prot · GR0999 · 2004-04-21 00:00:00 — När den borgerliga regeringen tillträdde var också en friare tillämpning av prisinformationsbestämmelserna på just det här området en av de första propositionerna som man lade fram. Det gjorde man just därför att man satte konsumentintresset i fokus men inte ville att lagen alltför exakt skulle detaljreglera vilka metoder som skulle användas för att tillmötesgå detta intresse. fanns det tyvärr inte majoritet i för uppmjukade bestämmelser, utan med stöd från Ny demokrati röstade Socialdemokraterna ned förslaget den gången. Jag tar detta som ett exempel på hur viktigt det är att lagstiftningen inte fastnar i den sortens metodbestämmelser utan ser till de principer som ska ligga till grund för lagstiftningen. Vi i tycker att det lagförslag som ska ta ställning till är ett avsevärt steg framåt på flera sätt. Dels blir det en mer renodlad ramlag som kompletteras med bestämmelser i annan lagstiftning och i tillämpningsföreskrifter, dels får lagen en breddad tillämpning och gäller för olika slags nyttigheter som inte omfattas av den nu gällande prisinformationslagen. Det är också utmärkt eftersom det stärker konsumentens ställning när det gäller nya tjänster och nya nyttigheter. Det är också mycket viktigt att de tillämpningsföreskrifter som kommer att komplettera prisinformationslagen verkligen blir klara, tydliga och enkla att följa och att de utgår ifrån hur konsumenterna verkligen uppfattar prisinformationen och inte ifrån den betydelse som vi här i eller myndighetsföreträdare skulle vilja att ett visst uttryck i prisinformationen ska ha. Ett speciellt viktigt problemområde här är bestämmelser om jämförpriser, vilket ju, enligt lagförslaget, regeringen eller den myndighet som regeringen utser ska ha möjlighet att utfärda. Det är väldigt lätt att beräkna jämförpriser på mjölk eller potatis även om det också där finns skillnader när det gäller kvalitet och framställningsmetoder. Men det finns många områden där det är väldigt svårt att se jämförpriser som den framkomliga vägen för att ge konsumenten praktiska möjligheter att ta ställning till om det verkligen är jämförbara produkter man talar om. I en dynamisk ekonomi förändras utbudet av varor, tjänster och andra nyttigheter. Det är en ständigt pågående omvandlingsprocess som inte bara handlar om att en enskild produkt trängs ut och ersätts av en ny i ett visst produktsegment, för att uttrycka det så. Det handlar också om att hela produktbegrepp blir föråldrade och faller ur bruk, omdefinieras eller blir mer förfinade i takt med produktutvecklingen. Vi kan ta hemdator som exempel. Det som vi kallar för hemdator är över huvud taget inte möjligt att jämföra med de produkter som fanns på marknaden för låt oss säga . De produkter som finns på marknaden är också i sin tur mycket svåra att jämföra med varandra om man inte går in på en mycket detaljerad teknisk specifikation på vad det är man köper. Då är frågan om jämförpriser är möjliga där. Ett annat exempel är bredband. Bredband kan ju låta enkelt att definiera. Men ska man utgå ifrån lägsta garanterade uppkopplingshastighet, högsta möjliga uppkopplingshastighet eller någon sorts genomsnittlig prestanda? Hur ska då konsumenten genom jämförpriser kunna ta ställning till de erbjudanden som finns? Mot den bakgrunden anser vi i att det är mycket viktigt att de tillämpningsföreskrifter som kommer inte hämmar produktutvecklingen genom att ställa alltför höga krav på jämförbarhet, vilket kommer att låsa produktutbudet, varuutbudet eller tjänsteutbudet i stället för att stimulera konkurrensen. Det har vi en reservation om tillsammans med Moderata samlingspartiet. Jag vill också ta upp betydelsen av att prisinformationsbestämmelserna blir gemensamma på EU-nivå. Detta är ytterligare ett exempel på hur konsumentens möjlighet att verkligen ta del av de möjligheter som den gemensamma marknaden innebär hänger på att man känner sig trygg och vet att det är samma bestämmelser som gäller både i ens eget land