prot · GR0991 · 2004-03-31 00:00:00 — Många landsting skulle nog hellre ha sett att man hade kunnat ordna omhändertagandet på ett annat vis. De har ett väldigt starkt incitament att inte göra på detta sätt. Men i den andra vågskålen ligger som sagt vårt skyddsbehov. Detta är ingen lätt fråga. Problemet är att jag inte förstår hur lösning skulle kunna knäcka huvudfrågan, nämligen avvägningen mellan individens rättigheter och skyldigheter. 112 () replik: Statsrådet säger att det här är svåra frågor. Det är vi väl alla överens om, och då behöver man grunna lite längre. Frågan är om man har grunnat eller om den kanske inte har varit så prioriterad. Jag tror för min del att det även när det gäller svåra frågor inte bara är så att man sitter och grunnar, utan tidsåtgången kanske mera speglar att man har tyckt att det varit besvärligt att ta i dem och har lagt dem åt sidan. Det är kanske andra än , som ju är den som har fått fram propositionen. Jag vill bara konstatera att det här inte har varit någon högt prioriterad fråga tidigare men att det är bra att den är det . Vidare tycker jag att man möjligen kan säga att det inte är så att vi nu sätter punkt. Vi får en viktig ny lag, och sedan får vi följa hur den tillämpas. Jag brukar säga att hela livet egentligen är ett försök, och därför ska man inte dra sig för att göra ändringar om det visar sig att det här inte är till fyllest. Jag vill gärna ge statsrådet en komplimang för nyanserade resonemang i de här svåra frågorna, men det är då också angeläget att vi får en beredskap för att om det inte fungerar och det visar sig att det blir en slentrianmässig tillämpning, ta upp frågan igen och skärpa kriterierna. Länsrätterna kanske inte läser vad alla här säger och fäster avseende vid det medan det som statsrådet säger kanske väger tyngre. Jag tycker att det skulle vara bra om vi fick en bekräftelse på att man ska tolka möjligheten att förlänga tvångsisoleringen restriktivt, så att den ska vara en sista åtgärd när andra lagar inte är tillämpliga och framför allt att det inte bara är fråga om isolering i form av förvaring, som har sagts i debatten här. Personer som isoleras enligt den här lagen ska bli föremål för vård. Man ska göra vad man kan för att motivera dem så att man sedan kan avsluta isoleringen. 113 Statsrådet () replik: Självklart ska det inte vara fråga om någon passiv förvaring utan dels ska det vara en aktiv vård, dels ska isoleringen förberedas så att den sjuke ska kunna återanpassas och komma ut i samhället igen. För de allra flesta som har varit isolerade har det faktiskt gått väldigt bra. Det gäller förresten inte minst för dem som har haft de allra längsta isoleringstiderna, vilket har nämnts . Det finns i enskilda sådana fall faktiskt en hel del solskenshistorier. Man har gjort ett väldigt bra arbete tillsammans med både kommun och landsting, som har varit inblandade i att kunna slussa ut personen i samhället igen. Vad gäller risken för slentrianmässig isolering vill jag säga att utvecklingen gått nästan åt det andra hållet. Vi hade väldigt många isolerade också under väldigt långa tider. finns det ett fåtal fall, och även tiderna har minskat betydligt. Den diskussionen var kanske mer aktuell för fem eller än vad den är . Självklart ska det inte vara något slentrianmässigt beslut om förlängning och så vidare. Det är också därför som vi bygger in de rättssäkerhetsstödjande åtgärderna. Man kan vidare säga att det har tagit . Jag kan hålla med om att så varit fallet, men man byter inte smittskyddslag utan det är väl ganska rimligt att vi efter att ha följt den under de gångna 15 åren nu lägger ut ett ytterligare fundament för smittskyddspolitiken i vårt land. 114 () replik: Jag hoppas att jag tolkar statsrådet rätt när jag säger att det ska vara en restriktiv