prot · GR0991 · 2004-03-31 00:00:00 — Utskottet föreslår därför med delvis bifall till tre motionsyrkanden en något förändrad lagtext i förhållande till regeringens förslag i detta avseende. Utskottet föreslår således att länsrätten, efter ansökan av smittskyddsläkare, ska få besluta om fortsatt isolering om det finns särskilda skäl. Utskottet tillstyrker förslaget att lagen om bastuklubbar och andra liknande verksamheter upphävs. Utskottet föreslår en konsekvensändring i lagen om gemensam nämnd inom vård- och omsorgsområdet. Utskottet tillstyrker i huvudsak övriga lagförslag och avstyrker övriga motioner. I betänkandet finns 17 reservationer och två särskilda yttranden. Med denna inledning överlämnar jag ärendet till debattörerna. 68 (): Vi ska nu debattera förslaget till ny smittskyddslag. Låt mig börja med det som är positivt i den. Det mest positiva är att den så kallade bastuklubbslagen skrotas. Det är en lag som tillkom 1987 och som avsåg att förbjuda de träffpunkter som döptes till bastuklubbar. Det är en lag som jag menar vittnar om den moralpanik som inträdde då hiv upptäcktes. Så här i efterhand kan vi också konstatera att det inte går att belägga att lagen har haft någon som helst effekt på smittspridningen. var emot den då den infördes och har regelbundet motionerat om dess avskaffande. Att så nu sker tycker vi är bra. Låt mig också konstatera att det är nödvändigt att det finns en smittskyddslag som skyddar samhället från smitta som den värnar den drabbade och garanterar dennes rättssäkerhet. Om den nu debatterade lagen har vissa förtjänster, det vill säga att man tar bort bastuklubbslagen och inrättar stödpersoner till dem som tvångsisoleras, så har den dessvärre också sina brister. Jag tänker koncentrera mitt inlägg på några av dessa brister. Jag tycker nämligen att det är uppseendeväckande att man i riksdag tänker anta en lag som innebär att man kan tvångsisolera folk utan någon bortre tidsgräns. En enig smittskyddskommitté jobbade länge med att ta fram ett betänkande kring den här lagen. Där föreslog man att tvångsisolering skulle kunna ske endast men att det skulle finnas möjlighet att förlänga isoleringen ytterligare om så krävdes. Alla partier var eniga i kommittén. har inte ändrat sig i den frågan, men det har alla andra partier utom . Jag frågar: Varför? Det kommer, som sagt, talare från de andra partierna efter mig som kan svara på den frågan. Naturligtvis kan det uppstå situationer där det är befogat med tvångsisolering av personer för att förhindra smitta. Därför ska vi ha en lag, men vi menar att tvångsisolering måste ses som ett undantag och att tvångsisoleringen naturligtvis måste begränsas i tiden. Vi kan inte ha en lag som tillåter att man i princip kan tvångsisoleras gång på gång och att det förlängs kanske fram till dödsdagen. Regeringen redovisar i sin proposition att det har ifrågasatts om tvångsisoleringen är förenlig med om mänskliga rättigheter. Det gäller det här att man inte anger en yttersta gräns för hur lång den sammanlagda isoleringstiden kan vara. Men sedan säger man: Det här har ju aldrig prövats av , och därför finns det väl ingen anledning att fundera vidare över detta. Jag tycker att regeringen ska fundera vidare över detta. Antalet personer som har tvångsisolerats i är inte stort. Det är nio stycken. Samtliga har hiv. Några har därtill flera andra smittsamma sjukdomar. De har isolerats för att de förutom sin infektionssjukdom också har en allvarlig psykisk sjukdom eller ett omfattande missbruk. I snitt har tiden för isolering varit , men några har haft isoleringstider på mellan fyra och . Det kan klart konstateras att de här personerna i första hand inte har behandlats för sin infektion utan för sin psykiska sjukdom eller missbruk. Ska de då tvångsisoleras enligt smittskyddslagen? Eller är grundproblematiken en annan? Är det något annat det handlar om? Är det vård under andra former man ska erbjuda människor som har psykiska problem eller missbruksproblem? Det tycker