och i andra länder. Här avstyrker utskottet ett yrkande från . Vi vill att man ska ha harmoniserade bestämmelser på en hög nivå, men utskottet anser att det inte är att föredra totalharmoniserade bestämmelser i alla lägen. Det är ju ett fullständigt intetsägande svar, fru talman. Det vi här diskuterar är ju inte om vi ska ha totalharmoniserade bestämmelser i alla lägen utan om man just i det här fallet tycker att det finns en poäng för konsumenten att ha gemensamma bestämmelser på EU-nivå. Vi är ärligt talat lite förvånade över det ganska intetsägande svar som utskottet har gett på just det här området. Vad vill egentligen utskottsmajoriteten? Anser man att det ska vara nationella bestämmelser så att man inte ska känna sig säker på hur prisinformationen ser ut i andra länder? Eller ska man arbeta för gemensamma regler också på detta område när det gäller nyttigheter? Mot den bakgrunden vill jag för räkning yrka bifall till reservation nr 4. 55 (): Den här propositionen är precis som många andra som läggs fram för och lagutskottet en produkt av ett samarbete mellan och regeringen, dock inte med medverkan av . Därför står jag, fru talman, bakom propositionen och betänkandet på alla punkter, dock med ett undantag, och jag kommer framför allt att uppehålla mig vid den punkten. väcktes, fru talman, en motion i som behandlades av lagutskottet och blev bifallen. Utskottet kunde då inte utesluta att de i motionen förespråkade reglerna från konsumentsynpunkt skulle vara av visst värde. Jag talar då om den motion som handlade om standardregler för en stor stark, det vill säga för starköl. Det känns förvisso lite lustigt för mig att jag, som aldrig dricker starköl, står här och pratar om detta, men jag gör det trots allt. När frågan behandlades i utskottet menade det att den borde bli föremål för närmare överväganden av regeringen, och senare biföll utskottets förslag. Inför framläggandet av propositionen har regeringen nu gjort sådana överväganden, och har bidragit med en bedömning. Man har då kommit fram till att det inte finns tillräckliga skäl för att reglera begreppet. Jag vill, fru talman, säga att detta är lite märkligt. Starköl är den kanske mest sålda drycken på utskänkningsställena, och det är framför allt genom försäljning av starköl som utskänkningsställena tjänar pengar. Framför gäller detta vid stora festivaler och så vidare där det finns särskilda öltält. Vi tycker från att det är märkligt att man då inte ska ha någon reglering. I vissa fall kan det vara så när man kommer till en restaurang att man kanske får en liten svag i stället för en stor stark utan att man själv vet om det. Eftersom det inte finns några standardregler för starköl kan starköl innehålla mindre mängd alkohol, både mätt i centiliter och i form av en lägre procentsats alkohol. Vi tycker att den här frågan är så pass viktig att vi har avlämnat reservation nr 5 om marknadsföring av öl, som jag härmed yrkar bifall till. Så över till de kanske ännu större och mycket viktigare frågorna i det här betänkandet. I propositionen och i betänkandet tar man framför allt upp konsumentperspektivet. Den nya prisinformationslagen har konsumentperspektivet och konsumenträtten som de övergripande och främsta utgångspunkterna. Direkt efter konsumenträtten kommer konkurrensen, som är ett mycket viktigt inslag i prisinformationslagen. Genom prisinformation och innehållsredovisning får konsumenterna möjlighet att välja billigare varor. Jag kan inte låta bli att kommentera det som tog upp i sin avslutning, även om han kanske kom in på ett något annat område än det som behandlas i betänkandet. Det gick ut på att staten skulle ha någon form av prisinformation om det som skattebetalarna får ut av den skatt som de betalar in till staten. Så uppfattade jag det. Jag tycker att vi då återigen hamnar vid en punkt där vi försöker att behandla det som vi politiskt och demokratiskt fattar beslut om och har politiskt ansvar för som något slags konsumentfrågor. För oss i är inte