tillämpning och att andra åtgärder ska ha övervägts. Man ska ha övervägt möjligheterna att tillämpa annan lagstiftning, och när det inte går är det här en sista åtgärd som syftar till en rehabilitering som blir så kort som möjligt. Jag hoppas att detta är en riktig tolkning av det som statsrådet säger. Jag vill också uttrycka en förhoppning om att den satsning på förebyggande åtgärder som statsrådet här aviserar också innebär det som vi trycker på i reservation 17, nämligen ett erkännande av viktiga roll i det här sammanhanget. Jag har ju, som statsrådet vet, varit ganska kritisk till den så kallade omorganisation som gjordes när gavs så kallade nya uppgifter. Man finner nu att det egentligen har kvar de gamla uppgifterna plus tillsynsuppgifter. Ändå ska det kallas för en stabsmyndighet. Jag tycker nog att vi här får bevis för att den omorganisationen i mycket var en pratbubbla. Statsrådet behöver inte instämma i det; det blir mitt konstaterande. 115 Statsrådet () replik: Jag kan säga att självklart är en av mina viktigaste myndigheter. De 90 miljoner som jag berättat om och som vi tar beslut om fördelas direkt ut till regionerna och går sedan vidare till kommunerna och landstingen för att förstärka verksamheten där. Men utöver detta har faktiskt som hivmedel att använda både för egna projekt och för olika samarbetsprojekt. har en väldigt viktig uppgift när det gäller hivsituationen. Jag vill också säga en annan sak. ställde frågan varför vi får två processer, en för extraordinära smittskyddsåtgärder , , kommer ju en proposition med det. Vi var fullt uppe i beredningen av denna proposition när vi ställdes inför situationen att vi måste ta smittkoppsfrågan på allvar. och hela den frågan kom upp till ytan. Sedan dröjde det ytterligare någon månad. Då fick vi SARS-diskussionen. Då sade vi att vi måste ha några åtgärder som är extraordinära, kanske när det gäller avspärrningar, och vi måste se över karantänmöjligheter. Det var därför vi fick tillsätta den utredningen. Då kunde jag ha valt att vänta med att lägga den här propositionen innan vi hade hela paketet. Då hade ni inte fått propositionen förrän . Så hade det gått . Det ville jag inte. Därför tänkte jag att vi gör den här propositionen och skapar med den lagen en grund. Sedan kan vi bygga på den med de extraordinära smittskyddsåtgärderna sedan. Den propositionen kommer, som sagt, . 116 (): Jag vill först säga att jag kommer att instämma i så måtto att jag kommer att avstå från att rösta när det gäller reservationerna nr 2 och nr 6. Skälet till att jag inte kommer att rösta på dem har att göra med att jag inte delar motiveringen även om man i delar har yrkat bifall till min motion i den delen. Jag delar inte heller helt och hållet motiveringen när det gäller reservation nr 6 till hur man vill hantera tvångsisoleringen. Jag vill också inledningsvis säga att jag välkomnar den översyn som skett av smittskyddslagen. Nya smittsamma sjukdomar utvecklas ständigt. Den nuvarande smittskyddslagen har sin grund smittskyddslag. Mycket har hänt på smittskyddsområdet. Inte minst beror detta på ett ökat resande till långväga mål och den ökade internationaliseringen vad gäller utbyte av varor. Vi har en ny situation som inte gällde 1987. Jag vill också framhäva det faktum att vi äntligen kan avskaffa den paniklag som bastuklubbslagen var när den instiftades 1985. Det är en skam att har haft denna lag, men alla misstag kan rättas till. Jag är glad att denna kammare nu kan ta sitt förnuft till fånga. Jag kan ändå inte låta bli att reagera på reservation om att bibehålla bastuklubbslagen. Nej, det kan inte uteslutas att det sprids smitta på bastuklubbar. Men det gör det inte mer där än vad det gör via min dator, bögdiskon, Finlandsbåtar, badplatser, skogsdungar, restauranger