prot · GS0954 · 2004-12-17 00:00:00 — Folk med erfarenhet man vågar väl ändå säga att livet ger ett visst mått av erfarenhet vägs inte in. Tänk om vi skulle vända på kuttingen och säga: här har vi en riksdagsgrupp som verkligen tar vara på erfarenheten i landet. En sådan statistik har vi inte fått , och vi får det förmodligen aldrig heller. Jag tillhör ju dem som är 30-talister. Det är väl bra att någon från den gruppen blandar sig i de här resonemangen. När man har passerat är det på något sätt så att man ska avsluta. Man har gjort sitt, och man blir betraktad lite grann von oben. Folk bekymrar sig väldigt och frågar: Vad ska du göra nu?. Att man ska fortsätta göra det man gör är liksom inte tänkbart. är snart min talartid slut i denna första omgång. Varje individ ska vara ett subjekt från vaggan till graven. Men , när man kommit upp , blir man väldigt lätt ett objekt, herr talman. Detta skulle vi vända oss mot. Man ska vara ett subjekt och inte bli betraktad som ett objekt! Det är här jag tror att värdighetsgarantin kan spela en roll. Det är viktigt för patienten, viktigt för individen och viktigt för anhöriga och personal att veta vad som gäller. Och, statsrådet, säg nu inte att detta på något sätt skulle vara att sänka ambitionsnivån. Det är i så fall inte sant. Det tror jag inte heller att gör. Vi lever i en konkretiserad värld, och det måste vi rätta in oss efter. 78 Statsrådet (): , jag välkomnar tonläget i debatten. Jag tror att det finns väldigt många kloka saker som tar upp och som jag också har mött som ansvarigt statsråd. Jag är det första statsrådet någonsin, tror jag, som har äldreomsorg i min titel. Det har varit lite spännande att komma ut som äldreomsorgsminister och se vilken typ av reaktioner som man då möter. Det har förvånat mig att jag, enligt min uppfattning, har mött många som liksom ryggar inför äldreomsorgen och ser den som ett oerhört stort problemområde. Jag har funderat på vad det beror på. Jag tror det beror på två saker. Jag tror att det handlar om en rädsla för det egna åldrandet helt enkelt. Man känner sig orolig för sitt eget åldrande. Det kanske också är en del av ett samhälle där äldre inte synliggörs att också det egna åldrandet ter sig väldigt osäkert och svårt att bedöma därför att vi inte ser så många äldre omkring oss. När man har fyllt förväntas man ju inte vara med på riktigt samma sätt som . Om vi tar äldreomsorgen som sådan behöver vi naturligtvis göra insatser för att höja kvaliteten. Det är helt klart. Men vi behöver också ändra inställningen till äldreomsorgen. Jag kan jämföra med som jag var ansvarig för barnomsorgen. Äldreomsorgen och barnomsorgen liknar varandra på många sätt när det gäller sättet som vi organiserar dessa verksamheter på, var ansvaret ligger och vilka personalkategorier som det handlar om. Men det var ingen som var rädd för banomsorgen eller som tyckte att de problem som naturligtvis har funnits men som är färre än de var på något sätt var oöverstigliga. Men när vi möter människor känns det som om just omsorgen om äldre skulle vara särskilt svårlöslig. Jag tror att det också handlar om en egen rädsla och osäkerhet inför åldrandet. Det är naturligtvis precis på det sättet som säger att det inte är för många äldre. Det är en oerhört stor framgång för vårt samhälle och för vår välfärdsutveckling att vi lever så mycket längre. Och det är en oerhört stor framgång att man inte är slut den dagen man går i pension, att man inte är utsliten i arbetet. Det har varit en lång kamp i fråga om förbättrade arbetsvillkor och rättigheter för att uppnå detta. Vi har alltså inte för många äldre. I stället föds det för få barn om man tittar på den demografiska utvecklingen. Men det är ett helt annat område som vi inte ska debattera här just . Vi hade tidigare ett samhälle och en situation på arbetsmarknaden då det var en befrielse att få gå i pension och att äntligen få utan hårt slit. har vi ett helt annat samhälle. Det är redan här, och än mer ser vi det framför oss. Då måste det också påverka vårt sätt att organisera många andra saker, vilket vi diskuterade i en tidigare interpellationsdebatt, men inte minst arbetslivet, till exempel möjligheten att jobba kvar efter . Men jag tycker att det också skulle vara intressant att titta på andra möjligheter att delta på ett eller annat sätt i arbetslivet men kanske under lite andra former än vad man gör i det fasta heltidsarbetet. 