konsumentfrågor jämförbara med de beslut som vi fattar i demokratisk ordning. Det står vi väldigt främmande inför. Jag vill vidare för protokollet påpeka att utskottet har föreslagit en egen ändring i en fråga som glömts bort i propositionen. Det gäller en ändring i 2 kap. 19 § yrkestrafiklagen. Jag vill avslutningsvis ta upp frågan om harmonisering på EU-nivå, där jag tycker att utskottet har gjort den bedömning som jag kunnat ställa mig bakom. vill inte ha en totalharmonisering. Regeringen och Socialdemokraterna har gjort det ställningstagandet att man inom konsumenträtten ska kunna tillämpa harmonisering på den nivå som man själv vill ha. är det fråga om minimiharmonisering och ibland total harmonisering. Vi i vill framför allt se en minimiharmonisering. Jag tycker därför att den icke riktigt så väldigt tydliga skrivningen i utskottets betänkande är bra, och därför har jag också ställt mig bakom den. Med detta, fru talman, yrkar jag bifall till förslaget i betänkandet i alla delar utom vad gäller standardregler för en stor stark, där jag i stället yrkar bifall till reservation 5. 56 () replik: Det är svårt att välja vad man ska begära replik på, starkölsdiskussionen eller resonemanget om vilken form av delaktighet svenska folket känner och vilken prisinformation det har när det sitter och deklarerar. Det är delvis en huvudpoäng i betänkandet, men eftersom ändå tar upp frågan vill jag gärna replikera på det. Anta att en medborgare använder sina surt förvärvade pengar till att tanka bilen. För det får han glädjen att betala energiskatt, koldioxidskatt och moms på bränslet. Det toppas med att han får betala moms på skatten. Så går det till. Hur många känner faktiskt till detta och vet hur mycket det summerar till? Hur står det till med prisinformationen på det fältet? Detta är ett exempel. Det ligger utanför de diskussioner som vi för , men det handlar likväl just om prisinformationen och om statens ansvar för att förmedla detta, kanske tillsammans med näringslivet på frivillig väg. Frågan är inte alls oväsentlig. Till detta hör också frågan om vi faktiskt får valuta för pengarna. När man bläddrar i skattemyndigheternas informationsmaterial inför deklarationerna måste jag säga att informationen om vad våra skattepengar går till måste bli långt mer utförligt redovisad än i de tårtdiagram som återfinns på s. 31 i informationen från skattemyndigheterna rubricerad Dags att deklarera. Jag skulle vilja uppmana , även om detta inte är något som vi har att fatta beslut om, att medverka i en folkupplysningskampanj där vi politiker kanske tillsammans med näringslivet för en diskussion om hur mycket svenska folket betalar in i skatt. Vi kan ge en ordentlig prisinformation om hur mycket man betalar in i skatt på lönen och i form av moms till staten samt om vad pengarna går till. Det skulle vara glädjande om ville delta i en sådan upplysningskampanj. 57 () replik: förstår jag lite bättre. På en punkt kan jag också förstå och se vitsen i det som tar upp, och det är just när priset på en vara som man köper innehåller fler kostnader än dem som redovisas. Där kan jag mycket väl tänka mig att man redovisar energiskatten, momsen och så vidare. Det känner jag mig absolut inte tveksam om. Det jag uttolkade i ditt huvudanförande tidigare handlade om den andra delen, som jag inte tycker hör hemma i den här diskussionen. Det handlar om upplysningskampanjen om vad våra skattepengar går till. Det är ju så här: Olika partier i vill att skattepengarna ska gå till olika saker, och det är ju det som våra olika partiers skattepolitik bygger på också. Jag skulle inte vilja gå ut och till exempel ha en folkupplysningskampanj som förklarar vad tycker att skattepengarna ska gå till. Den delen, fru talman, håller jag alltså inte alls med om. En sådan här folkupplysningskampanj skulle i så fall innebära en valkampanj där partierna för ut sina ståndpunkter och sin syn på skattepolitiken. Det som tog upp först kan jag däremot tycka är intressant. när du utvecklade det och jag förstod det kan jag faktiskt se en poäng i det. Så skriv en motion , så får vi se om vi kan bifalla den i utskottet! 