prot · GR09127 · 2004-06-14 00:00:00 — har frågat mig om jag avser att ta initiativ till att personer som döms till utvisning från efter avtjänat straff för allvarliga brott också kan avtjäna sitt straff i hemlandet och vilka initiativ jag avser att ta för att detta synsätt också ska prägla samarbetet inom brottsbekämpningen i EU. Samarbetet regleras av flera internationella instrument. De viktigaste är europeiska konvention om överförande av dömda personer och dess tilläggsprotokoll . Såväl konventionen som tilläggsprotokollet har införlivats i svensk rätt. Överförandekonventionen bygger på samtycke; straffverkställigheten kan överföras bara om båda staterna och den dömde samtycker till överförandet. Med stöd av tilläggsprotokollet kan överförande ske mot den dömdes vilja, bland annat om den dömde ska utvisas. Som påpekar är det inte ovanligt att svenska medborgare som döms till fängelsestraff utomlands får avtjäna straffet i . Jag ser det som en självklar utgångspunkt att personer med stark anknytning till som dömts utomlands ska få avtjäna sitt fängelsestraff här om de vill det. Kriminalvården arbetar emellertid intensivt för att personer som har dömts här men som har hemvist i något annat land ska avtjäna straffet där, särskilt om den dömde ska utvisas. Redan tidigt under verkställigheten undersöks möjligheten att överföra fängelsestraffet till det land personen sannolikt kommer att utvisas till. Det är i det landet som en anpassning till livet efter fängelsevistelsen bör göras. Detta är en angelägen fråga för regeringen. Regeringen har därför tagit upp frågan i regleringsbrevet för kriminalvården för . ska rapportera antalet överförda straffverkställigheter och uppskatta handläggningstiden per land. Styrelsen ska också redovisa i vilken utsträckning möjligheten att överföra verkställigheten inte utnyttjats. överfördes 239 personer, varav 189 till nordiska länder, för att avtjäna sina fängelsestraff i en annan stat. har, per , 141 personer, varav 111 till nordiska länder, överförts från . Ett tiotal personer kommer att överföras . Dessa siffror avser såväl personer som själva har velat bli överförda som personer som överförts mot sin vilja. Den senare kategorin ökar eftersom alltfler länder ansluter sig till tilläggsprotokollet och alltså accepterar att dömda överförs mot sin vilja till sina hemländer. uppmanar i olika kontakter länder som ännu inte har anslutit sig till tilläggsprotokollet att göra det. Detta gäller särskilt i de fall det finns många av det landets medborgare i svenska fängelser. Låt mig mot den bakgrunden svara att arbetar aktivt för att straffverkställighet ska ske i det lämpligaste landet. Vi kommer att fortsätta att arbeta lika aktivt i frågan som . Jag vill avslutningsvis också nämna att kommissionen har kommit med en grönbok (KOM [2004] 334 slutlig) som bland annat behandlar frågor om hur överförande av straffverkställighet kan effektiviseras inom EU framöver. avser att aktivt delta i sådana förhandlingar. 178 (): Jag börjar med att tacka för svaret. Jag är nöjd med innehållet i det, och jag är också glad att jag har fått lära mig den riktiga benämningen på det som jag egentligen frågar om. Jag skulle ändå vilja komplettera med ytterligare några frågor och synpunkter i anledning av detta. Först vill jag instämma i det som justitieministern säger om skälet till att detta är en viktig princip när det gäller verkställighet av straff. Detta anger jag också i min interpellation. Det är en princip som gäller svenskar som riskerar eller riskerar att avtjäna sina straff i andra länder, men likaväl människor som kommer från andra länder och begår brott i . Det är lättare att återanpassa människor som har nära anknytning till ett land, med anhöriga och släktingar och sin normala sociala miljö. Jag vill också nämna två andra skäl som inte minst är viktiga för oss med anledning av att det blir en belastning för vårt eget lands rättsapparat när vi också måste ta ansvar för verkställighet av straffet. Det blir