79 (): Det är utmärkt att har äldreminister i sin titel. Jag kan inte låta bli att respondera och säga att jag en gång i världen hade människorättsminister i min titel. Jag var den förste som hade det. Dessvärre tog Socialdemokraterna sedan bort den titeln. Det tyckte jag var dumt eftersom den titeln mycket hänger ihop med titeln äldreminister. Det handlar om människovärdet, från vaggan till graven ett subjekt och inte ett objekt. Sedan kan det naturligtvis låta som om jag står här och pläderar för min egen åternominering. Så illa är det inte riktigt. Men jag tycker faktiskt att man skulle ha lite koll på hur det ser ut med strukturen i kammaren och inom partierna och även på landstingsnivå och på nivå. Det är inte helt farligt att ha någon som har på nacken i fråga om kommunala och landstingskommunala församlingar eller . Vi politiker är ypperliga på nu säger jag vi igen, ingen polemik på ordrikedom. Om någon från något gymnasium skriver till och vill veta vad , eller något annat parti vill när det gäller vård och omsorg tar vi fram en motion på 50 sidor och skickar. Det är nästan oförskämt mot denna gymnasist att få en sådan lunta. Därför tror jag att vi, när vi talar om dessa frågor, behöver specificera. Det behöver finnas några punkter, nästan som tio bud, höll jag på att säga, och jag hoppas att ingen tar illa upp om jag säger det, där man kan se att det tionde budet, eller det tolfte om vi vill ha tolv, säger att ingen ska behöva dö ensam. Detta ska uttalas. För var det så. Då hade man extravak som gick in. är det många som dör ensamma. Jag säger detta bara för att ta en av dessa punkter. Det behöver alltså skrivas konkret och specifikt. Vi är ju så noga annars om vi talar om försäkringar eller pensioner. Vi ska veta exakt. talar vi om ett område där vi tydligen är överens om att allt inte är som det borde vara, och där det finns en slapphet i vår mentalitet, eller nonchalans. Då tror jag att det är angeläget att man vågar punkta upp detta. Man ska kunna se att det står att mamma inte ska behöva dö ensam. Det ska finnas någon som håller henne i handen. Man ska kunna se att det står att far inte ska behöva sitta och äta vid samma bord som dementa som kanske ropar och beter sig på ett sätt som gör att måltiden inte blir vad den borde vara. Man ska kunna se att vi inte får ha det så i vår kommun. Jag tycker att denna typ av uppmaningar eller budord, men inte i sten utan från hjärta och hjärna, som ministern sade, skulle vara värdefulla. Vi ska veta vad vi har att rätta oss efter. Väldigt behöver vi få ned allt vårt myckna tal till ett A 4-papper som människor kan ta del av och ta till sig. I politikens värld är det så att jag inte kan begära att ministern ska stå här och säga att vi tar de här punkterna. Så har det aldrig fungerat i den här kammaren och kommer väl aldrig att göra det heller. Men ta de här punkterna till er , . 80 Statsrådet (): , jag tror faktiskt att vi kan behöva nationella mål och riktlinjer för äldreomsorgen. Men låt oss ta en lite längre diskussion om hur de ska utformas. Jag har sagt att de kommunala äldreomsorgsplanerna förstås är av varierande kvalitet. Men många av dem är mycket bra. Där har man just skrivit ned vad varje individ kan vänta sig av kommunen inom äldreomsorgen. Då ska vi se till att vi inte utformar några nationella regler på ett sätt som kan uppfattas som att det är okej för kommunerna att sänka någon ambitionsnivå. Det måste man fundera över. Det finns också en annan sak att fundera över. har ju lång erfarenhet från politiken och vet att det alltid finns ett problem med rättigheter