikt i de förhållanden som råder. Detta ansvar kan vara mycket tungt för den som är smittad. Och det är också viktigt att den smittade får de råd och det stöd som han eller hon behöver i den svåra situationen. Kunskapsspridning och information om smittvägar är ett grundläggande och mycket viktigt instrument och en effektiv åtgärd för att begränsa smittspridning. Men för att kunna förebygga smittspridning måste också smittspårning ske. Då är det mycket viktigt att så snabbt som möjligt kunna nå personer som kan ha smittats. Den behandlande läkaren måste, inom tillåtna ramar, också ge de smittade individuellt utformade förhållningsregler för att förhindra smittspridning. Smittskyddsläkaren ska ha en skyldighet att underrätta närstående som utsätts för en påtaglig smittorisk och som inte tidigare fått kännedom om den saken. Detta är nytt i jämförelse med tidigare, och det är en känslig fråga. Jag kan ha förståelse för hur de som motsätter sig detta argumenterar, men jag landar ändå på slutsatsen att skyddsbehovet måste ges företräde i denna fråga. Som en sista möjlighet för att skydda befolkningen mot smitta kan man i vissa fall vidta tvångsåtgärder, nämligen om det är fråga om en allvarlig smittosam sjukdom, om det finns ett behov av åtgärder för att skydda andra och om andra alternativ inte är möjliga, det vill säga när den frivilliga vägens möjligheter är helt uttömda eller otillräckliga. Tvångsåtgärder ska alltså vara den sista utvägen. Etiska och epidemiologiska bedömningar ska vara avgörande för om tvångsåtgärder ska kunna vidtas i en viss situation. Länsrätten ska också efter ansökan från smittskyddsläkaren kunna besluta om tvångsundersökning om det behövs i situationer där det finns en påtaglig risk och där den enskilde vägrar att låta undersöka sig. Förslaget innebär att förutsättningarna för tvångsundersökning blir mer begränsade jämfört med hur det är , och beslut ska tas av domstol i stället för direkt av smittskyddsläkare. kan man se att det är stora variationer mellan länen, och detta kan leda till att det blir en enhetligare bedömning över landet. Restriktionerna är lika omfattande vid behov av tvångsisolering. Det ska finnas en påtaglig risk för smittspridning. Det ska vara klarlagt att individen inte frivilligt vidtar åtgärder för att förhindra smittspridning eller att man kan anta att den smittade inte kommer att följa de förhållningsregler som givits. Länsrättsbeslut om isolering kan ske högst . Därefter krävs det en ny prövning. Patienten ska ha rätt till en stödperson som bistår i personliga frågor så länge isoleringen pågår. Utskottet understryker i betänkandet att den smittade i första hand ska ha vård mot missbruk eller psykisk sjukdom om detta behövs och att isolering enligt smittskyddslagen ska vara den sista utvägen. Isolering får inte, och ska inte, förlängas slentrianmässigt. Skälen för isolering måste vägas mot det ingrepp i den enskildes liv som isolering innebär. De patienter som kan komma i fråga för fortsatt isolering är personer som till exempel är mycket vårdkrävande och som är i behov av tillsyn och av omhändertagande för att kunna ändra sitt smittfarliga beteende. För att säkerställa att avvägning verkligen sker mellan skyddsbehov och den enskildes integritet anser utskottet att förlängning av isolering ska ske endast om det finns särskilda skäl. Att helt ta bort möjligheten till tvångsingripande som en yttersta skyddsåtgärd är enligt vår mening inte genomförbart. Det är viktigt att smittskyddsverksamheten och lagstiftningen om smittspårning inte bygger på en rad underliggande fördomar som leder till diskriminering och utanförskap. Förslaget innehåller ett borttagande av lag mot så kallade bastuklubbar. Man har inte kunnat påvisa att bastuklubbslagen haft den effekt på hivepidemins förlopp som lagen syftade till. Ett förbud mot bastuklubbar kan därför inte motiveras av smittskyddsskäl, och det försvinner ut ur lagstiftningen. Med dessa ord yrkar jag bifall till utskottets förslag i betänkandet och avslag på reservationerna. 95 () replik: Jag tänker återigen lyfta fram frågan om tvångsisolering. I var alla partier eniga om att tvångsisolering kan vara nödvändig. Man var också enig där om allt det som säger om i yttersta fall och om att avvägningar mellan olika saker skulle till. Där finns det ingen motsättning. Det som skiljer mellan min och mitt partis inställning samt och regeringspartiets, som företräder, är längden på tvångsisoleringen. Jag skulle vilja höra varför det behövs mer än . Vad är det som gör att man så att säga behöver ha en icke tidsbestämd yttersta gräns? Sex månaders tidsfrist gör att man kan hitta de former som till exempel en missbrukare kräver för att inte ha ett smittfarligt beteende. Låt mig jämföra rätt eller fel med missbrukare som har gulsot hepatit C tror jag att det heter på medicinskt språk. Det finns ju vårdformer för dessa personer. Det