jag också är en fråga som jag hoppas att andra debattörer ska reflektera kring. har som sagt inte kunnat stå bakom rekommendation om hiv/aids och frågor om etik och mänskliga rättigheter eftersom den rekommendationen uttryckligen tar avstånd från alla former av tvångsisolering av hivdrabbade och aidssjuka. har byggt sin rekommendation på den vetenskapligt underbyggda kunskapen om hivinfektionen och dess spridningssätt och på att hiv de facto inte smittar genom sociala kontakter. Man har sagt att eftersom det är en sjukdom som inte smittar genom sociala kontakter så bör man inte tvångsisolera. har med en dåres envishet genom alla förhandlingar och genom utskottsberedningen framhärdat angående det förslag som lade, , att när det krävs kommuner, landsting och andra vårdnadshavare ska kunna ges utrymme att erbjuda att skaffa den vård som faktiskt de människor behöver som inte tar till sig råd och stöd. Vi ville säga att det ska finnas ett handlingsutrymme. Det har vi hävdat genom alla delar. När det kom till beredningen i utskottet visade det sig att det fanns motioner från samtliga partier utom Socialdemokraterna, regeringspartiet, som sade att man var tveksam till tvångsisolering. Man var tveksam till det förslag som lades fram i propositionen. Då försökte vi skapa en majoritet i utskottet. Om det finns något att göra kan man väl i alla fall säga att det krävs synnerliga skäl för att man ska fortsätta med tvångsisoleringen? Samhället måste verkligen visa att det krävs något speciellt om man ska förlänga isoleringen, och detta ska vara synnerliga skäl. Men till min förvåning sade , nej till det kompromissförslaget. Jag tycker att det är beklagligt. Vi hade faktiskt haft möjlighet att förändra lagstiftningen. Utskottet nöjde sig med att lägga in särskilda skäl. Alla vet att särskilda skäl inte är något starkt begrepp. Det är det som stod i propositionen från början, att man måste ange ett skäl till att förlänga isoleringen. Jag beklagar att man inte kunde bidra till att göra lagen mer rättssäker. Men , kommer säkert att förklara i den fortsätta debatten varför man valde att inte ens göra den kompromissen. Vi har också haft synpunkter när det gäller det förebyggande arbetet. har varit framgångsrikt när det gäller att bekämpa spridningen av smittsamma sjukdomar. Det har vi varit genom att jobba förebyggande med informationskampanjer. Den lag som vi nu debatterar innehåller i princip inga skrivningar om det förebyggande arbetet. Därför har vi en reservation om det också. Jag står naturligtvis bakom alla reservationer, men för tids skull nöjer jag mig med att yrka bifall till reservation nr 6, den som handlar just om tvångsisoleringen. 69 (): Låt mig först yrka bifall till vår reservation nr 10, men jag ställer mig även bakom vår andra reservation samt vårt särskilda yttrande. Inför det nu kommande beslutet måste man först fråga sig om vi behöver en smittskyddslag, vilket jag menar att vi behöver. Det är viktigt att samhället har en lag som ger möjlighet att minska spridning av samhällsfarliga sjukdomar. Det ligger i allas vårt intresse att så kan ske. Det är också viktigt att de som smittats av en samhällsfarlig sjukdom får tillgång till den vård, den behandling och det stöd som kan ges av sjukvården och samhället i övrigt. Man söker inte alltid denna vård och hjälp frivilligt, antingen för att man saknar symtom eller för att man av andra orsaker inte vill eller vågar. Det är också viktigt att den som är smittad får den information och den kunskap som behövs för att undvika att sprida smittan av okunskap eller oaktsamhet. Jag vill understryka vikten av att vi alla får kunskap om hur dessa sjukdomar sprids så att man själv kan ta ansvar i olika livs- och arbetssituationer där smitta kan tänkas förekomma. De samhällsfarliga sjukdomarna sprids via luft, vatten, blod eller vid sexuellt umgänge, ibland är det en kombination av flera olika vägar. De är ibland icke botbara, men man kan alltid lindra förloppet eller fördröja