58 () replik: Det var glädjande och något oväntat att få stöd för den idén. Det återstår att se hur man följer upp detta. Jag vill gå vidare med diskussionen om statens prisinformation och statens ansvar för att se till att medborgarna är informerade om vad det höga belopp som de betalar in faktiskt också går till. Detta borde ju vara av demokratisk delaktighet, just dessa tider när man hanterar sin deklaration, så att man då mer än tänkte tanken vad man faktiskt betalar in och vad man får för pengarna. Men så är det ju inte. Det är enklare än någonsin att deklarera . Man kan till och med hör och häpna, höll jag på att säga göra det via SMS. Tänk om vi skulle ha möjlighet att få finansiell rådgivning via SMS eller om vi kunde göra stora dealar med företag via SMS. Här gör vi den enskilt största dealen vi gör, den med staten, den med politiker som . Det här ger en känsla av: Fundera inte så mycket över hur mycket du betalar in eller vad det går till, utan skriv bara på så blir det här klippt och klart och fixat gör det gärna via SMS. Vilken signal ger det vad gäller den demokratiska delaktigheten? När vi pratar om prisinformation är det här ett angeläget och aktuellt perspektiv. Svenska folket har rätt att veta vad deras pengar går till och hur mycket man betalar in. Det är faktiskt fundamentalt just för statens ansvar för sin prisinformation gentemot medborgarna. Det handlar inte om nivån på skatterna. Det jag skulle vilja se en upplysningskampanj om är faktiskt just kunskaperna, att svenska folket har de rätta kunskaperna om hur mycket man betalar in och vad man får för valuta för pengarna. Skulle ställa sig bakom en sådan kunskapskampanj? 59 () replik: Ja, vad får skattebetalarna för det de betalar in? Det finns ju alltid de som i sina deklarationer, fru talman, skickar in bilagor där de skriver till exempel: Jag har inga barn och är aldrig sjuk, och därför vill jag inte betala in några pengar till att andra människors barn ska gå i förskola på min bekostnad. Men jag tycker inte att det är sjyst. Vi har ett system i som innebär att vi mer eller mindre har någon form av solidarisk skattefinansiering och solidariskt skatteintag, där de som har mer betalar in mer skatt och där de som har mindre betalar in lite mindre. Jag skulle i och för sig önska att de som har väldigt lite pengar kunde betala ännu mindre, men det är också en annan diskussion. Det är alltså inte så enkelt, , som att sätta ett likhetstecken mellan det här och den förenkling av självdeklarationerna som jag tror att jag och är överens om är det som flertalet av människorna i allmänhet har efterlyst, nämligen att kunna ha ett mer förenklat sätt att deklarera. Det är de som inte gör några ändringar i sina deklarationer som kan skicka SMS:et. Gör man några ändringar så kan man inte det, utan då måste man ju redovisa det på blanketter. Så jag går inte med på några likhetstecken, fru talman, mellan förenklingarna i deklarationerna och att gå ut i någon kampanj där man fortsätter en diskussion som jag tycker faktiskt är rätt ointressant och handlar om människor med egoistiska skäl. Tänk den som säger: Ja, men jag har ju bara betalat in så här lite i skatt och jag har varit sjuk och fått tillbaka så och så mycket från skatteintäkterna! 60 (): Frågan om självdeklarationen har ju egentligen inte med ärendet att göra över huvud taget, men eftersom debatten nu har blivit så het måste jag ändå börja med att kommentera den. Jag kan liksom säga: Varför inte? Men det man glömmer är ju att det inte bara handlar om vad man betalar via skattsedeln utan också om vad man får tillbaka. Då tycker jag att man även kunde ha en deklaration av vad en tjänst hade kostat utan den subvention som skatten innebär. Vad hade till exempel intensivvård på sjukhuset kostat om man inte hade betalat in den här skatten? Det hade kunnat röra sig om tusentals, tiotusentals