prot · GR09122 · 2004-05-26 00:00:00 — Vore det inte en demokratisk förlust om han inte fick säga någonting? Tja, det beror nog lite på hur han uttalar sig, hur ofta han gör det och på vilket sätt. Börjar det framstå som ett slags kampanj för att få den självständiga att agera på ett visst sätt är det naturligtvis inte riktigt bra. När statsministern själv får frågan vad han har sysslat med då han gjort dessa uttalanden säger han att det har varit en diskussion. Han använder också, ordagrant, begrepp som debatt och utbyte av synpunkter. Använder man begreppet utbyte av synpunkter för att karakterisera statsministerns upprepade krav att den självständiga ska sänka räntan har man en lite egen definition av vad utbyte av synpunkter är. Jag föreställer mig att utbyte av synpunkter innebär att det är mer än en person som talar, men statsministerns version vilken ju passar bra ihop med statsministerns person i övrigt är att det är enbart han som talar för . Han utbyter sina synpunkter, så att säga. Frågan är nämligen: Vad ska svara på krav på sänkt ränta? När han får den frågan vid vår utfrågning svarar statsministern: ska väl hålla tal som de brukar. Det är inte speciellt klargörande. Det är uppenbart att riksbankschefen när han utfrågades av oss före statsministern var klart bekymrad över dessa uttalanden, även om han inte var så lycklig över att behöva komma till . Han nämnde bland annat ett amerikanskt exempel där den dåvarande presidenten fick det goda rådet att inte uttala sig om Federal Reserves räntepolitik, vilket han sedan följde. Detta kan nämligen missbrukas. Eller rättare sagt: Det kan leda till att det händer saker på de finansiella marknaderna som man inte vet vart de leder. Detta nämnde alltså Heikensten med tydlig adress, indirekt. Han nämnde också att det onekligen var, och kanske alltid har varit, en viss ensidighet i de här statsrådens uttalanden: Det är när det handlar om att räntan ska sänkas som statsråd börjar uttala sig. Man hör dem aldrig tala om att räntan ska höjas, sade han. Allt detta visar väl hur orimligt det är att statsråden på det här direkta sättet kräver det ena eller det andra av den självständiga och i rimlig mening fristående . Som Heikensten också påpekade kan sådana här uttalanden, särskilt om det skulle vara besvärliga tider, göra mycket stor skada och påverka åtskilligt. kanske de inte har så stor betydelse. Möjligen ledde de till att uppsköt en räntesänkning som annars kunde ha kommit tidigare; det kan vi inte riktigt bedöma. Sammanfattningsvis tycker vi att utskottets skrivning är för mild. Det står exempelvis ingenting om mångfalden av uttalanden. Statsministern har, tycker jag och det är det som är lite oroande och ligger bakom den här frågan inte visat någon riktig insikt i att en självständig riksbank bör få vara i fred för krav på exempelvis sänkt ränta. 133 SKÅNBERG (kd): I reservation 9 under avsnitt 5.1, Statsråds uttalanden angående den svenska räntenivån, är vi i utskottet överens om att det finns två ytterlägen. Det ena fallet är att statsministern och ministrarna i övrigt talar i fel tid, talar för mycket och lägger sig i för mycket. Det andra ytterläget är att det skulle uttalas ett förbud att uttala sig. De här två ytterlägena vill vi undvika. Vi uppfattade också att statsministern vid granskningen sade att dessa ytterlägen inte är någonting att hamna i utan att det är fråga om att hamna i mellanläget där man gör den goda bedömningen att man kan delta i ett samtal och tillföra någonting. Det vi ytterst har att hantera här är alltså en bedömningsfråga. Ingen förnekar att statsråd i allmänhet och statsministern i synnerhet har rätt att uttala sig, men frågan är om man går över gränsen till att det blir i fel tid eller för mycket. I redovisningen av utfrågningarna, del 3 av betänkandet, säger riksbankschefen på s. 10 att det finns ett mönster hos statsrådens uttalanden, även om det inte bara handlar om frekvensen. Därför säger vi i reservationen: Behovet av hänsynstagande är särskilt angeläget när flera statsråd vill göra uttalanden om räntesatsen. Det handlar alltså om när man går utöver vad som är rimligt. Vi reservanter menar att statsråden alltså statsministern och näringsministern här har närmat sig den gräns, och kanske till och med gått över den, där deras uttalanden är konstruktiva utan kanske rentav är kontraproduktiva och får motsatt verkan mot vad de önskade. Vi vill påtala att detta är olämpligt. 