om man inte definierar skyldigheter. Jag läste en bok av som handlar om detta. Och han blir väldigt upprörd över denna rättighetsiver som finns i samhället. Jag vet inte om jag håller med honom i alla delar, men jag måste säga att det ligger någonting i att det är lätt att utfärda rättigheter men att det är svårare att leva upp till skyldigheter. Men rättigheter utan skyldigheter har inte mycket värde. tog själv upp tio bud som just är skyldigheter, vilken skyldighet man själv har i sättet att agera gentemot andra och inte i första hand vilken rätt andra har att möta, därför att den rätten hänger ihop med skyldigheten. kanske detta blir en väl filosofisk diskussion. Men jag vill ändå problematisera lite grann när det gäller någon typ av nationella mål så att man vet vad man har att rätta sig efter. Jag tror att det kan vara en bra idé. Men jag tror att det krävs lite tankearbete och också diskussion mellan olika partier här i kammaren om hur man ska utforma sådana på bästa sätt för att också nå den effekt som man vill nå med att både bidra till att höja kvaliteten och tryggheten inom äldreomsorgen och se till att fler människor av dem som inte är i behov av äldreomsorg ska känna trygghet och tillit till att den dag de behöver det så fungerar det på ett visst sätt och har en viss kvalitet. 81 (): Jag tror att vi kan vara överens om att ingen ska behöva dö ensam. Jag tror att vi kan vara överens om att ingen ska behöva ligga med en nedkletad blöja. Jag kan faktiskt berätta för statsrådet att de här punkterna har jag skrivit ned och funderat mycket över utifrån erfarenhet med anhöriga som har fått beskedet: Du får vänta. De har varit klara i huvudet men oförmögna efter en stroke. Om man har levt in i den här verkligheten rent faktiskt och praktiskt vill man att det ska finnas något att ta i, inte luntor och välformulerade planer utan något mycket, mycket konkret. Jag led oerhört med anhörig som fick äta ihop med senildementa och ingen får uppfatta det som att jag klagar över att folk är dementa. Men visst var det en påfrestning att komma ur ensamheten i sitt rum och sitta vid sidan av dementa. Jag kände åtskilliga som fick bo sina sista år långt ifrån sina anhöriga till vilka det inte fanns någon kommunikation. Det är också en av punkterna. Det är inte så att man ska vinna någonting partipolitiskt, utan låt oss ta oss samman i de här frågorna. När det gäller barnomsorg, som statsrådet nämnde, och en lång rad andra områden är vi så rörande engagerade och överens. Det är utmärkt om tar krafttag i de här frågorna. I den mån jag finns med och orkar, och det gör man trots att man har blivit , vill jag verkligen ge support i det avseendet. Jag vill avsluta med att önska statsrådet, herr talmannen och alla som orkar sitta här god jul från , som strider med en mängd interpellationer. 82 Statsrådet (): De här punkterna uttrycker vad som borde vara en självklarhet inom alla delar av äldreomsorgen, och jag ställer upp på dem allihopa. Dessvärre är det inte en självklarhet överallt. Det är ett av problemen. Det beror kanske inte på att man inte har den rätta ambitionen och rättesnöret, för det tror jag att man har, ute i kommunerna. Det finns andra brister. Därför är det viktigt att vi skärper tillsynen och ser till att bristerna blir uppdagade och snabbt åtgärdade. Det har ändå hänt en hel del positiva saker sedan vi införde äldreskyddsombuden det har lite olika namn i olika länsstyrelser. De har funnits i ungefär . Man gör bedömningen att vi har femfaldigat den operativa insatsen i tillsynen av äldreomsorgen, vilket också syns i många fler fall som blir uppmärksammade. Detta är utmärkt. Jag tog emot , , en utredning som just handlar om beslut som inte är verkställda. Det handlar om fall där man får beslut om boende, men sedan händer det ingenting. Människor är rättslösa i det fallet. Det har vi nu utrett, och jag har fått förslag på åtgärder, så det finns nog anledning att återkomma till kammaren. Det behövs insatser på flera olika håll inom det området. Det är väldigt trevligt med det tonläge som anslår och med det stora engagemanget. Jag svarar gärna med att bidra med det ansvar som jag har som minister. Jag vill också avsluta med att önska god jul. Överläggningen var härmed avslutad. 