är en sjukdom som inte smittar via sociala kontakter. Vi vet att det enbart är personer med hiv som varit tvångsisolerade. De smittar inte heller med sociala kontakter. Vad är det som är skillnaden och som gör att just tvångsisolering ska till ? har själv konstaterat att det i stort sett är psykiskt sjuka och människor med missbruksproblem som kan bli föremål för detta. Historiskt har det också varit så. 96 () replik: Jag ska svara på din fråga, ! De människor som det här gäller är oftast väldigt sköra människor med många diagnoser. De har kanske ett missbruk. De har flera somatiska sjukdomar på grund av sitt missbruk. De har kanske också psykiska problem och dessutom en hivdiagnos. Du frågade om orsaken till att inte kunna ha en bortre gräns . Ja, från mottagandet av den spillra till människa, som ska byggas upp igen och som ska få erforderlig vård och också alternativ ute i samhället kan det ta . Detta är en sak. Vidare tycker jag att vi i den nya smittskyddslagen på ett bra sätt stärker rättssäkerheten för den enskilde individen. Och vi får inte glömma att närhelst den isolerade så begär ska prövning ske av om isoleringen ska brytas. Vi i utskottsmajoriteten tycker att det är bra ställt med rättssäkerheten. Frågan i grund och botten när det gäller isolering är ju om man över huvud taget ska ha rätt att tvångsisolera någon och i så fall varför. Oavsett om man väljer särskilda skäl eller om man väljer synnerliga skäl innebär ställningstagandet att isolering behövs ibland måste man tillgripa sådan. Men denna isolering kan ibland, tyvärr, sträcka sig utöver tidsgränsen . I dina frågor till de andra partierna har du talat om den här frågan. Den genomsnittliga tiden för behandling när det gäller isolering är faktiskt . har det förekommit att den gällt än så. 97 () replik: Just det, och det konstaterade jag i mitt inledningsanförande. Snittiden är alltså men det finns också de som suttit isolerade . säger att det handlar om sköra människor. Jag delar den uppfattningen efter att ha träffat några på Gula villan. Men för mig är lösningen inte tvångsisolering, utan för mig är lösningen vård och behandling. säger också att inte räcker för att bygga upp dessa sköra människor. Det gör mig rädd därför att då skulle jag kunna göra tolkningen jag hoppas att det är en misstolkning att det när vi fattar detta svåra beslut, jag säger här samma sak som , kan finnas anledning men att det måste vara tidsbegränsat. Men när säger att inte räcker hör jag att öppnar för just förlängning på förlängning på förlängnging i stället för att göra som vill, nämligen att sätta press på samhället att ordna med andra vårdnadsformer. Sätter man en gräns säger man till samhället: Detta är en människa en skör människa, som säger som faktiskt behöver speciell vård. Låt oss då ordna det, lämpligen i hemkommunen och hemlandstinget och koncentrera oss på grundproblemet som ofta är just psykisk sjukdom eller missbruk detta i stället för att tvångsisolera dessa människor enligt smittskyddslagen, med möjlighet till förlängning tills Ja, vem vet när? 98 () replik: Det som väldigt klart och tydligt står i detta lagförslag är att alla andra möjligheter ska vara uttömda innan man tar till isolering. Man ska pröva enligt lagen LVM och LPT. När det inte finns någon annan utväg kan tvångsisolering övervägas. Jag vill tillägga att vården ute i kommuner och landsting normalt bör vara organiserad så att eventuella smittrisker kan hanteras. Vi kan titta på hur det ser ut. finns ute på en person intagen, med riksintag. vet säkert liksom jag att det är landstingen som har kostnadsansvaret för dessa patienter. Om det finns utomlänspatienter debiteras alltså hemlandstinget för kostnaderna. Vi säger, som vi väldigt tydligt skriver här, att vi förutsätter att landsting och kommun när det gäller vård, omsorg och behandling ska ta sitt ansvar och bygga ut. Som säkert vet är det ju också så att mitt partis ambitioner är att få mer pengar till både psykiatrin och vården så snabbt som möjligt. 99 Statsrådet (): Först ett tack till utskottet för välvillig behandling av regeringens proposition om en ny smittskyddslag. Det här är ju en revidering av en lag som vi har väntat ganska länge på. Jag tror att det var som pekade på att det faktiskt är . Vi tillsatte den parlamentariska kommittén . Den lämnade betänkande . Sedan har det varit av utredande och så propositionsarbetet. Och är vi framme vid detta. Det är ett ganska omfattande, långvarigt arbete som vi sätter punkt för . Diskussionen har speglat varför det har tagit sin tid. Det finns faktiskt ganska många svåra avvägningar som vi har att ta ställning till. En del, inte minst av etisk karaktär, är inte särskilt lätta att göra. Det gör förstås att intressena ställs mot varandra, och ibland måste vi vara beredda att grunna lite längre på en lag innan vi till slut kan få den på plats. har vi snart en sådan lag på plats.