eventuella dödsfall och skapa ökad livskvalitet för de sjuka med dagens sjukvård, under förutsättning att de kommer till vård. Det är mot denna bakgrund man ska se smittskyddslagen. Det gäller att få en lagstiftning som väger ihop denna problematik, att med respekt för den enskilde individens integritet och rätt till vård och behandling skapa förutsättningar för ett skydd i samhället mot oönskad smittspridning av dessa sjukdomar. Det handlar i högsta grad om att kombinera etik, moral och humanism med ett rättssäkert handläggande inom smittskyddsområdet. Vår syn på detta utgår från den enskildes rätt att få den hjälp han eller hon behöver om man blivit smittad. Det är inhumant att inte få den hjälp som då kan erbjudas. Det är också inhumant om man ovetandes bär på en samhällsfarlig sjukdom och därmed riskerar att föra denna smitta vidare till andra i sin omgivning. Det är inhumant mot oss alla. Vi är övertygade om att de allra flesta i vårt samhälle är beredda att ta detta ansvar, att skydda andra men även sig själv mot dessa samhällsfarliga sjukdomar. Man är beredd att låta undersöka sig, låta behandla sig och också att leva efter de regler som behövs för att inte sprida smittan vidare. Information, kunskap och en bra behandlingssituation är viktigt liksom förtroende för sjukvården. Det ger förutsättningar för förståelse och att man frivilligt följer de regler som behövs för att minimera smittspridning. Eftersom man kan bära på dessa sjukdomar utan att själv ha symtom eller veta om det är smittspårning och undersökning nödvändig för att kunna konstatera om smittan spridit sig till andra. Den som bär på smittan ombeds att kontakta den eller dem som i sin tur kan ha blivit smittade för att låta undersöka sig. I de flesta fall fungerar detta bra på frivillighetens väg. Det behövs då vare sig informationsplikt eller tvångsundersökning. Men, herr talman, det finns tillfällen då frivilligheten inte fungerar av olika skäl. Vi ställer oss därför bakom informationsplikten som vi menar behövs när man inte frivilligt informerar om sin smitta. Dock måste tre förutsättningar föreligga : att man bär på en samhällsfarlig sjukdom, att man underlåter att informera om smittorisken och att den sociala situationen är sådan att smitta kan överföras. Annars föreligger ingen informationsplikt. Lämpligen sker denna bedömning i samråd med den smittade och den behandlande läkaren. Smittskyddsläkaren blir först inkopplad när behandlande läkare bedömer att dessa förutsättningar föreligger , det vill säga när den smittade inte tar sitt ansvar frivilligt och sociala situationer föreligger där smittan kan överföras. Smittskyddsläkaren har informationsplikten, inte den behandlande läkaren. Ett fungerande smittskydd kräver också möjlighet att undersöka och diagnostisera eventuell smitta hos misstänkt smittade. Jag vill här framhålla att frivilligheten oftast fungerar eftersom den som är misstänkt smittad inser och förstår vikten av åtgärden. Endast om frivilligheten inte fungerar får undersökning med tvång övervägas. har smittskyddsläkare möjlighet att besluta om detta. Det stärker därför den enskildes rättssäkerhet när det i fortsättningen kommer att krävas beslut i förvaltningsdomstol för att kunna göra det integritetsintrång som en tvångsundersökning innebär. Däremot ifrågasätter vi om andra integritetsaspekter har beaktats i tillräcklig utsträckning. Vi menar att det måste säkerställas att en misstänkt smittads identitet inte röjs som en följd av att smittskyddsläkaren ansöker hos länsrätten om tvångsundersökning. Vi vill därför att regeringen ska återkomma med förslag om hur anonymiteten för den enskilde bättre kan skyddas i dessa fall. Den nuvarande smittskyddslagstiftningens långtgående möjligheter till tvångsisolering av smittbärare har utsatts för hård kritik, och kritiken har varit befogad. Tvångsisolering får inte användas till förvaring utan måste användas aktivt för att stödja och hjälpa den som smittats, för att ge lämplig medicinsk