en signal till personer som kommer från andra länder och som är medvetna om eller har utgått ifrån att risken för utlämning är ganska liten. Därför skulle en signal av den här typen, att hårdare och mer bestämt avvisa personer för verkställighet av straffet i deras hemland, vara bra. Det ger oss också utrymme i vår egen kriminalvård att klara de problem som gäller personer som kommer från vårt land och som ska fortsätta efter det att straffet har verkställts i vårt land. Jag vill ställa några kompletterande frågor som utgår från detta. Min interpellation gällde enbart dem som är dömda till utvisning efter verkställt straff. Justitieministern antyder här och jag har lärt mig efter att ha läst konventionen och tillägget till den att möjligheten finns också när det gäller personer som inte har dömts av svensk domstol till utvisning. Det är ungefär 230 som fick möjlighet att genom tillämpning av konventioner eller genom överenskommelser avtjäna sitt straff i sitt eget hemland. Men vi har ungefär så många personer om man bara räknar in dem som har dömts till utvisning som trots allt avtjänar sitt straff i trots att flertalet eller i varje fall en stor andel av de länder som de kommer ifrån har skrivit under både konventionen och tillägget. Jag har en fråga som gäller hela gruppen, alltså av dem som avtjänar straff i fängelser och kommer från ett annat land. Det är sannolikt inte mer än någonstans kring av dem som blev aktuella för att överföras för avtjäning av straffet i hemlandet. Frågan som jag vill ta upp gäller de länder som inte har ratificerat tillägget till konventionen. Ett antal av dessa länder är länder som ingår i samarbetet i den europeiska gemenskapen, till exempel , och . Jag vill fråga justitieministern vilka möjligheter vi har genom den att aktualisera frågan om ratificering av både konventionen och tillämpningen av den inom ramen för EU-samarbetet. 179 Justitieminister (): Jag ska svara på frågorna. Det finns fall där det inte är meningsfullt att sätta i gång arbetet med överförande. Det gäller helt enkelt de straff som är alltför korta. har en tradition jämfört med många andra länder med relativt korta fängelsestraff där man i andra länder inte har fängelsestraff alls. Det finns alltså en del fall i . Men det är som sagt inte de fallen som vi primärt är ute efter, för då hinner man i vissa fall inte ens påbörja processen förrän fängelsestraffet är avtjänat. När det gäller kontakter med andra länder har vi delvis kontakten med de länder som har skrivit på. Det är inte så som kanske både jag och andra har sagt tidigare att det är andra länder som inte gör någonting. Det finns faktiskt en ganska stark vilja hos andra länder att vara med i arbetet. Jag har talat med , jag har talat med ett par av de baltiska staterna som har varit med om det här och även med . Det finns alltså ett starkt intresse. Självfallet är jag också angelägen om de länder som inte har skrivit på och att när tillfälle ges försöka förmå dem att skriva på. Det gäller särskilt de länder som finns inom ramen för EU, för jag tycker att principen om att det är bättre att avtjäna straffet i sitt eget hemland där man sedan också ska fortsätta leva är utmärkt. Vi förefaller vara rörande överens om detta. 180 (): Jag är också glad över att vi har samma synsätt på detta. Men jag skulle ändå vilja komplettera med ytterligare två frågor som har att göra med dem som faktiskt döms till utvisning efter avtjänat straff. Enbart en tredjedel av dem som blev dömda till utvisning har fått verkställigheten i sitt eget hemland. Jag skulle vilja fråga vad skälet är i dessa fall. Jag kan förstå att längden på straffet är viktig när det gäller rent generellt. Men när det gäller de som är dömda till utvisning tycker jag att en generell princip borde vara att frågan om tillämpningen, verkställigheten av straffet i hemlandet, ska aktualiseras ganska omgående. Den andra frågan har med detta att göra. Anledningen till att jag ställer min interpellation är att jag blev