prot · GR0988 · 2004-03-25 00:00:00 — Begäran utgår från en debattartikel av där han redovisar studier kring att en mycket hög andel av anmälda våldtäkter i och läggs ned, ofta utan utredning. Även om situationen kan se annorlunda ut i andra delar av landet är det givetvis mycket alarmerande. Uppgifterna pekar på att det råder stora systematiska skillnader i rättssäkerhet och rättstrygghet mellan män och kvinnor. Det är tyvärr ganska lätt, på många områden inom rättspolitiken, att se att kvinnor fortfarande i allra högsta grad har en sämre position än män. Där måste vi arbeta mycket hårt för att stärka kvinnornas rättssäkerhet. Vi i , som är ett feministiskt parti, ser inte dessa skillnader i rättssäkerhet mellan män och kvinnor som en tillfällighet, utan de är en följd av och en del av den patriarkala könsmaktsstruktur som råder i hela samhället. Överallt på jorden finns dessa strukturer, dessa mönster. Jag dristar mig att säga att de finns, som bekant, i talibanernas , och de finns här i . Det är en insikt som alltfler kvinnor och män i grunden vill bekämpa. Alltfler politiskt aktiva från olika partier debatterar och lägger fram förslag som är ägnade att i grunden ändra dessa uråldriga strukturer. Det är glädjande om också nu tar initiativ och driver på för att bryta könsmaktsordningen. Det första som måste till för att vi ska kunna få en förändring är just insikt i den ordning som råder. Medvetenheten måste bestå i att den patriarkala könsmaktsstrukturen faktiskt existerar. På det följer att vi inte eftersträvar särbehandling av kvinnor. Det är i själva verket den situationen som råder , och det vill vi ändra på. Det finns också en hel del föreställningar och uppfattningar som måste ifrågasättas. Det finns till exempel representanter för domstolsväsendet som säger att de inte kan utbilda sig i könsmaktsfrågor, eftersom det skulle kunna påverka objektiviteten. En sådan inställning hindrar en utveckling för verklig likabehandling och likhet inför lagen. Den undersökning som Diesen hänvisar till visar tydligt att det förutom könsmakt ofta är en fråga om klass och social situation. Är det således möjligt att våldta en missbrukande kvinna? Är det möjligt att våldta en prostituerad kvinna? Kan en man från överklassen vara våldtäktsman, i synnerhet när offret är en fattig invandrarkvinna? Jag menar att det är oerhört viktiga frågor att ställa. När det gäller polisens utredningar får vi inte, menar jag, hamna i fällan och tro att det enbart är en fråga om resurser. Det finns exempel på ärenden där det trots förekomst av en känd misstänkt gärningsman inte ens har blivit ett regelrätt förhör. Vi måste erkänna att det faktiskt handlar om organisation, vilja och kunskap. I det 121-punktsprogram som s, v och mp samarbetar kring finns en mängd punkter som är ägnade att förbättra möjligheterna för kvinnor och män att ha samma möjligheter, rättigheter och skyldigheter på olika samhällsområden. En del av dem har direkt bäring på arbetet i justitieområdet, och arbetet pågår för fullt. Vi kan nämna några konkreta punkter som också andra har nämnt. När det gäller till exempel människohandel har vi tagit flera viktiga beslut, och en ytterligare proposition utifrån ett samarbete mellan s, v och mp ligger just nu på rikdagens bord. Vi har också stärkt kvinnors ställning genom att införa möjligheter att besluta om besöksförbud i det egna hemmet. Ett annat viktigt område är rekryteringsarbetet inom till exempel polisen. Här har tillsatts en utredare som ska ta fram förslag till strategi när det gäller att rekrytera fler kvinnor till polisen. På socialutskottets område fattade utifrån ett utskottsinitiativ beslut om att se över hur kommunerna uppnår målet att alla kommuner ska ha handlingsplaner för stöd åt våldsutsatta kvinnor. Det uppdraget ingår för övrigt i den större uppföljningen av vad som hänt med propositionen Kvinnofrid. Detta är några exempel. En central punkt, där vi i Vänstern menar att vi fortfarande inte har nått fram, är