behandling och för att åtgärda andra skäl som kan vara underliggande orsaker till tvångsisoleringen. Det kan vara missbruk, det kan vara psykisk sjukdom och det kan vara sociala skäl. Lagstiftningen måste var utformad så att det står helt klart att tvångsisolering utgör en akut och yttersta åtgärd som endast får tas till i undantagsfall där det finns en påtaglig risk för smittspridning för flera andra i samhället. Det ska givetvis inte gå att isolera någon på grundval av mer lösliga antaganden om att smittbäraren möjligen kan sprida smittan vidare. Smittskyddslagen ska heller inte kunna användas om en sanktion. Det gläder mig därför att detta synsätt tillgodosetts i betänkandet i det förslag till lagtext som föreligger eftersom begreppet särskilda skäl infogats i lagtexten. Detta stod inte i lagtexten i det liggande förslaget. Det måste jag säga till . Det stod däremot i förarbetena, men inte i lagtexten. Det innebär som vi ser det att slentrianmässig förlängning av isolering inte kan ske som ersättning för andra åtgärder som kan minska smittspridningen. Vi anser också att den enskildes rättssäkerhet stärks. Domstolsbeslut om tvångsisolering får gälla . Om isoleringstiden ska förlängas måste det ske en återkommande domstolsprövning var sjätte månad. Den enskildes rättssäkerhet stärks också genom rätten till juridiskt ombud vid länsrättens förhandlingar samt genom att möjligheter ges till personligt stöd . Den smittade eller dennes juridiska ombud har därtill rätt att kräva omprövning av beslutet när helst man så önskar under pågående isoleringstid. Man kan alltså kräva omprövning tidigare om så behövs. Rättssäkerheten ökar också genom att länsrättens beslut är offentligt och därmed kan granskas av utomstående. Vi menar därför att detta sammantaget stärker den enskilde och ger bättre förutsättningar än nuvarande lag för att undvika isolering med tvång . Vi anser emellertid att det borde vara möjligt för den smittade och det juridiska ombudet att kunna få prövat möjligheterna till sekretessbeläggning av länsrättens beslut i samband med förhandlingarna. Där beklagar jag att man säger nej. Det kan finnas särskilda skäl för att identiteten inte ska röjas i dessa förhandlingar, något som domstolen skulle ha kunnat pröva just under förhandlingens gång. Beträffande bastuklubbar hänvisar jag till det särskilda yttrande vi har. Med detta vill jag åter yrka bifall till vår reservation nr 10. 70 () replik: Det är lätt att instämma i en del av de ord som använder: rättssäkert handläggande, behandling, information och kunskap. Där har vi samma synsätt. Det vet jag. Men hur står detta med rättssäkerheten i förhållande till att Moderata samlingspartiet nu ställer sig bakom en lagstiftning där man kan förlänga en tvångsisolering i taget enligt vad som faktiskt är en princip med löpande räkning? Var ligger rättssäkerheten i det? säger också att detta med särskilda skäl stod enbart i förarbeten innan man tog initiativet i utskottet. Det är sant. Vad man gjorde var att man lyfte fram orden särskilda skäl från förarbetet till lagstiftningen. Det är ett förtydligande av lagstiftningen. Det blir enklare, och man ser det direkt. Men förarbeten är också något som länsrätten använder. Vad var det egentligen ni gjorde? Varför sade ni nej till synnerliga skäl, som faktiskt skulle ha skärpt både rättssäkerheten och lagstiftningen i det här fallet? Det är min ena fråga. Vad var det för bedömningar ni gjorde, och hur sätter ni det i relation till rättssäkerheten? Min andra fråga är följande. Vi hade en enig smittskyddskommitté. Jag vet att i den kommittén också gjorde ett mycket förtjänstfullt arbete. Men sedan har det hänt någonting på vägen. Ni säger: Vi ska inte ha tidsbestämda tvångsisoleringar, utan vi ska mer ha principen med löpande räkning. Jag är lite nyfiken på hur har resonerat. 