eller var nu människor kan söka och ha oskyddat sex. Jag tror inte att tänker förbjuda vare sig datorer, Finlandsbåtar eller restauranger för att man kan ordna oskyddat sex där. Som vanligt kan man se sticka fram sitt smutsiga homofoba ansikte, även i denna debatt. Jag är inte förvånad. Tyvärr, måste jag säga, kommer mitt anförande i stor utsträckning att handla om hiv. Det är inte därför att det är en viktigare eller mer angelägen sjukdom utan helt enkelt för att hiv så radikalt avviker från de andra smittsamma sjukdomarna, förutom när det gäller hepatit. Det beror helt enkelt på att inkubationstiden från att smittan erhålls till att man insjuknar i aids kan ta . Vi vet inte exakt hur . Det kan handla om , det vet vi i alla fall. Vid övriga sjukdomar som omfattas av smittskyddslagen kan man endera inleda en behandling som leder till att den smittade blir frisk eller så avlider den smittade. Det är inte rimligt att samma regler ska gälla för hivpositiva som till exempel för malariapatienter. Jag är starkt kritisk mot regeringen och utskottets betänkande vad gäller den restriktiva syn som utskottet har på sexuellt överförbara sjukdomar, STI, eller varför inte säga könssjukdomar. Under den innevarande mandatperioden har utskottet koncentrerat sina insatser på STI på området kring denna smittskyddslag, trots att antalet nysmittade ökar dramatiskt i olika STI-sjukdomar inklusive hiv i vissa områden och utsatta grupper. Medan ungdomar, invandrare och män som har sex med män drabbas av smittsamma könssjukdomar ägnar sig socialutskottet åt att skapa lagar om hur man bäst låser in de smittade, inte hur man undviker smitta. Det tycker jag är ett lågvattenmärke i svensk bekämpning av könssjukdomar. Det är ett lågvattenmärke därför att vi har en så bakom oss av framgångsrikt arbete för att förhindra smitta. Jag kommer senare i mitt anförande att ta upp min syn på en förändrad och ny hivpolitik. Målet med smittskyddslagen måste vara att förhindra att smitta förs vidare. Det är ett grundläggande synsätt. Jag tycker inte att det är en mänsklig rättighet för någon att sprida smitta. Det är det definitivt inte. Därför tycker jag att lagen måste baseras på att den smittade erhåller bästa information om hur man undviker smittöverföring i sina relationer, sociala kontakter och framför allt sitt sexuella umgänge. Den smittade har ett viktigt ansvar, och det är att inte sprida smittan vidare. Problemet, fru talman, är att det är tveksamt om det är den vägen som regeringen och utskottets majoritet har valt att gå. Genom att man föreslår en så restriktiv lag som man nu gör finns det en stor risk att den smittade enbart upplever utanförskap och stigmatisering. FN har i en resolution, och generalsekreteraren i en rapport, meddelat att staterna har att tillse att stigmatisering inte får ske på grund av hivinfektion eller aids. Jag är djupt bekymrad över att regeringen inte följer denna resolution utan tvärtom ytterligare vill stigmatisera hiv och aids. Jag kan konstatera att regeringen inte tagit hänsyn till vare sig världssamfundet, rekommendationer eller klientorganisationernas synpunkter. Det är djupt beklagligt och talar inte för att det finns en gemensam uppfattning om hur vi ska bekämpa spridningen av STD-sjukdomar , framför allt hiv. Jag är också djupt bekymrad över vad som har hänt med den gamla lagen när det gäller STI-sjukdomar och framför allt hiv. Det handlar om den typ av straff som man har utmätt i samband med att man har kommit på någon som har smittat. Det är väldigt långa straff, och jag ifrågasätter om det är den väg vi har att gå. Det är det som oroar mig väldigt mycket just . Det i den nya smittskyddsutredningen som regeringen och utskottet framhärdar i att behålla är den så kallade informationsplikten. Den regeln har