att öka rättsväsendets kunskaper om bakomliggande faktorer till våld mot kvinnor, det vill säga könsmaktsordningen. Här vill vi i gå längre än vad som gjorts genom att nämna detta också i budgeten och i andra viktiga dokument. Vi vill se öronmärkta medel och obligatorisk vidareutbildning för alla som kommer i kontakt med kvinnor som har blivit utsatta för våld. hinner man inte med mer än översiktliga resonemang i ett så viktigt ämne som detta. Men i det lovar vi avser vi att ständigt återkomma till denna debatt om lika rättssäkerhet för kvinnor och män. 7 (): Det är inte första gången som den här frågan debatteras i kammaren, och det är inte helt lätt att få några tydliga besked eller konkreta åtgärder från justitieministerns sida. Jag kommer att tänka på den nästan landskapslagen från mitt eget . Varder lekare sårad den som med giga går, eller med fidla far, eller trumma då skall man taga en otam kviga och föra henne upp på en kulle; då skall man allt håret av svansen raka, och sedan smörja; då skall man giva honom nysmorda skor; då skall lekaren taga kvigan om svansen; en man skall slå till med vass gissel. Gitter lekaren hålla, då skall han hava det goda kreaturet, och njute det, såsom hunden gräs. Gitter han ej hålla, have tåle han det han fick, skam och skada; begäre aldrig förr rätt än en hudstruken trälinna. Att få grepp om justitieministern som ständigt hänvisar till pågående utredningar och som alltid har en ny undanflykt till hands är lika svårt som att hålla fast en piskad kviga i den rakade och insmorda svansen. Men sedan slog det mig att det här också är en träffande bild av många utnyttjade kvinnors situation i dagens . Den utnyttjade kvinnan som försöker föra sin sak till tings riskerar alltför ofta att liksom lekaren få tåla det hon får, skam och skada. Och till det stora flertalet, , som inte ens får sin sak prövad är det som om rättssamhället säger: Begär aldrig förr rätt än en hudstruken trälinna. Länge var kvinnan skyddad i egenskap av att vara mäns egendom. Fokus låg då på mannens uppträdande. Men följer inte rättstillämpningen de lagar som vi faktiskt har stiftat här i denna kammare. Därför står vårt rättsväsende inför en prövning som jag menar saknar motstycke i modern tid, eftersom gapet är så stort. När samhället förändras måste rättsväsendet gå i takt . Vi politiker kan lagstifta om jämställdhet, likhet inför lagen och mänskliga rättigheter, men när det gäller att omsätta det i praktiken bär polis, rättsväsende och de andra myndigheterna ett stort ansvar. Därför växer misstroendet nu mot rättsväsendet. Varje medborgares ansvar, kvinna som man, blir inte tydligt när lagen säger ett och domar ett annat. Jag tror att vi måste våga säga som det är. I döms man på grund av kön, hudfärg, sexuell läggning och ibland enbart på grund av det faktum att man är för liten för att värja sig. Att påstå något annat vore en ren och skär lögn. Det är bara att studera statistik och forskningsrapporter. Det är långt till likhet inför lagen. Vi vet också att många brottsoffer, inte minst utsatta kvinnor, upplever det som om polisen och rättsväsendet inte är deras. De motarbetas och blir misstrodda. Det är ett allvarligt hot mot demokratin. Än allvarligare blir det när samhället efter att ha uppmanat till att anmäla brott vänder dem ryggen. Det är som en våldtäkt, ett övergrepp, än en gång, fast begås det av rättsskipande statsmakt. Med detta i ryggen vet vi att det finns mer att önska av alla inblandade i det här viktiga arbetet just för att kunna garantera rättstrygghet för både kvinnor och män. För att nå det måste det konkreta arbetet ledas av dem som är närmast inblandade. Det handlar om poliser, åklagare och domare som måste ställa sig frågorna varför det inte är fler som anmäler, varför kvinnor dröjer med att anmäla och varför fler anmälningar inte leder till åtal. De måste ta aktiv ställning i fråga om hur de ska organisera sitt arbete för att få en bättre måluppfyllelse och därmed en ökad rättstrygghet