uppringd av en nämndeman som var mycket upprörd över en domare i ett konkret fall. När frågan aktualiserades om vederbörande kunde avtjäna sitt straff i hemlandet, dömdes vederbörande till utvisning. Men det som låg till grund för beslutet var att vederbörande skulle avtjäna sitt straff i med motiveringen att man har mindre humana straff och fängelser i andra länder. Det tycker jag inte är något som en domstol ska bedöma, utan det ska regleras i de avtal som vi har med de enskilda länderna. Jag har testat med några andra domare och lagmän som inte är informerade eller medvetna om att regeringen gör den prioritering som anges i justitieministerns interpellationssvar. Jag skulle därför vilja fråga: Vad gör regeringen för att informera också dem som dömer brottslingar från andra länder om att det här är en angelägen fråga som regeringen vill att man ska arbeta hårdare med? 181 Justitieminister (): Det måste vara 2003 och inte 1993 som avser. Om det är 2003 som avses kan jag inte svara på frågan om statistiken. Jag kan bara säga att vi driver på detta och att det är kriminalvården som arbetar med det. Det är ett relativt nytt förfarande. Men jag tycker att det framgår inte bara av statistiken utan av det antal överklaganden som kommer in, och som vi i regeringen har nästan , att man faktiskt har kommit i gång i processen. Och jag tror att vi kommer att se en stor ökning av detta framöver, vilket vi alltså är positiva till. Sedan vill jag säga en sak när det gäller domare. Domarna ansvarar inte för överförandet. Det är inte en domares uppgift. Det tycker jag räcker som svar. Det ska bedömas huruvida det ska ske utvisning eller inte. Sedan är det andra som ska ta vid vid ett eventuellt överförande. Överläggningen var härmed avslutad. 31 § Svar på interpellation 2003/04:533 om polisens och möjligheter att verka på 182 Justitieminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att tydliggöra statens beslutsamhet att motverka smuggling via också och för att denna insats kommer att vara effektiv också genom den polisiära tillikauppgift som ska vara rättsväsendets första försvarslinje mot smuggling och liknande brottslig verksamhet. Frågan om och polisens verksamhet på har debatterats flitigt i kammaren . Som jag sagt tidigare är det finansminister som svarar för tullfrågorna, medan jag är ansvarig för frågor som rör polisen. Jag vill därför understryka att jag inte har för avsikt att här föra en debatt om hur och var kommer att bedriva sin verksamhet inom ramen för den nya organisationen. Jag vet dock att och har slutit en ny överenskommelse som går ut på att ska utföra vissa tullkontroller åt . I korthet handlar det om att polisen utöver sin ordinarie personkontroll i vissa fall ska utföra varukontroll när underrättelseinformation visar på sådant behov vid flygplatsen i och i hamnarna. Avsikten är att polisen ska göra den akuta inledande varukontrollen. Om underrättelseinformation visar att vissa flyg eller fartyg behöver kontrolleras , ska ta över ansvaret för kontrollen. På vissa andra håll i landet ska i sin tur enligt överenskommelsen utföra uppgifter som ankommer på polisen, exempelvis personkontroller. Jag utgår från att och i och med denna överenskommelse har utarbetat samarbetsformer så att såväl tull- som polisverksamheten på kan upprätthållas på ett godtagbart sätt även . 183 (): Jag ber att få tacka justitieministern för svaret. Jag vet att justitieministern är en fotbollsintresserad person, och jag förstår därför hastigheten i svarsavlämnandet. Det är mycket intressanta fotbollsmatcher som avhålls. Och huvudmatchen går som bekant på träningsanläggning. Jag hoppas att fru talmannen också kommer att titta på den. Vi har en intressant förmatch mellan och som påbörjas om någon timme. Just nu spelar tydligen några andra länder, och vi hoppas på stor framgång för . Låt mig säga att den viktiga frågan här är vad som menas med tillikauppgift. Men jag ska börja i en annan ände. Jag har som statsrådet indikerar tagit upp situation . När man frågar finansministern hänvisar han gång efter annan till att befogenheter handläggs av justitieministern. När man frågar justitieministern hänvisar han i sin tur till att frågor handläggs av finansministern. Det är lite grann av ett moment 22 i detta. Det är inte riktigt lätt att få reda på detta. Men jag vill likväl tacka för detta svar. Jag finner för min del att denna tillikauppgift är en intressant formulering som finns i egen utredning. Jag tycker att det delvis är en sensationell uppgift som finns här, och jag välkomnar i och för sig den, nämligen den samverkan som antyds mellan polisen och tullens tjänstemän. Statsrådet har väl formulerat vad det rör sig om personkontroll och viss varukontroll. Min partivän i har ofta påpekat det angelägna i att rättsväsendet utnyttjar sina resurser till fullo när det gäller gränskontroller. Han har mycket starkt understrukit vikten av att man suddar ut gränserna. Det är detta som ligger i tillikauppgift. Statsrådet redogör nu för något som jag inte kände till tidigare, nämligen att och har slutit en ny överenskommelse om dessa frågor. Jag tror för min del att det är en riktig väg att gå att polisen nu ska utföra vissa saker som tulltjänstemän har gjort. Den fråga som reses i detta sammanhang är naturligtvis om polisen verkligen har de resurser som man behöver det är något som vi ofta diskuterar när man nu har dragit in tullverksamheten på . Den var inte stor. Detta gäller såvitt jag förstår inte bara , utan detta är en verksamhet som man skulle kunna utsträcka till många andra geografiska områden i landet, till exempel till viktiga hamnar, i och så vidare. Jag skulle slutligen vilja fråga statsrådet om det är en ny policy som här antyds, och vilka återverkningar som denna samverkan skulle kunna få som jag tycker är väldigt positiv, och som jag tror kan motverka den smuggling som vi båda är helt överens om är mycket angelägen att beivra. 184 Justitieminister (): Jag förstår att det kan utgöra ett problem vid en interpellationsdebatt att ansvarsområdet ligger på flera olika departement. Inte desto mindre kan fördelningen av ansvarsuppgifter inte avgöras helt utifrån att de ska passa in i interpellationsdebatter. Och oavsett det är det i varje fall ingenting som jag har möjlighet att påverka, utan det är ett faktum att vi har olika ansvarsområden. Och det är klart att tullen har med skatter att göra. Detta uppdrag har alltså getts, och jag tror att det handlar om att man ska försöka fortsätta att utveckla samordningen och samarbetet mellan de olika myndigheterna på detta liksom på andra områden. Det har varit alltför täta väggar tidigare. När det gäller den satsning som kommer att behövas när polisen tar över uppgifter kan jag bara upplysa om det som jag har sagt vid flera olika tillfällen, att sedan vändningen kom är det 1 100 fler anställda än tidigare, ungefär hälften är civilanställda och hälften nya poliser. Då har vi inte räknat med dem som har examinerats . Den här prioriteringen kommer att fortsätta. Men det handlar alltså inte bara om en prioritering till polisen utan också om att förbättra samordningen och samverkan. 185 (): Vi ska kanske inte förlänga just den här debatten. Jag noterar att det finns en bestämd vilja att helt enkelt nyttja de olika resurser som finns; det är jag på det klara med. Sedan kan man alltid diskutera antalet polistjänster och så vidare. Jag vet att det är ett kärt argument från regeringen. Det finns ju andra synpunkter på detta men vi ska kanske inte så att säga göra någon sak av det. I min senaste debatt om tullen, en debatt som jag hade med statsrådet , aviserade han att det skulle göras en utredning om tullens befogenheter. Jag välkomnar även det. gäller det fotboll, fru talman! Jag ser också fram emot att få möta statsrådet i matchen efter dagens förmatch. Själv spelade jag i men inte så högt upp i divisionerna som AIK. Men kommer vi att mötas på träningsplan. Överläggningen var härmed avslutad. 