varit starkt kritiserad av de hivpositiva själva och deras organisationer ända sedan den infördes . Man kan naturligtvis vända på resonemanget och fråga sig om menar att det är rimligt att inte informera om sin smitta till sin partner. Det menar jag inte. Det är självklart att man ska informera om sin smitta. Men jag vänder mig emot att detta ska regleras i lagstiftning. När någon får besked om sin smitta är det en förutsättning att man inleder en lång och förtroendefull läkarkontakt. Denna läkarkontakt måste grundas på förtroende och respekt från såväl läkare som patient. Problemet med relationen mellan den hivsmittade och hans läkare är att läkaren alltid kan vidta restriktiva åtgärder bara han misstänker att den smittade inte följer de förhållningsregler som ges. Med andra ord blir det ingen normal läkarepatient-relation. Det innebär att den hivsmittade inte kan vända sig till sin läkare om han har misslyckats med att följa förhållningsregler. En annan aspekt på detta är att ansvaret för att skydda sig helt och hållet åligger den smittade. Vi kan se vilka effekter det kan få. har vi en omfattande smittspridning av såväl hiv som gonorré och klamydia, särskilt i storstäderna. Begreppet skyddat sex har i praktiken försvunnit. Vissa ungdomar upplever att de inte behöver skydda sig. Om någon är smittad använder den personen ju ändå skydd, tycks den allmänna uppfattningen vara. Det borde väl övertyga utskottet om att informationsplikten i det här fallet är kontraproduktiv. Tyvärr väljer utskottet att göra som strutsen, gömma huvudet i sanden och inte se verkligheten. En annan aspekt är att de personer från utsatta grupper som har haft oskyddat sex väljer att inte testa sig och därigenom riskera att få förhållningsregler som kan innebära sanktioner. Om man inte vet om sin smitta kan man heller inte få förhållningsregler och därmed kan inte sanktioner vidtas. Vi vet att en stor del av dem som har blivit smittade i har blivit smittade av personer som inte själva känner till sin smitta. Återigen bevisar detta att regler om informationsplikt riskerar att bli kontraproduktiva. Regeringen föreslår i sin proposition att smittskyddsläkare under vissa förutsättningar ska kunna underrätta anhöriga om smittan. Det är en betydande skärpning av tidigare lagstiftning som ganska ensidigt kommer att drabba hivpositiva. Det är ett brott mot sjukvårdens sekretessregler och ett ingrepp i den smittades personliga integritet. är det enda land i världen, möjligen tillsammans med diktaturstaten , som internerar sina hivsmittade. Förslaget till ny lag ger fortsatt möjlighet till det även när det gäller betydligt fler diagnoser. kom i sitt betänkande fram till att det skulle vara en tidsbegränsad tvångsisolering. Jag instämmer i detta. Det kan finnas tillfällen när man faktiskt behöver tillgripa tvångsvård, det förnekar jag inte. Men det ska vara för att man sedan ska kunna överföras till frivilligvård. Denna metod används för att vårda till exempel psykiskt sjuka och missbrukare som inte har insikt om sin sjukdom eller inte kan hantera sin situation. Vid all inskränkning av människors frihet ska det finnas en ordentlig rättssäkerhet för den enskilde. Jag ifrågasätter om det är så med den nuvarande lagstiftningen. Det är vidare fastlagt i konvention att man inte får frihetsberöva hivsmittade eller aidssjuka. Vid session lade ned sin röst för att kunna tillämpa en strängare lagstiftning. Det hade nu varit ett lämpligt tillfälle att krypa ur den situation som gör ensamt i den demokratiska världen om att låsa in sina hivsmittade. Visserligen ska det enligt den nya lagen finnas särskilda skäl för en förlängning av tvångsvården. Det är positivt, men det räcker inte. Det hade behövts den tidsgräns som man angav i . Jag är inte säker på att jag