134 (): Bakgrunden till den här granskningen är bland annat en anmälan från som gällde ett av de uttalanden som statsministern gjorde. Jag är glad att vi i utskottet kunde enas om att inte granska ett enskilt uttalande utan pröva och se på helheten. Jag tycker att det har varit en intressant granskning från utskottets sida där vi har kunnat se att många har deltagit i debatten från regeringens sida, många statsråd och inte minst statsministern. Det har varit en debatt som motparten inte har haft samma förutsättningar att delta i. för inte den typen av diskussioner. Det har tidigare kommenterats av . Låt mig bara konstatera, fru talman, att av den utfrågning vi gjorde framgick det inte att statsministern såg att det fanns särskilda skäl att ta hänsyn till när det gäller just uttalanden om . De enda särskilda skäl som verkade skymta var om räntepunkterna kunde åka upp 50 punkter eller något sådant. Då fanns det särskilda skäl. Men inte i andra sammanhang. Jag tycker att det är viktigt att vi i reservation 9 från utskottet markerat att man behöver vara mer vaksam med sina uttalanden från statsråds sida när det gäller penningpolitiken. har en mycket speciell ställning. Det är en ställning som är omdiskuterad. Det finns partier i den här kammaren som önskar förändra förutsättningarna för . Det är alldeles klart. Det skapar också en speciell situation. Om man ska ändra förutsättningarna ska det finnas en majoritet för det så att man gör tydligt vad som är uppfattning i de här frågorna. Annars riskerar en gråzonssituation att uppkomma. Med detta, fru ordförande, vill jag bidra till den allmänna besparingen av tid. Jag står bakom reservationen, men jag yrkar inte på godkännande av den. 135 (): Jag har några kommentarer och synpunkter på det granskningsärende som vi debatterar just . Låt mig först slå fast att inget parti i utskottet riktar någon kritik mot något statsråd, därmed inbegripet statsministern som är den som är föremål för anmälan som ligger till grund för granskningen. Trots avsaknaden av kritik finns det som vi har hört en reservation från de fyra borgerliga partierna. Innan jag kort kommenterar vår syn på statsrådsdeltagande i diskussion om penningpolitiken och därmed önskvärd räntenivå vill jag göra några andra reflexioner som möjligen kan synas lite långsökta. För en fotbollsmatch, fru talman, finns det ett antal regler för spelet. Det är regler som alla respekterar och de flesta tycker är okej. För att tillse att reglerna respekteras och tillämpas finns det ett domarteam som så opartiskt som möjligt ska följa och granska vad som händer på planen. På ett liknande sätt finns det regler för hur roll- och maktfördelning ska vara mellan regering, myndigheter och riksdag. Jag är mycket väl medveten om att KU inte är några domare men har att granska hur de spelregler vi har för samspelet mellan regering, riksdag och myndigheter fungerar och efterlevs. För mig, fru talman, har det ett stort egenvärde att den granskning som KU gör kan ske så långt möjligt utan partipolitisk taktik. Å andra sidan ligger det naturligtvis i sakens natur att någon dimension av agerandet styrs av partipolitiska hänsyn. Men när det blir alltför uppenbart tror jag att det är mycket stora värden som står på spel. Den som agerar på det sättet tar på sig ett mycket stort ansvar. En förutsättning för KU:s auktoritet och därmed legitimitet, både i och ute i samhället, är att granskningen är saklig och görs utifrån rent konstitutionella utgångspunkter. För att återgå till liknelsen