71 () replik: I den förändring som föreslås är det som skiljer från den gamla lagen öppenheten i rättsprocessen, där man låter förvaltningsdomstol fatta beslut om fortsatt isolering under tvång. Grundbulten är att personen är smittad. Det är det ena. Med anledning av det måste man överväga: Betyder det att denna smitta skulle kunna överföras om den smittade överförs till annan vård, psykisk vård eller missbruksvård? Kan andra patienter, vårdpersonal och övriga då råka illa ut av ett eller annat skäl och ådra sig denna smitta? Det är själva smittan som är det centrala. Men för att detta inte ska bli till en slentrianmässig fortsatt förlängning där man undviker att göra åtgärder för att undanröja andra hinder måste naturligtvis tvångsisoleringen vara aktiv och inte passiv förvaring. Vi menar att detta kommer mycket bättre till uttryck. Vi menar också att öppenheten och att andra utomstående har rätt att granska denna process leder till en ökad rättssäkerhet och trygghet för den som faktiskt omhändertas för att få hjälp och stöd för att kunna hantera sin smitta och till ett bättre liv. 72 () replik: Jag delar uppfattning att rättssäkerheten i den nya lagstiftningen är bättre än i den gamla. Så långt är vi eniga. Men jag menar att det inte är värdigt ett rättssamhälle att anta en lagstiftning som innebär att faktiskt kan förlänga tvångsisolering utan yttre tidsgräns. Visst är det ett steg i rätt riktning. Men det är absolut inte tillräckligt när man tittar på vad lagstiftningen innehåller. Den motion som Moderata samlingspartiet väckte visade också en kritik mot detta. Vi har också samma grundsyn när det gäller att man måste erbjuda vård och behandling och att vi behöver förhindra smittspridning. Det sade också . Naturligtvis kan det behövas detta tidsutrymme för att man ska ordna till exempel säker vård i eller landstingskommunal regi för grundproblemet som ofta är psykisk sjukdom eller missbruk. Jag vet inte om varit och besökt Gula villan, men det har jag. Jag har träffat personer som har suttit tvångsisolerade . Mitt intryck som sedan också har vederlagts av andra är att de är där på grund av psykiska problem som gör att de har svårighet att ta råd och stöd. Är det då rimligt att sådana personer tvångsisoleras i stället för att erbjudas adekvat behandling till exempel i sin hemkommun eller sitt landsting? Är det inte en fara, , att kommuner och landsting säger: Men vi har ju möjligheten till tvångsisolering på ett annat ställe, så vi behöver inte ta fram resurserna kommunalt och landstingskommunalt. 73 () replik: Lagstiftning är komplicerat. Man kan se på rättstryggheten på många olika sätt. Det redovisar är hur det har varit och hur det är. Det är just det som vi vill ändra genom att ställa oss bakom den här lagstiftningen. Det är för att undvika isolering upp till när andra åtgärder skulle ha vidtagits. Vi menar att den här processen ger bättre möjligheter för att undvika det som har skett. Det är därför vi vill stifta lagen. får man helt klart säga att vi alla har rätt till rättssäkerhet. Även de som inte är smittade måste ha rätt att kräva av samhället att sådana situationer inte uppstår där smitta kan föras vidare utan att man på något sätt är medveten om att man utsätts för den situationen. Det är också en sida av rättstrygghet och rättssäkerhet för samhället och lagstiftningen. I det avseendet tycker vi att den här lagen är ett bra steg i rätt riktning. Den är säkert inte fulländad. Den kan säkert bli bättre. Men det är just det som den här rättsprocessen kommer att visa. Med insyn och öppenhet, juridiska ombud och personligt stöd blir det ett innehåll i isoleringen. Det tycker vi är ett steg framåt. Det kan säkert bli ännu bättre. Det ska vi jobba för. 74 (): Den proposition som vi nu behandlar tillstyrks i stort sett. Även om här är ett antal reservationer måste man säga att vi i huvuddragen är positiva i utskottet, i alla partier, till den här propositionen. Om man ska framföra någon kritik det är inget självändamål, men som oppositionspolitiker ska man ju granska regeringens göranden och låtanden så gott man kan är det som lyser i ögonen att det har tagit att få