instämmer i framför allt uppfattning. har bytt fot i den här frågan. i debatten, ända fram till dess vi kom till kammaren , har man hävdat denna princip. Det är tråkigt att både och har hoppat av den uppfattning som man så aktivt har hävdat under hela resans gång. Det är positivt att man har kommit så här långt, men det är en bit kvar innan kan säga att man vårdar och tar hand om sina hivsmittade och inte låser in dem. När vi studerar vilka som har suttit på Gula villan kan vi konstatera att det är människor med stora missbruk och psykiska problem. Alternativt har det varit invandrare som inte har kunnat ta till sig förhållningsreglerna. Det är självklart att , som ett land som ofta utger sig för att vara ett land med human människosyn, ska erbjuda en adekvat vård för såväl missbrukare som psykiskt sjuka och inte låsa in människor som är hivpositiva. I min motion 2003/04:529 tar jag upp frågan om en ny hivpolitik. Den har fått en styvmoderlig behandling i utskottet. Om nu utskottet hade behagat läsa den och funderat över vad jag har sagt kanske de hade insett att jag har lite rätt. Man hade åtminstone kunnat bemöda sig om att skriva någonting tillmötesgående i det sammanhanget, men det har man inte gjort. Jag kan bara konstatera att arbetet har gått i stå. utvecklades fantastiska preventionsstrategier för de målgrupper som fanns då. Ingen som lämnade skolan kunde säga att man inte hade fått information om hur man skyddade sig. I gruppen män som har sex med män utvecklade man strategier som nådde de flesta, alltifrån män som levde öppet som homosexuella till män som till och med förnekade att de hade sex med andra män även om de hade det. Vi kunde skörda frukterna av detta arbete då antalet nysmittade sjönk drastiskt. är situationen en annan. Det finns behandling men inte bot. De så kallade bromsmedicinerna finns och den nya generationen män som har sex med män för vilka hiv inte är någon akut kris har hunnit växa upp. De har en annan syn. Blir man hivsmittad så kanske man inte dör, i varje fall inte så snabbt, tycks man resonera. I gruppen invandrare är problemen än mer komplexa, med allt från desinformation om att den som penetrerar vid samlag inte kan bli smittad till andra idéer om att just jag inte kan smittas. I gruppen heterosexuella har det aldrig funnits några utarbetade strategier. Ändå stiger antalet smittade med STI just nu mycket kraftigt. Att problemen är stora kan vi läsa om i dagstidningarna. har också redovisat det i sitt anförande. Infektionsläkarna är bekymrade över resistenta bakterier vad gäller bland annat gonorré. Kanske ökar också antalet nysmittade med hiv. Vi har inte lyckats analysera de siffrorna . Utskottet hänvisar enbart till sitt budgetbetänkande. Man måste ställa sig frågan: Räcker det verkligen i det här sammanhanget? Det utvecklas nya träffpunkter. Det gäller både pojkar och flickor och inte minst i gruppen män som har sex med män. Det finns subkulturer där man glorifierar att man inte använder skydd vid sexuella kontakter. Gruppen invandrare faller lätt in i samma mönster. Vårt resande över världen ökar och vi utsätts för alltmer smitta utomlands. Men utskottet avstyrker min motion som vill ta itu med detta problem. Det kanske finns andra vägar att gå, men det redovisar inte utskottet. 