med en fotbollsmatch är det naturligtvis så att en match lätt riskerar att urarta om domaren ensidigt dömer till ena lagets fördel, om domarteamet ständigt gör helt skilda bedömningar. Om KU:s trovärdighet som opartisk granskare och bedömare undergrävs riskerar vi ett liknande fenomen men av helt andra dimensioner. I det nu aktuella granskningsärendet kan jag inte låta bli att känna att det finns ett mått av partipolitisk taktik bakom den reservation som finns. Sakligt sett finns det en problematik Skånberg var inne på det. Det finns en målkonflikt mellan å ena sidan allas yttranderätt och å andra sidan ett instruktionsförbud visavi . Visst finns det en målkonflikt därvidlag. Den målkonflikten har KU tagit upp i tidigare granskningar och pekat på. De påpekandena upprepas, både i majoritetens och i reservanternas text på motsvarande sätt som man gjort tidigare. Men den här gången vill de borgerliga partierna gå något lite längre. Enligt min mening gör man det dels med ett ostyrkt påstående, dels med i grunden en ytterligare inskränkning i den ena av de här polerna, nämligen möjligheten för statsråd att delta i en allmän diskussion. Om man tittar på texten är det två meningar som skiljer mellan majoriteten och reservanterna. Den första är, enligt min mening, en något försåtlig antydan om att syftena med uttalandena skulle vara att påverka , alltså stå i strid med instruktionsförbudet. Den antydan tycker jag saknar stöd i vad som har kommit fram i granskningsarbetet. Man kan ha den uppfattningen, men jag menar att det inte har belagts i det granskningsarbete som har förevarit. Därför saknar den invändningen i reservationen relevans. Det andra är att behovet av restriktivitet från statsrådens sida skulle bli större enligt den borgerliga reservationen om mer än ett statsråd har samma uppfattning eller i vilket fall om de som har samma uppfattning talar om det så att det blir mer än en som utåt visar att de har samma uppfattning. Syftet med att vi skriver någonting från utskottet måste väl rimligen vara att det på något sätt ska vara vägledande för regeringen om hur den kan och ska agera . Då tycker jag att texten i den borgerliga reservationen ställer fler frågor än vad den besvarar. Jag skulle vilja framhålla några aspekter till beträffande det här granskningsärendet. Frågan om instruktion eller inte är ganska subtil. Man skulle kunna ställa frågan: Vad är en instruktion? Det tror jag inte att det går att svara på. Det går inte att avgränsa det på något tydligt och enkelt sätt. Den frågan tror jag egentligen bara kan besvaras av den som skulle känna att han eller hon blir utsatt för att få en instruktion. Jag hävdar att det i det här fallet är solklart att inte uppfattade statsministerns uttalande som en instruktion. Jag ställde den frågan vid utfrågningen av riksbankschef , och jag hävdar att han då gav klart besked. Man uppfattade det inte som en order eller en instruktion. Så uttryckte jag mig vid det tillfället. Dessutom måste jag få säga att jag för egen del skulle tycka att det var himla märkligt om landets statsminister inte skulle kunna delta i en diskussion om ett så väsentligt inslag i den ekonomiska politiken som just penningpolitiken. Om man utgår från två ben, penningpolitik och finanspolitik, skulle det vara omöjligt för statsministern att offentligt få ha en uppfattning om det ena benet. Jag kan tycka att reservanterna, om man skulle göra en politisk bedömning, i så fall skulle ha mer fog för att kritisera tystnad. Om landets statsminister inte deltog i diskussionen tycker jag det skulle vara mer fog för kritik. Jag tycker faktiskt att det är en skyldighet för ledande politiker att delta i diskussionen om penningpolitiken. På vilket sätt skulle demokratin och den ekonomiska politiken stärkas om instruktionsförbudet skulle tolkas på det sättet att det förbjuder en öppen diskussion om och penningpolitiken, att det skulle vara föremål för tystnad från ledande politiker? Jag var inte med när