fram den här propositionen. Utredningen lades fram . Propositionen kom , alltså , om jag räknar rätt. Jag är medveten om att det inte är nuvarande folkhälsoministern som är ansvarig för detta dröjsmål. Men regeringen är ju kollektivt ansvarig, och där finns det anledning till kritik. Det tyder inte på att det här har varit något högt prioriterat arbete inom . Den andra kritikpunkten är att det har kommit ytterligare en utredning om extraordinärt smittskydd. Om man ändå skulle vänta så här länge kunde det ha varit naturligt att man hade tagit med den också i behandlingen. Det den här lagstiftningen sysslar med är ju inget teoretiskt problem, något man kan justera vid tillfälle, utan det här är ett ökande problem. Vi har en kraftig ökning av framför allt könssjukdomar, både de allvarliga könssjukdomarna och de som man kanske kan säga är något mindre allvarliga. Men klamydia med 26 000, nästan 27 000 nya fall är inte något lindrigt folkhälsoproblem. Det är ett ganska allvarligt problem. Även om de här enklare könssjukdomarna kan botas kan de också få ganska allvarliga komplikationer. Det är bra att vi nu får den här lagen, och ska jag inte säga mer om dröjsmålet. I socialutskottet har vi ägnat den här frågan en ganska noggrann beredning och haft en hearing med olika intressenter. Där framfördes också från myndighetssidan samma synpunkt om dröjsmålet. Men när det gäller den svåra frågan om tvångsisolering var nog min tolkning att det framgick av hearingen att möjligheten till förlängd tvångsisolering ibland har använts en aning slentrianmässigt. Den har framför allt kunnat tas till intäkt för att inte ordna bra alternativ. Det är naturligtvis någonting som vi nu måste komma bort ifrån. Det har väl helt enkelt inte varit tillräckligt tryck på dem som borde ordna dessa alternativ, som var inne på tidigare. Därför är det viktigt att den nya lagstiftningen inte leder till samma sak. Jag tycker att det är bra att vi i utskottet har varit eniga om att förstärka lagen. Det har redan framgått av diskussionen att lanserade ett förslag om en ännu kraftigare förstärkning genom att lägga in orden synnerliga skäl i stället för särskilda skäl. För min del måste jag säga att jag inte ser det som någonting avskräckande. Är det så att den här lagen i alltför stor utsträckning fortfarande tillämpas med förlängning av tvångsisoleringen, så att det finns tecken på att man behöver en kraftigare uppstramning, tycker jag att man bör återkomma till den frågan. Jag är inte motståndare till att skärpa lagen ytterligare något. Men jag tycker att det är bra att vi har fått en bred enighet om det här förtydligandet eller den här skärpningen, vilket man vill. Det är i denna enighets intresse som vi har anslutit oss till det förslaget, men, som sagt, med en tydlig markering av att om inte det visar sig tillfyllest bör lagen skärpas ytterligare. Jag tror tyvärr att det finns ett behov av att kunna förlänga en tvångsisolering i några extrema fall, som det står i den moderata motionen extrema undantagsfall. Därför är det svårt att sätta en absolut tidsgräns. Man får följa tillämpningen helt enkelt. Jag vill också understryka att det i utskottets ställningstagande betonas att om en annan lag är tillämplig, till exempel lagen om psykiatrisk tvångsvård eller lagen om vård av missbrukare, bör de lagarna tillämpas i första hand. Det här handlar ofta om personer som är psykiskt sjuka eller som är drogberoende, narkomaner. Det är också en viktig principiell markering som utskottet gör här. Isoleringen får naturligtvis inte pågå än vad som är oundgängligen nödvändigt. Det är starka skrivningar. Det är inget öppnande för någon slentrianmässig förlängning. Alla som är engagerade i detta kommer naturligtvis att följa tillämpningen. Även om jag har respekt för att det finns olika åsikter i den här frågan och det finns de som redan nu vill sätta en absolut tidsgräns tycker jag inte heller att det finns någon anledning att överdriva de här skillnaderna i engagemang.