10 § Svar på interpellation 2004/05:176 om undernäring bland äldre 83 Statsrådet (): har frågat om jag avser att vidta några åtgärder för att komma till rätta med den utbredda undernäringen bland äldre vårdbehövande personer. Jag är övertygad om att alla de som arbetar inom vård och omsorg har som högsta mål att utföra sitt arbete så bra som möjligt. Både de politiska ledningarna och tjänstemännen försöker fortlöpande utveckla de lokala förutsättningarna för en god vård och omsorg. Kommunernas kvalitetsarbete går faktiskt framåt. Samverkan mellan kommunerna och landstingen utvecklas också. Äldreomsorgen i är en mycket omfattande verksamhet. Enligt är verksamheten så mångfasetterad att ingen enskild yrkesgrupp ensam kan svara för de samlade behoven av medicinska, sociala och rehabiliterande insatser många äldre har. I rapporten äldrevård från framkommer att kombinationen av hög ålder, multipla kroniska sjukdomar och behandling med flera läkemedel innebär en ökad risk att utveckla undernäringstillstånd. Vidare menar SBU att prevalensen är svårbedömd eftersom en allmänt accepterad definition av begreppet undernäringstillstånd saknas. Regeringen förstärker i statsbudgeten satsningarna på kommuner och landsting. Utöver detta genomför regeringen, i syfte att stödja personalen och förbättra kunskapsnivån inom olika områden, en flerårig satsning på kompetensutveckling. Kvalitetsutveckling genom kompetensutveckling är ett sätt att långsiktigt stärka lärandet och utvecklingsarbetet. Ökad kompetens om kost och behandling av näringsproblem är ett område som är angeläget att utveckla. Andra angelägna områden som är av betydelse för äldres kosthållning kan till exempel vara munvård, bemötande, planering eller att utveckla stöd för det sociala innehållet i de äldres vardag. De planer som kommunerna inom ramen för Kompetensstegen kommer att kunna söka stöd för kommer att vara utformade utifrån de lokala behov som finns. 84 (): Konvenansen här i kammaren bjuder att man ska tacka för svaret, och det gör jag också. Men jag tackar inte fullt ut för dess innehåll som jag tycker är något energifattigt. Jag har inte levt så länge som de som vi talar om i debatten men jag har levt för att inte bli bragd ur balans alltför ofta. Men när jag läste svaret måste jag säga att jag vacklade något. Då kan jag till min glädje säga att jag har blivit något uppstagad under debatten med hänsyn till statsrådets muntliga inlägg, vilket bådar gott för framtiden. Om jag försöker sammanfatta det skrivna svaret, i den mån det är ett svar, lyder det ungefär så här: Nej, jag ämnar inte vidta någon åtgärd. Det som behöver göras i denna fråga, om alls något behöver göras, är redan gjort genom Kompetensstegen. Då kommer vi till det positiva nu när vi ska byta åsikter , statsrådet och jag. Vi har en gemensam plattform att utgå ifrån. Kompetensstegen är en väldigt bra satsning och efterlängtad. Där finns många goda effekter att vänta. Den stöder vi i huvudsak, även om den tyvärr har kommit lite sent och, tror jag, inte kan utgöra svaret på den fråga jag ställde. Att svaret är så undanglidande kan ha en förklaring eller möjligen en annan eller möjligen båda två. Antingen har inte förstått allvaret och omfattningen av problemet, eller så räcker inte ambitionen riktigt till. Man får intrycket att statsrådet bagatelliserar undernäringssituationen genom att hänvisa till SBU, som säger att det inte finns någon allmänt accepterad definition. Nej, när såg man en allmänt accepterad definition om någonting? Är det så att enighet saknas, då är det ett skäl till aktivitet. Det finns ändå ett stort antal av varandra oberoende forskare som kommit fram till en ganska likartad bedömning av prevalensen. Man talar om 200 000300 000 