instruktionsförbudet beslutades, men jag kan aldrig tänka mig att det var det som var avsikten. I grunden tror jag i stället att det här handlar om vilken tilltro till och förtroende för vi har. Vilken tilltro har vi till integritet och förmåga att hävda densamma? Där är jag helt trygg i min uppfattning. Men det kanske är där vi skiljer oss åt mellan majoritet och reservanter. Slutligen, fru talman, vet jag inte om någon har yrkat på godkännande av reservationen. I händelse av att det har gjorts eller kommer att göras yrkar jag på godkännande av majoritetens ställningstagande i det här avsnittet. 136 () replik: Den konstitutionella grunden för det här ärendet är naturligtvis det instruktionsförbud som finns. Här säger helt tydligt att det inte är alldeles glasklart vad en instruktion är. Det behöver inte vara så att en statsminister till exempel säger: Jag instruerar härmed . Så har han inte uttryckt det. Men om en statsminister och ytterligare en minister vid ett flertal tillfällen, med olika formuleringar, antyder eller säger rent ut att borde sänka räntan börjar det närma sig någonting som man bör vara kritisk mot. Sedan återstår frågan hur en diskussion eller ett utbyte av synpunkter skulle se ut när inte kan svara. Det kan de inte, och det vill vi inte att de ska göra. säger att det finns två ben i den ekonomiska politiken. Det är penningpolitiken, och det är finanspolitiken. Då tycker jag att en mycket bra situation vore att lämnas utanför bägge dessa diskussioner som i övrigt kan få försiggå i samhället. Den tiden är inte alltför långt borta när faktiskt hade synpunkter på finanspolitiken. Och det vill vi ju inte, eller hur? Då ska inte heller ledande statsråd ha synpunkter på penningpolitiken riktade direkt mot . Låt mig slutligen säga att jag inte riktigt förstod talet om KU:s trovärdighet. Det är som också sade inte så oerhört stor skillnad mellan de synpunkter som framförs. Dock skiljer de sig på ett par punkter som visar att vi inte riktigt kommer överens. Vi är alla överens om att det finns anledning att ha åsikter om och framföra lite, jag ska inte säga kritik men synpunkter. Men från majoritetssidan vill ni inte i er skrivning riktigt ta upp frågan att det har varit två statsråd som uttalat sig så . Det är skillnaden. 137 () replik: När jag tog upp KU:s legitimitet var det utifrån min uppfattning att det som skiljer oss åt och som framkommer i reservationen inte är sakligt grundat. Det ena var påståendet att syftet från statsministern och näringsministern skulle vara att påverka . Då hävdar jag att det inte har framkommit i granskningen. Det var det ena. Det andra var om det var mer än ett statsråd som uttalade sig. När man skriver att det är fler än ett statsråd har jag inte saken riktigt klar för mig. Jag menar att det ställer ett antal nya frågor. För det första har jag uppfattat att när man säger flera går gränsen mellan ett och två, så att säga. Det är okej om ett statsråd uttalar sig, men det blir problem om det är två som har samma uppfattning och offentliggör densamma. För det andra utgår jag från att det blir problem om statsråden har samma uppfattning, men om man leker med tanken att det är två statsråd som har samma uppfattning offentligt och ett tredje som har en annan uppfattning, tar de på något sätt ut varandra då eller vad inträffar i det läget? Blir det ett problem eller försvinner problemet i det sammanhanget? , när det gäller fler än ett statsråd, har tidpunkten någon betydelse? Hur måste det gå från det att ett statsråd uttalar sig till att det är okej att ett annat statsråd kan få uttala sig i samma riktning? 