32 § Svar på interpellation 2003/04:542 om barndomstol med specialkompetens 186 Justitieminister (): har frågat mig vilka åtgärder jag ämnar vidta för att ge tydliga signaler om att barn är viktiga. Hon har också frågat mig om jag är beredd att införa en barndomstol med specialkompetens inom barnmisshandelsområdet. Slutligen har hon frågat mig vilka åtgärder jag ämnar vidta för att god kunskap om utsatta barn ska finnas inom alla berörda sektorer och nivåer. I styrningen av rättsväsendets myndigheter har regeringen mycket tydligt lyft fram barnperspektivet i verksamheten och att ärenden som rör barn ska vara prioriterade. Det framkommer såväl i budgetpropositioner och regleringsbrev som i särskilda uppdrag till myndigheterna. Därutöver har regeringen vidtagit flera lagstiftningsåtgärder i syfte att stärka skyddet för barn som utsatts för våld. När det sedan gäller fråga om jag är beredd att införa en barndomstol med specialkompetens är det en fråga som har behandlats här i . Det har inte ansetts finnas något behov av en sådan ny specialdomstol. Intresset av en kompetent handläggning av mål rörande barn ansågs kunna tillgodoses på annat sätt. Några omständigheter som föranleder regeringen att göra någon annan bedömning har inte framkommit. Det är givetvis av största vikt att domare som handlägger mål som rör övergrepp mot barn har en bred erfarenhet av den aktuella typen av mål. Det är också viktigt att de har goda kunskaper om barn, barns behov och hur barn och familjer i kris reagerar liksom hur barn och andra berörda bör bemötas under handläggningen i domstol. verkar därför kontinuerligt för utbildning av domare i ärenden som rör barn, och det arbetet är högt prioriterat. Utöver sådana riktade utbildningsinsatser uppmuntras personliga initiativ från domare att höja sin kunskaps- och erfarenhetsnivå i olika frågor. Det finns därför inom de allmänna domstolarna en god kompetens hos domare som handlägger mål som rör övergrepp mot barn. Eftersom frågan om specialisering av domare är en betydelsefull del av det pågående reformarbetet inom domstolsväsendet finns det också goda förutsättningar att ytterligare stärka barnkompetensen hos domarkåren och därmed ytterligare öka kvaliteten i dömandet. Vid sidan av domarens egna kunskaper i frågor som rör övergrepp mot barn finns dessutom möjligheten att låta sakkunniga personer uttala sig i olika frågor som rör barn för att förbättra beslutsunderlaget ytterligare för rätten i de allmänna domstolarna, till exempel genom barnpsykologisk expertis. Med detta sagt vill jag betona att mycket kan bli bättre när det gäller rättsväsendets förmåga att hantera frågor om våld mot barn. Polisens brottsuppklaring är ett exempel på där insatser måste göras. Det är inte acceptabelt att endast en dryg tiondel av anmälningarna om misshandel mot de minsta barnen leder till att en person binds till brottet. Jag är medveten om att utredningarna oftast är svåra, men med förbättrade kunskaper hos personal i yttre tjänst, tidiga kontakter med åklagare, tydligare riktlinjer med mera är jag övertygad om att uppklaringen kan bli betydligt bättre. Här vilar ett stort ansvar på landets polismyndigheter och att gemensamt finna vägar så att handläggningen av dessa ärenden kan uppnå högre och jämnare kvalitet i hela landet. Regeringens mål för rättsväsendet är alltså tydliga när det gäller barn som utsatts för våld av en närstående. Det har lett till att polis, åklagare och domstolar har gjort stora satsningar på det här området . Jag är dock inte främmande för att vidta ytterligare åtgärder om inte resultatet förbättras när det gäller till exempel uppklaring och effektivare rutiner för omhändertagande av offren. 