storleksordningen är den äldre svenskar som är undernärda eller som svälter. Det sammanfaller också olyckligtvis med den grupp som har en nedsatt integritet och förmåga att bevaka sina intressen. Ytterligare en reflexion man kan göra är att den här gruppen dessutom domineras av kvinnor. Finns det möjligen någon kvinnosyn bakom att det råkar vara så här? Man kan göra ett tankeexperiment. Om och samlade befolkning, i storleksordningen 300 000, hade visat sig vara systematiskt undernärd, hade man då lite passivt bara noterat detta och sagt att vi inte har riktigt klara prevalenssiffror som stöder oss? Jag blir lite häpen över svaret. Jag hade förväntat mig ett lite mer kraftfullt agerande, bland annat efter det inlägg ministern hade i en inledande debatt där det utlovades stor aktivitet i kammaren och en rad förslag. Jag kan i och för sig förstå att man vill bagatellisera. Det är ett stort och hårt arbete som väntar, och man vill tänka till lite. Då är det mänskligt att man blundar för fakta. Det måste vara övergående. Avslutningen på denna fundering är alltså: Tror statsrådet inte på forskarrapporterna? Kommer statsrådet att agera? 85 (): Någon har sagt att dagens äldrevård är ett lotteri. Det är ett tillspetsat uttalande, men tyvärr inte utan grund. Det gäller att bo på rätt plats och möta rätt människor för att få tillgång till en riktigt bra vård och omsorg. Att kunna må bra som äldre innebär inte bara tillgång till god sjukvård och ett bra boende. Det finns annat som också är viktigt för en god livskvalitet. Sådana faktorer är den mat och dryck som erbjuds i de olika boendeformerna, alltifrån det egna hemmet till långvården. I mitt arbete som diakonitjänsteman och präst har jag fått möta tacksamhet över den kost som kommunen erbjuder inom och institutionsmaten på olika platser. Men är jag fundersam. Vad är det som egentligen har hänt? Jag besöker en före detta granne som har flyttat till en lägenhet i tätorten. Hon berättar att hon nu får mat i taget. Hon visar mig tre folieförpackningar, men jag ser att hon har ätit bara lite av varje portion. Jag försöker tala med henne om hur viktigt det är att äta för att må bra, men hon bara skakar på huvudet och tycker att jag ska provsmaka. Jag avböjer då med hänvisning till att jag är på väg hem för att äta middag. Men tillfälle till avsmakning kommer vid ett besök på där vi som ledamöter i arbetsmarknadsutskottet får tillfälle att prova tio färdiglagade rätter. Vi kan alltså plocka ur ett antal foliekartonger. Vår samlade reaktion blir: Ska våra äldre äta av denna mat? Ska också vi fyrtiotalister drabbas? har uppmärksammat den mat och dryck som erbjuds de gamla. Det är inga positiva saker som har kommit fram. Vi har sett rubriker som till exempel: mamma vägrar att äta ur låda. Dottern tog hem mamma från serviceboendet. Då vägde hon bara . Morfar sattes på bantningskur. Dog efter dieten. Kvällstidningsrubriker säger inte allt, men bakom dessa rubriker finns utredningsfakta. Jag hämtar några siffror från . De visar att 4 av 30 fick två mål lagad mat . Hälften av alla dem som fick mat genom var felnärda eller låg i riskzonen för undernäring. Var tredje vårdtagare var undernärd när de kom till kommunalt äldreboende. Vid undersökningen framgick också att kommunerna ofta saknar specialistkompetens i form av dietister eller kostekonomer. Ministern sade vid sitt tillträde i en tidningsintervju i tidningen : Äldreomsorgen och tilltron till välfärdsstaten måste komma på rätt köl. Jag ska slåss för att försvara ett system där man inte behöver betala för att få en värdig omsorg. Ambitionsnivån bör höjas. Hur snabbt ska ambitionsnivån höjas när det gäller kosten för våra äldre så att vi slipper uppleva de tragiska rubriker som har skildrats i tidningen ? 