138 () replik: Apropå tiden hade jag bara tänkt ta en replik, men måste jag ändå svara på några frågor. Svaret är följande. Det är problem när ett statsråd uttalar sig och riktar sig till och säger att man bör sänka räntan. Det är ett ännu större problem om flera statsråd, exempelvis två, uttalar sig. Och ännu större problem blir det om dessa statsråd uttalar sig var. 139 () replik: Om man riktar sig till direkt det är ju som sätter räntan, så i och med att man uttalar en uppfattning om räntenivån är det i någon mening som är mottagare, eftersom det är de som äger beslutet, så att säga. Men det intressanta tycker jag är och det vi försvarar är att man inte ska läsa instruktionsförbudet på så sätt att det förbjuder deltagande i en offentlig debatt. Det vi gör är att försvara rätten att delta i den debatten och kunna utbyta synpunkter och åsikter om räntenivån och om penningpolitiken i övrigt. 140 SKÅNBERG (kd) replik: Vi är överens om att i begreppet instruktion finns det en viss bredd. Nyss sade att är mottagare av en mening. Någonstans går gränsen när är mottagaren av en instruktion. Det vi just här och försöker penetrera är var gränslandet ligger, och här handlar det om ett omdöme. Det är en bedömningsfråga. Och det är väl inte alldeles ägnat att förvåna när det parti som de här två statsråden tillhör tycker att detta mer än väl ryms inom vad som är ett gott omdöme, medan den grupp av partier som tillhör oppositionen menar att man nu närmar sig oroväckande att gå alltför nära vad som skulle kunna definieras som en instruktion. Man är på väg i den riktningen. Det intressanta är ju att även statsministern menade att det verkligen finns att tiga. Han nämnde mitten , då det hade varit mycket olämpligt. Det vi talar om är en bedömningsfråga där vi som reservanter vill slå vakt om att man visar en större återhållsamhet än vad statsråden har gjort här. Kan se en poäng i detta? 141 () replik: Om jag inte missminner mig tog Skånberg upp ungefär den frågeställningen med statsministern. Jag delar den uppfattningen. Jag tyckte att jag också gav uttryck för det i mitt anförande. Det finns en problematik. Det finns en målkonflikt mellan å ena sidan rätten för alla att få uttala sig, yttrandefrihet, och å andra sidan instruktionsförbudet. Egentligen tycker jag att det Skånberg tar upp är så pass intressant att det mer skulle lämpa sig för en seminarieliknande övning än en debatt där vi har var på oss. Jag inser problemet. I det här läget tycker jag att majoriteten har landat på en väl avvägd ståndpunkt där vi också tar upp problemet med målkonflikten. 142 SKÅNBERG (kd) replik: Jag välkomnar resonerande och reflekterande stil. Det verkar vara en framkomlig väg. Vi får hoppas att statsministern, näringsministern och andra ministrar följer debatten och någonstans ser att i spänningen mellan vad oppositionen och det egna partiet tycker finns det en bedömning där man kanske iakttar en större återhållsamhet. Om de läser protokollet och tar denna hälsning till sig har denna debatt inte varit förgäves. 143 () replik: Jag tror å andra sidan att det finns en risk för hur oberoende upplevs om vi inte offentligt kan diskutera penningpolitiken. Jag tror att det finns ett hot även från det hållet. Jag vill lyfta in den dimensionen. Jag kan kvittera Skånbergs sista inlägg. Låt oss ha en intressant diskussion om detta. Jag har inte uppfattningen att utifrån vad som har hänt så här långt det finns anledning att visa återhållsamhet från statsrådens sida. Jag tycker att de har landat på en rimlig nivå. Fråga om ministerstyre i ett asylärende (avsnitt 5.2) 144 (): När uppstår ministerstyre? Tänk er ett asylfall där en flicka med en viss ögonsjukdom får en opinion bakom sig, där ledarna för sex partier skriver till och önskar att ska fatta beslut om att överlämna ärendet till regeringen så att ett praxisbeslut kan utverkas som kan hjälpa den politiska diskussionen. Glöm nu inte att det inte är utan regeringen vi granskar. Tänk då att ärendet ligger hos ordnas ett möte där den ansvarige migrationsministern möter alla beslutsfattare, handläggare och domare. Ministern uttalar sig, helt oprovocerat, om den skrivelse som kommit in från sex riksdagsledamöter. Han säger: Det är desavouerande för nämnden när partiledare uttalar sig i enskilda fall. Han säger med andra ord någonting som tydligt kan tolkas som en