187 (): Jag vill börja med att tacka justitieministern för svaret. Bakgrunden till min fråga är den omfattande granskning som gjort i 200 kommuner. Granskningen visade att inte ens två av tio polisanmälningar som gäller barnmisshandel och sexuella övergrepp leder till åtal. Långt ifrån alla anmälningar leder till några polisiära insatser över huvud taget, och i de fall de leder till en utredning kan det ha gått sedan anmälan gjordes. Anmälda fall har till och med blivit liggande i upp till två års tid utan att åtgärder vidtagits. har åtgärden sedan bestått i att fallen lagts ned på grund av brist på bevis. Barn har inte vuxnas kommunikationsförmåga. Därför måste personer som kommer i kontakt med barn under den rättsliga processen ha särskild barnkompetens. Okunskap får inte vara anledning till eller ursäkt för att barns rättigheter åsidosätts. Ett annat problem är förhörsmiljön. Den är oftast inte anpassad till barn. Om barnet kan höras i en känd miljö, till exempel på dagis, är det lättare för barnet att berätta vad det har varit med om. Men de flesta polismyndigheter saknar mobil teknisk utrustning för att klara sådana här förhörssituationer. Ekots granskning visar att gjordes 48 500 anmälningar till . Men bara 24 700 bedömdes som så viktiga att utredningar inleddes. Hur det sett ut har det inte gått att få reda på eftersom inte har några uppgifter om det. har tydliga instruktioner om att barn som far illa har rätt till samhällsskydd. Borde inte ha denna överblick över socialtjänstkontorens arbete och följa upp utvecklingen på detta område? Justitieministern säger i sitt svar att det behövs förbättrade kunskaper hos personal i yttre tjänst, tidiga kontakter med åklagare och tydligare riktlinjer samt att ett stort ansvar vilar på landets polismyndigheter och . Det har också utgått politiska direktiv om att brott mot barn ska prioriteras hos polisen. Bedömer justitieministern att polisen har tillräckligt med resurser för att klara dessa arbetsuppgifter? Det gäller oerhört många stora och svåra frågor. Debatten innan handlade också om polisen. Vår poliskår ska alltså klara av och prioritera ett antal områden, så frågan är högst adekvat: Räcker polisens resurser till där utökningen till stora delar äts upp av pensionsavgångar? 188 (): Ja, polisens resurser nämndes. finns det resurser. En bekant fick böta för att ha cyklat utan lampa. Men det var inte det som det nu handlar om. Barn, och detta, fru talman, är en viktig fråga, måste kunna lita på oss vuxna, på att vi ställer upp och gör vad som ankommer på oss vuxna när vi misstänker att barn far illa det vill säga att vi har civilkurage och mod nog att göra en anmälan till polis och sociala myndigheter. Men alltför sällan tas tecken på att barn utsatts för brott på allvar. Förskolan skulle kunna vara den instans som anmäler de flesta misstankar om brott som avser barn. Men så är det inte . Inte heller barnavårdscentralerna anmäler i särskilt stor utsträckning när de misstänker att barn far illa, när de ser barn som har blåmärken och annat. Det är väldigt sällan som de här grupperna, inklusive skolan, anmäler misstankar om att barn far illa. Min fråga är därför: Vad avser justitieministern att göra för att öka anmälningsbenägenheten hos förskola, skolpersonal, barnavårdscentraler med flera? De som anmäler att barn far illa är i största utsträckning anhöriga, grannar och släktingar till barnet. Jag menar att också måste bli mycket bättre på att anmäla till polis och åklagare. Där brister det ganska mycket . Uppfattningen finns i samhället att den som gör en anmälan sätter dit någon och att det kan göra saker och ting värre. Den trenden måste brytas, menar jag. Att göra en anmälan är att slå larm. Sedan är det upp till de rättsvårdande myndigheterna att avgöra om det har begåtts ett brott eller inte. Det är viktigt att skola, dagis och socialtjänst gör fler anmälningar. Det är en skyldighet som vi har gentemot barn. Den här interpellationen handlar om att det är få brott som leder till åtal. Det stämmer ju. Jag tror, tvärtemot vad säger, inte att problemet handlar om domstolssidan. Det finns mycket man kan göra där, som också justitieministern har tagit upp i sitt svar bland annat när det gäller utbildningar. Men det främsta skälet till att så få anmälningar leder till åtal är brister i utredningar, förundersökningar.