för kvinnor. Som förbundsordförande för största politiska kvinnoförbund måste jag påtala att vi inte tycker att det är så mycket vi begär. Vi begär inte hela makten, och vi begär inte att alla ska dömas. Allt vi vill och allt vi begär är lika rätt och samma möjligheter som männen, att vi ska ha rätt att få vår sak prövad på lika villkor. Min starka övertygelse är att kvinnors misstroende mot polis och rättsväsende tyvärr stämmer och att det handlar om attityder och värderingar. Det gör det så mycket svårare att komma åt, speciellt som man upplever det som att alla berörda, inklusive justitieministern, duckar undan med utredningar, direktiv och så vidare. Vi kan presentera undersökning på undersökning, vi kan debattera timmar här i kammaren, och vi kan läsa spaltmeter i tidningarna utan att något verkligen händer. Svaret från justitieministern är att mycket pågår, och där står vi med vår frustration. Vi står med våra insmorda händer och kvigan som redan har sprungit till skogs. Min fråga till justitieministern är: Är du nöjd? Tycker du att situationen för kvinnors rättstrygghet är bra? Det är trots allt justitieministern som är ytterst ansvarig. 8 (): Vi i undrar hur det står till inom det svenska rättsväsendet när vi ser påståenden som professor i hans artikel i . Examensarbeten på juristlinjen har blivit ett allt viktigare instrument för att kontrollera rättssäkerhet och rättstrygghet i praktiken Skälet till att rättsvetenskapliga forskare måste gå till väga på detta sätt är att den offentliga statistiken på området är helfalsk och att interna undersökningar inom åklagarväsendet och polisen alltid ger en friserad bild av verkligheten. Man ställs inför ett antal frågor när man läser ett sådant påstående. Kan det vara fel och brister i utbildningen av poliser, advokater, åklagare och domare? Är det nonchalans eller är det verkligen så att man inte vill visa verkligheten? Vilken roll har medierna i att trubba av de mänskliga rättigheterna mot diskriminering och för empati och medmänsklighet? Vad är det som gör att människor inte bryr sig om sina medmänniskor utan snarare betraktar dem utifrån ett köp- och säljperspektiv? Vad gäller poliser, advokater, åklagare och domare är det kanske så att det man inte känner igen eller vet hur man ska handskas med ser man helt enkelt inte. Många kvinnor som arbetar med de frågor vi debatterar vittnar om en stor okunskap och nonchalans hos många av sina manliga kolleger. De kvinnliga kollegerna menar att de manliga inte vet vad man ska titta efter, vilka frågor man ska ställa, hur man behandlar en utsatt kvinna och hur man lämpligen ska gå på djupet för att säkerställa om det har skett ett våldtäktsbrott eller inte. Man vittnar dessutom om en jargong inom yrkeskårerna som inte är värdig anställda på svenska myndigheter. En del påståenden mynnar ut i att utsatta kvinnor får skylla sig själva. Det skulle innebära att kvinnor har blivit alla mäns egendom och att de i praktiken är lovligt villebråd, oavsett de konventioner om mänskliga rättigheter och diskriminering som har skrivit under. var kvinnor livegna och kunde underkasta sig sina män, men verkar det vara kollektivet män som vill äga alla kvinnor. Jag vill i detta sammanhang påpeka att vi inte får glömma bort att det finns många män som arbetar för att komma till rätta med problemen och jobbar för ett jämställt samhälle. Professor påpekar också i sin artikel att offrets trovärdighet, behandling och möjligheten till utredning av brott beror på var på samhällsstegen både offret och gärningsmannen befinner sig. Han pekar till och med på att åtalsrisken var som störst om en lågstatusman förgripit sig på en högstatuskvinna. Men det verkar vara slumpen som avgör vilka ärenden som går vidare till domstol. Det är alltså ett godtycke. Det förvånar att regeringen ännu inte inkommit till med ett förslag om en lag som innebär att könsdiskriminering av alla slag förbjuds, trots att vi har skrivit under en om detta. har vi bara lyckats ta