recension av den inlämnade skrivelsen och därmed som en instruktion om vilket beslut som ska fattas. Detta följs av att en beslutsfattare, en ledamot i nämnden, går ut och klart och tydligt anger att hon anser att detta är ministerstyre. Detta följs av att det beslut som nämnden slutligen fattar innehåller en punkt där nämnden säger att man inte har blivit påverkad. Det är en punkt som vanligtvis inte brukar finnas med i beslut. Det är en punkt som verkar finnas med mest för att friskriva sig och hänvisa till sitt oberoende. Det är en punkt som definitivt hade funnits med om det var så att man blev påverkad av ministerns uttalande. Före detta statsrådet hävdade när vi mötte honom att han bara inför nämndens beslutsfattare ville markera dess oberoende. Kan man genom att uttala sig om nämndens oberoende komma att fälla ett uttalande som tangerar ett särskilt fall och därmed påverka beslutet? Ja, självfallet kan man det. Går man in och recenserar en avlämnad skrivelse kan det givetvis komma att uppfattas av beslutsfattarna som att man ber om ett visst beslut i ett visst ärende. Det vet också . En direkt fråga från mig i utskottsförhöret var om han var klar över om han egentligen var rädd för att nämnden inte skulle känna till sitt oberoende, alltså det han ville klargöra för dem. Han såg ingen sådan risk. Man kan därför fråga sig av vilken anledning som detta uttalande gjordes. Mot bakgrund av uttalandet, mot bakgrund av att det av en beslutsfattare uppfattades som en påtryckning, anser jag att inte visat tillräcklig återhållsamhet vid det aktuella tillfället. Att han har fällt en kommentar, gjort ett uttalande, på ett möte just inför de beslutsfattare som skulle komma att fatta ett beslut i ett ärende, är ett fall som måste föranleda anmärkning av . 145 (): höll anförandet inför ett antal personer och även inför pressen. Det var därför offentligt. I det längre anförandet underströk han vad statsministern sagt i den allmänna debatten som pågick om det specifika ärendet, nämligen att regeringen inte kommer att lyfta upp det aktuella ärendet. Det är något som sade i den allmänna debatten. var en av påhejarna i debatten. Utskottet har kommit fram till att det i det här fallet inte går att rikta någon kritik mot före detta statsrådet . Han har alltså inte utövat ministerstyre. Precis som sade, om det är några som har utövat påtryckningar i det här fallet är det faktiskt samtliga andra partiledare i . I regeringsformen 11 kap. 7 § står att ingen myndighet, ej heller , får bestämma hur andra myndigheter ska fatta beslut i enskilda ärenden. Där kan man möjligen vara kritisk. Enligt utskottet finns det ingen anledning till att rikta kritik mot i det här fallet. 146 () replik: En kort notering: Det är inte regeringen som avgör om regeringen ska eller inte ska ta upp ett fall av det slaget. uttalande om det var det hänvisade till om att ärendet inte ska tas upp i regeringen, var ett uttalande som saknade juridisk grund eftersom det är som avgör vilka fall som ska överlämnas till regeringen, inte tvärtom. sade att det var desavouerande för nämnden när partiledare uttalar sig i enskilda fall. Det var en recension av en inlämnad skrivelse med ett begärt yrkande att fallet skulle överlämnas till regeringen. Den recensionen kunde uppfattas och uppfattades av minst en beslutsfattare som en påtryckning. Därför bör utskottet uttala att man anser att inte visat tillräcklig återhållsamhet vid det aktuella tillfället. För övrigt vill jag tillägga att utskottet inte granskar och att är en myndighet under regeringen. Det är något som regeringen själv noga understrukit i fråga om i den tidigare debatten. 147 () replik: Utskottets majoritet har kommit fram till att det inte finns anledning att rikta kritik i det fallet. Vi anser, som i många andra liknande fall, att även ministrar har möjlighet att delta i debatten. sade detta i ett längre anförande. Det är inget uttalande som kan leda till någon kritik. 148 (): Låt mig fatta mig kort.