eller till och med . Det tror jag skulle få folk att fundera lite. Då retar man sig kanske inte bara på hur mycket man betalar utan funderar också på hur mycket man får tillbaka. Man ska inte heller glömma att man har fått väldigt mycket tidigare i livet, när man gick på förskolan, när man var liten och gick hos tandläkaren, när man gick i skolan allt det som barn och ungdomar behöver innan man blir självförsörjande, till exempel hela utbildningssystemet. Det är ju det man är med och betalar till i solidaritet gentemot dem som betalade när man var ett litet barn. Sedan kanske man betalar skatt som går till de personernas äldrevård eller sjukvård. Det är alltså inte så enkelt att man förlorar de pengar man betalar in i skatt, utan man får så oerhört mycket tillbaka, både till sig själv och till ens barn och föräldrar. Jag är öppen för en folkbildningskampanj, men det är också väldigt viktigt att komma ihåg att självdeklarationen ju inte är en vara vilken som helst där man kan säga: Oj då, betalar jag så mycket i skatt då vill jag inte ha den här varan och då skickar jag inte in min deklaration. Detta är ju inte förhandlingsbart, utan alla måste betala sina skatter, och sedan får man göra sitt val när det är ordinarie val. Det är då man bestämmer hur det kommer att vara och hur skattesystemet kommer att se ut. Men jag tycker att det är en intressant fråga som väcktes. Det ärende som vi ska behandla det är nästan så att man har glömt vad den handlar om eftersom den här diskussionen har väckts handlar om att utvidga den prisinformationslag som vi har till fler tjänster på grund av att samhället har förändrats. Konsumenterna behöver veta vilka tjänster som finns på teleområdet och vad gäller el, finansiella tjänster med mera. En fråga som togs upp var rädslan för att detta skulle leda till någon form av detaljreglering som skulle göra mer skada än nytta. Därför är det väldigt positivt att man inte har låst fast sig i det här betänkandet, utan att närmare föreskrifter ska utarbetas av regeringen eller av de myndigheter som regeringen utser. Det möjliggör just att man anpassar reglerna efter de speciella tjänster det gäller så att det inte får negativa konsekvenser. En självklar sak är till exempel detta med prismärkning. Det är inte alls självklart att prismärkning ska vara på varan. Det kan lika bra vara precis i anslutning till varan. Jag har själv retat mig när prislappen till exempel sitter rakt över innehållsförteckningen på varan eller ännu värre rakt över datummärkningen. När man sedan stoppar chipsen eller vad man nu har köpt i munnen smakar det inte alls som man förväntar sig, och så river man bort prislappen och ser att: Oj då, det här har gått ut för länge sedan! Sådana här problem kan ju uppkomma på en massa andra områden också, så givetvis får man utforma det på rätt sätt. Har man en unik vara och det inte finns liknande varor på andra områden blir det väldigt svårt att göra en prisjämförelse. Det finns en poäng i det. Det är ändå positivt att man har jämförpris som huvudregel. I de allra flesta fall kan man säkert hitta prisjämförelser och i de fallen tycker jag att det ska vara med. Det har diskuterats att det är olyckligt att och har dubbla roller, att de är både tillsynsmyndighet och part i domstolen. Dessutom är de normgivande och utformar speciella föreskrifter. Jag ser inte det som ett problem. Huvuduppgiften för konsumentverk och konsumentombudsman är att se till konsumenternas bästa och se till att de regler som finns upprätthålls. Därmed tycker jag att det tvärtom är positivt att följer med i alla instanser och ser att det fungerar. Då kan man kanske märka i en instans om något inte fungerar tillfredsställande och skicka ut de signalerna, så att hela processen från normgivning till anmälan till domstol fungerar. Det står också väldigt tydligt angivet att måste iaktta objektivitetsprincipen. Det är ju en myndighet och inte en part vilken som helst i den bemärkelsen. Det är heller ingen förändring mot tidigare. Inom