beslut om en lag som förbjuder könsdiskriminering inom arbetslivet. Det innebär i praktiken att vem som helst kan diskriminera kvinnor i privatlivet utan att det går att göra något åt det. Man kan fortsätta att sprida diskriminerande budskap utan att vi kan göra något åt det. Jag ska ta ett exempel. Där kan vi se stora bilder av män på olika uppslag. När man skildrar kvinnorna är det mindre bilder med text om att gå ned i vikt. Det har vi ingen möjlighet att använda eftersom det inte finns någon könsdiskrimineringslag vad gäller kvinnor. Om vi hade haft en lag som förbjöd kvinnodiskriminering på alla punkter och inte bara i arbetslivet hade man kunnat anmäla den här årsredovisningen till JämO och starta en diskussion. Som följd kanske vi hade fått upp ögonen på fler människor ute i samhället för vad som pågår. Tycker inte justitieministern och ledamöterna i denna kammare att det är dags att ta frågan på allvar och se till att i lagstifta om och verifiera om diskriminering av kvinnor fullt ut? Då kan vi också anmäla de diskrimineringsbrott som polis och rättsväsende begår. Vi i anser att det måste bli en prioriterad fråga att komma till rätta med all slags diskriminering. 9 Justitieminister (): Vi måste alltså arbeta på bred front. Det handlar om myndighetsstyrning via regleringsbrev och andra kontakter med myndigheterna. Mycket av det som efterfrågas görs just nu: familjevåldsenheter, barnhus och mycket annat. Förbättringar har gjorts, men mycket kan fortfarande göras. Mycket har sin grund i det arbete och den proposition som regeringen lade fram 2001. Vi måste fortsätta med forskningen och att arbeta med attityder. Attityder kan man inte lagstifta om, men lagstiftningen påverkar attityder. Det har vi sett i samband med lagen om barnaga och mycket annat. pågår alltså det arbete med sexualbrottslagen som jag nämnde. Som vi presenterade tillsammans med samarbetspartierna är det konkreta förslag. återstår det tekniska juridiska arbetet. Det pågår för högtryck på departementet. kan man lägga fram ett konkret lagförslag. Detta kommer att ha stor betydelse även för attityder. Det är ett väldigt omfattande arbete, 75 större eller mindre ändringar. Jag kan naturligtvis inte nämna alla, men några kan nämnas utöver den utvidgning av våldtäktsbegreppet där vi har gått längre än . Det handlar om att kravet på tvång slopas helt för sexuella övergrepp på barn. Detsamma gäller ungdomar som har blivit utsatta för närstående. Det handlar om att sexköpslagen utvidgas. Det handlar om ett absolut förbud när det gäller ungdomar och allvarliga former av sexuell posering. Det handlar om att preskriptionstiderna förlängs tills barnet blivit . Det handlar om att slopa kravet på dubbel straffbarhet när det gäller allvarliga brott som har begåtts i andra länder. Det handlar om att när flera personer har gjort sig skyldiga till sexuella övergrepp ska det bedömas som grovt. Det här är bara några av de saker som jag vill nämna. det kan var och en se som har följt arbetet; det är bara att titta på vilka lagar som har stiftats har vi på område efter område gått fram med ny lagstiftning. säger lite populistiskt att det bara är utredningar och utredningar. Det visar antingen att man låtsas se en annan bild än det man känner till eller också en stor okunskap på det här området. Det är väl ändå så att det har införts en ny besöksförbudslag, att det har införts en ny lag om kvinnofridskränkning, att det har införts en ny brottsofferlag, att det har införts en ny lag om människohandel och att det har införts en ny sexköpslag. Det är väl inte utredningar. Det är ju lagar. Det borde känna till. Sedan pågår naturligtvis fortfarande arbete. Vi är inte nöjda med det här. Bland annat det som tog upp, vittnesskyddet och rättsintygen, pågår det arbete med för fullt. Vi ska fortsätta med detta vid sidan av det arbete som pågår. Vi har lagt fram en ny proposition om utvidgat ansvar för människohandel så att det inte bara ska gälla internationella brott utan även