86 Statsrådet (): Maten är en väldigt väsentlig del i hur vi utvecklas och vilka möjligheter vi har att ta till vara alla friska delar. Det gäller inte minst när man har kommit i en situation där vissa funktioner inte längre fungerar eller man har sjukdomar, multisjukdomar, och är tvingad till att inta flera olika läkemedel. Det är viktigt att måltidssituationen och måltiden i sig inom äldreomsorgen håller högt ställda krav. ser vi att det på många håll inte alls är så. Det finns många exempel på när matlådan har ett uselt näringsvärde. Även om man äter allt får man i sig lite näring för lite. Det som kanske uppmärksammas mest är när maten är oaptitlig till både smak, utseende och lukt. Båda sakerna är naturligtvis allvarliga, dels för att vi fysiskt behöver näringen, dels för att måltiden kan vara en källa till glädje. Det bör vi också kunna utnyttja. Maten ska inte vara någonting man plågar i sig som en medicin. Det är ett mycket viktigt område, och det är bra att det uppmärksammas medialt. De missförhållanden som uppmärksammas, inte minst i tidningar, är inte förenliga med den lagreglering som finns. Så får man inte bete sig. Det kan vi följa upp och åtgärda med hjälp av den förstärkta tillsynen av äldreomsorgen som redan har genomförts och som jag refererade till i en tidigare interpellationsdebatt. Den operativa tillsynen inom äldreomsorgen bedöms ha ökat femdubbelt efter det att de nya skyddsombuden infördes . Det är en viktig del. En annan viktig del är att kunskap måste utvecklas. Där finns det både i föreskrifter och allmänna råd och i rekommendationer mat och näring för sjuka inom vård och omsorg. Där finns mycket kunskap samlad. måste kunskapen föras ut. Regeringens satsning på Kompetensstegen är ett viktigt sådant medel. Det är naturligtvis inte det enda, men det kan hjälpa till för att stödja kommunerna i deras arbete med att utveckla kompetens bland annat när det gäller näringslära som sådan, men minst lika viktig är måltidssituationen och påverkan av olika läkemedel i förhållande till aptiten och hur detta på olika sätt måste kompenseras. Vi behöver göra vissa organisatoriska förändringar inom äldreomsorgen för att på ett bättre sätt använda människors vilja att styra över sin egen måltidssituation, så att de inte blir hjälplösa i ett för tidigt skede. Det är kanske snabbare och enklare att komma med en matlåda än att på andra sätt bidra till att vårdtagaren själv är delaktig i planeringen och tillagningen av måltiden. Det är inte så mycket billigare att servera måltidsportioner som inte håller angivna näringsvärden eller är oaptitliga än vad det är att göra aptitliga måltider. Här behövs också ett organisatoriskt utvecklingsarbete inom äldreomsorgen. Den svårighet som dock finns på området är att de missförhållanden som finns inte har stöd i den lagstiftning som finns. Några saker kan vi ändå göra nationellt. Kompetensstegen är en sådan sak. Sedan handlar det också om hur vi kan förbättra tillsynen och nationella riktlinjer. Det får jag återkomma till i nästa inlägg. 87 (): börjar det låta något. Det verkar som om svaret i den skrivna formen blev lite för kort. Det fanns tydligen mer att berätta. Det är alldeles utmärkt. kommer vi in på att måltiden har bland annat med värdighet att göra. Måltiden är central. För många är den nästan det enda nöje de har utlämnad och överlämnad. Man är konstruerad biologiskt för att intaga måltider tillsammans med andra. En omorganisation är att förvänta sig. Det är en mycket lockande tanke. Jag blev också glad jag kunde inte ha uttryckt mig bättre själv när ministern sade att det får vara slut på talet om händer i vården. Det fordras hjärta och hjärna. Det är förträfflig sammanfattning av mycket. Har man den utgångspunkten kommer man att nå långt. Hjärnan står då för kompetens och kunskap. Där finns en omvittnad brist på kunskaper. Det har ministern vidgått. Det kan förmodligen inte Kompetensstegen lösa utan det fordras samordnade aktiviteter över nationen för att få svar på detta. Man brukar bemöta de önskemål och krav på samhället som kommer från allmänheten med att det kostar mer pengar än vi har. Jag tror att det är lätt att bemöta i det här fallet. Först och främst måste detta vara ett prioriterat område.