många andra förvaltningsområden har man också den ordningen. Ytterst är det domstolen som självständigt fattar sitt beslut oavsett vad eller någon annan tycker, och det är det allra viktigaste. Det finns en annan motion som gäller funktionshindrade och deras speciella möjligheter att få information om pris och jämförpris. Där skulle jag vilja svara att det står uttryckligen i propositionen att man ska tillgodose olika konsumentgruppers behov. Där ingår givetvis funktionshindrade som har speciella behov. Vi förutsätter att man kommer att tillgodose även funktionshindrades behov när man kommer med närmare föreskrifter. Det finns en oro för att detta skulle kunna störa konkurrensen, att det blir för rigorösa regler. Jag kan se en poäng i att ha priset och prisjämförelser tydligt angivet, och det är att gynna konkurrensen. Det innebär att konsumenterna blir mindre trogna. Därmed straffas de företag ut som har för höga priser och är oseriösa. Där skulle man kunna pressa priserna och få upp kvaliteten. Om det blir orimliga krav som ställs på företagen måste givetvis den myndighet som utfärdar föreskrifter tillgodose behoven. Jag var inne på det tidigare. Det finns ytterligare en garanti i form av de föreskrifter som redan finns när det gäller Simplex, alltså att man ska förenkla för småföretag så långt det någonsin går. Det gäller inte bara inom näringslivet även om har hållit på med detta. Det gäller alla myndigheter som ska tvingas till det, och det blir naturligtvis tillämpligt här också. Därmed balanserar man konsumentintresset och företagens intresse, konkurrensintresset. När det gäller harmonisering på EU-nivå vill jag säga att det inte handlar om att antingen harmonisera eller ha regler på nationell nivå. Det framställdes i någon mån så tidigare. Vad det handlar om är ifall vi ska ha harmonisering eller minimiregler. Det betyder inte att man lämnar över till länderna att göra som de vill. Om det finns minimiregler innebär det att länderna tvingas nå upp till en viss ribba. De länder som är mer ambitiösa kan däremot gå längre. Det är egentligen mycket positivt att ha minimilagstiftning. Det innebär att måste förbättra sig där vi ligger under EU-genomsnittet men kan å andra sidan vara mer ambitiöst där vi ligger över. Harmonisering kan ändå bli aktuell. Det finns exempel på det just inom detta område. Det prismärkningsdirektiv som EU har utfärdat handlar om exakt det vi har diskuterat här, att priset måste anges tydligt och att det också måste anges jämförpris. Prismärkningsdirektivet är under översyn. Där diskuteras harmonisering, det vill säga det går precis den väg som har efterfrågats med mer av harmonisering. Vi vill ändå slå fast att harmonisering inte alltid är det bästa. Harmonisering innebär likriktning, alltså att de som ligger under ska höja sig. I värsta fall kan det innebära att de som redan har en hög nivå kanske tvingas sänka sig. Därmed är harmonisering kanske inte det bästa. Däremot finns det poänger med det om man har mycket gränsöverskridande handel, så att det inte blir alltför stora skillnader. Det pågår mycket på detta område. Vi vill se till konsumenternas bästa. Om harmonisering är bäst för konsumenterna så tar vi det. Om det inte är det så tar vi minimiregler. Avslutningsvis går jag över till frågan om en stor stark. Jag är själv ingen storkonsument av starköl. Det är vid vissa speciella tillfällen. Jag tycker ändå att det är en viktig fråga. Därför har regeringen lämnat över den för utredning, och utredningen kom fram till att det inte fanns något speciellt behov av att ange alkoholhalt och storlek på glaset. Det var till och med , som ju ska se till konsumentens intresse. De motiverar det med att konsumenterna själva inte upplever problem med att jämföra priser och kvalitet. Det räcker att man har varit på stället en gång. Sedan kan man själv känna efter hur man känner sig. Det kan bli avgörande för om man går dit igen och för om man berättar för bekanta om stället. Vi ser inte det behovet.