i . Det är en lag som träder i kraft . Nej, ingen av oss kan vara nöjd. Men jag vill säga, för att man ska få rätt perspektiv och balans, att mycket ändå har gjorts. Om man inte känner till det kan man som sagt ta reda på det via . Jag kan också fråga er: Finns det någon regering i hela världen som arbetar så hårt för brottsoffer som den svenska? Nämn då gärna den regeringen, men ni kommer inte att hitta den. Det finns ingen som driver på i de här frågorna i EU så hårt som gör. Ingen regering gör det. Ingen lyfter fram detta så hårt som vi gör. Det ska vi fortsätta göra. Vi ska fortsätta driva det här arbetet nationellt och internationellt. Vi har nämligen fortfarande mycket arbete kvar. Men glöm inte bort att mycket har gjorts och att de lagar som vissa inte tycks känna till faktiskt har stiftats av riksdag. Väldigt mycket har också gjorts här. 10 (): Det var en spännande diskussion, där ministern jämförs med en kviga och poliser och domare med talibaner. Jo, , har alltid varit drivande för att bryta orättfärdiga strukturer. I grunden för vårt partiprogram ligger synen om alla människors lika värde. Den går som en röd tråd genom alla våra politikområden, genom hela vårt program. För oss är det en oerhört angelägen fråga, och det är därför som vi också har begärt den här debatten. En av de allvarligaste kränkningar en människa kan utsättas för är att bli utsatt för en våldtäkt. Jag är glad att många av debattörerna har tagit upp just attitydarbetet som en viktig del. Justitieministern var inne på att lagstiftningen påverkar attityderna, och så är det självfallet. Men för att attityderna ska påverkas i förebyggande syfte behövs det mer än lagstiftning. Då behövs det offentliga samtalet där vi tillsammans funderar på hur vår samlevnad ska se ut för att alla ska må bra. Självfallet påverkas också attityder av om brott beivras eller inte. Tyvärr går utvecklingen åt fel håll. Anmälningarna om våldtäkt och våldtäktsförsök har fördubblats . Över 1 000 våldtäkter anmäldes , och många av offren är väldigt unga. Det är därför som det förebyggande attitydarbetet är så viktigt att aktualisera just . De flesta kvinnor väljer dessutom att inte göra en anmälan. Varför skulle de göra det? Varför skulle de utsätta sig för den påfrestande process som det är att berätta för okända människor om något som berört dem så illa? Statistiken i sig sänder tydliga signaler till kvinnorna om att det inte är idé att anmäla, liksom signaler till männen om att det inte är någon stor risk att begå en våldtäkt. De här unga tjejerna berättar väldigt sällan hemma hos sina föräldrar vad som har hänt. De vill inte göra mamma ledsen. I stället bär de ensamma skulden och skammen och mår dåligt. av de kvinnor som gjort självmordsförsök har upplevt våld, varav sexuellt våld är det vanligaste. En kille som anklagas för våldtäkt erkänner nästan aldrig att han har begått något brott. Hans bild är att tjejen har varit med på noterna. Ord står ofta mot ord. Det är därför som attitydfrågorna är så viktiga. I dagens Metro kan man läsa om den danska motsvarigheten till BRÅ. De har på sin hemsida någonting som kallas Säker flirt, där både killar och tjejer genom spel och övningar får lära sig om empati och hur man respekterar gränser. Det kanske är ett tips för svenska BRÅ att arbeta på ett motsvarande sätt. Vi måste också använda oss av alla de goda exempel som faktiskt finns i vårt land, varav en del har nämnts här tidigare. Vi vet att det är stora regionala skillnader. I går av anmälningarna om kvinnovåld till åtal. Hemligheten bakom framgången är ett bra samarbete mellan polis, åklagare, brottsofferjour och kvinnojour. Backar kvinnan ur drivs ärendet vidare i alla fall, vilket ju är fullt möjligt. I kan man ana att det goda samarbetet bygger nätverk för trygghet. Är justitieministern beredd att formalisera detta samarbete och göra det till en modell för hela landet? Man har uppenbarligen varit framgångsrik. Och jag har inte fått svar på min fråga: På vilket sätt tänker justitieministern stödja ett förebyggande arbete genom attitydförändring? 11 (m): Justitieministern berättade att man arbetar på bred front och att mycket görs i regeringen. Faktum är att jag tänkte att nu börjar justitieministern bli mer självgod än chefen. Han ställer frågan: Finns det någon regering i världen som gör mer i brottsofferfrågor än den svenska? Mitt svar är: Nej, förmodligen inte, för riksdag skulle inte acceptera någonting annat. De här frågorna har drivits länge i riksdag. Det är dock inte socialdemokrater som har stått på barrikaderna för att lyfta fram brottsofferfrågor sett i ett historiskt perspektiv. Medan ni socialdemokrater har ägnat kraft åt att tycka synd om bovarna har borgerliga politiker fått lyfta fram fråga efter fråga för att flytta fokus i den här debatten. Jag är väldigt glad att ministern har lovat att det snart kommer ett konkret förslag med anledning av betänkande. Vi behöver förbättra lagstiftningen, och det ska bli spännande att ta del av förslaget. Det är ju svårt att kommentera det när man inte har läst det. Det är en omfattande och svår materia, jag erkänner det, och jag har respekt för att regeringen måste utreda och fundera även om det ibland tar . Jag vill upprepa två frågor som jag ställde i mitt inledningsanförande. Den ena är vilka direktiv som kommer till för att ta itu med de ojämnheter i ambitioner och resultat som finns när det gäller att ta itu med våldsbrott och kvinnovåld. Utbildning har ministern nämnt, och det är bra. Men verkligheten är ju den att vi får höra på att det inte anmäls några kurser därför att man inte har pengar. Det är väl ett område där vi har problem, men det handlar också om hur man organiserar arbetet. Den andra frågan är om och när regeringen är beredd att påbörja en utvärdering av kvinnofridsbrottet. Det var ett viktigt steg framåt som vi var överens om här i . Signalerna är att det fungerar sådär. Jag tycker att det är viktigt att vi noga följer upp detta och ser till att de förbättringar som kan göras kommer till stånd. 12 (): Det är inte utan att jag själv också blev lite häpen över den extrema självgodhet vi fick höra här uppifrån. Vi är den bästa regeringen i världen, vi gör så mycket, ingen annan är lika bra som vi jamen herregud! Varför ser det då ut som det gör, om man gör så mycket? Det verkar vara väldigt lite relation mellan ord och verkstad. Regeringen skulle kanske anmäla sig själv till om man nu tål en granskning. Att frågan är så viktig beror på att det handlar om grundläggande mänskliga rättigheter. Vi pratar om att halva befolkning inte känner fysisk trygghet när de rör sig ute bland allmänhet eller i andra miljöer. Man är rädd för att saker kan hända. Som från justitieutskottet tidigare mycket riktigt påpekade är det skrämmande att man jobbar hårt på vissa myndigheter med att ringa in miljöer där kvinnor inte ska vara. Det känns som att man faktiskt har gett upp lite. Det är konstigt att denna myndighet nära regeringen just ägnar sig åt detta, om man nu gör så mycket, för då har man verkligen erkänt att man inte har nått så långt som man borde. Jag tror inte att det är viljan det är fel på det vill jag understryka utan det gäller det praktiska genomförandet. Åklagarna går ju på knäna, och domstolarna får slå ihop sig till flera rotlar. Antalet beredningsjurister och notarier minskas därför att man inte har resurser, beroende på regeringens strukturella underfinansiering år i och med att man får löneförhöjningar men ingen kompensation, utan man ska spara på ja, jag vet inte vad. Detta leder till att man får en verksamhet som inte fungerar. Det innebär att bra retorik och bra vilja inte kan omsättas i praktiska åtgärder så att kvinnor kan känna sig trygga. Lite mindre självgodhet skulle alltså klä även justitieministern! 13 (): Som jag underströk i mitt första anförande är det utomordentligt viktigt att dagens debatt om könsmaktsstrukturen inom rättsväsendet är ett ämne som ständigt återkommer i utskottets arbete.