117 () replik: Jag var tvungen att begära replik för jag behöver ett förtydligande från . säger att har bytt fot när det gäller frågan om tvångsisolering. Kan det vara en missuppfattning? Vi står bakom det som säger om tre plus , precis med den motivtext som redovisade, det vill säga att det kan finnas vissa fall. Vad som hände i utskottet var att alla borgerliga partier hade väckt motioner där man var kritisk mot regeringens förslag. Man ville få en möjlighet till förlängning i de extrema fallen. Vi i är alltid pragmatiska, och vi såg hellre en väldigt smal lagstiftning. Precis som sade är det ytterst få människor det skulle handla om. Vi tänkte att det är bättre om vi skapar en majoritet för en lagstiftning som i princip inte tillåter ytterligare förlängning. Sedan visade det sig att alla borgerliga partier backade från det, och då kunde vi driva den princip som vi naturligtvis står bakom och alltid driver. Det var ett pragmatiskt försök att göra lagstiftningen bättre för den verklighet som människor lever i. I övrigt delar vi den syn som talar om. Jag vill ha ett förtydligande, tack. 118 () replik: uttrycker i sin reservation att det ska vara synnerliga skäl och inte särskilda skäl för att en omprövning ska kunna göras. Det gör mig bekymrad över att man har hoppat av den linje som innebär att det ska vara tre plus och därefter är det slut. Det är det som gör att jag tycker att det finns anledning att kritisera även i den här frågan. 119 () replik: I vår reservation står: anser vi att isolering får pågå i högst två perioder . Om tiden för isoleringen blir så begränsad tvingar det förhoppningsvis fram behövliga insatser. Jag förstår inte var läser. 120 () replik: Jag läser i reservation nr 6, där man säger att man vill att det ska finnas synnerliga skäl för att kunna fortsätta isoleringen. 121 (): Låt mig först säga att jag uppskattar att det ansvariga statsrådet deltar i denna debatt här i kammaren. Det är inte för ofta som regeringens medlemmar finns i för att medverka i ärendedebatter. Det är bra att folkhälsoministern är här . Han och jag har också haft meningsutbyten vid tidigare tillfällen i denna fråga. Den lagstiftning som vi nu diskuterar rör vid några centrala frågeställningar i politisk debatt över huvud taget, frågor där våra svar i sin tur får konsekvenser också på andra områden. Smittskyddslagstiftningen handlar om vilka medel den offentliga makten ska använda för att skydda människor mot faror. Den handlar om vilket ansvar den enskilde måste ta och vilket ansvar den enskilde orkar ta. Den handlar om vilka metoder som är effektiva och vilka metoder som är försvarbara i ett demokratiskt samhälle. behöver en effektiv smittskyddslagstiftning som vilar på tre grundpelare: medicinska fakta, beteendevetenskaplig forskning och respekt för de mänskliga rättigheterna. Det är tre olika intressen där man inte ska förledas till att tänka sig att de ska jämkas samman så att man måste pruta av på något av dem. De tre ska samverka och förstärka varandra. Regeringens proposition innehåller en del ljuspunkter. Det är till exempel inte för tidigt att avskaffa den klåfingriga och moraliserande bastuklubbslagen. Sättet som vuxna människor själva väljer att ha sex på ska inte betygssättas av staten. I den parlamentariska var liberalerna det enda partiet som krävde att lagen skulle avskaffas rakt av utan ny lagstiftning i dess ställe. Jag välkomnar att det nu finns en bred uppslutning över partigränserna kring denna ståndpunkt. Därför är det också beklämmande att frångår sin ståndpunkt i kommittén att avskaffa lagen. Man hänvisar till olika smittskyddsöverväganden. Men jag undrar om det är det egentliga skälet. Vi kunde till exempel för sedan se på partiledare på ett intresserat sätt beskriva olika sexualtekniker som kunde förekomma på bastuklubbar. Det finns som sagt ljuspunkter. Det är utmärkt att sekretessbestämmelserna gällande beslut om tvångsåtgärder ses över. Men på flera centrala punkter är, tyvärr, regeringens förslag, som vi nu ska rösta om, de missade chansernas proposition. Låt mig först börja med att vara mycket tydlig. Det är ingen mänsklig rättighet att medvetet utsätta andra människor för smittfara. Men lika lite kan staten åsidosätta mänskliga rättigheter enbart med hänvisning till förekomsten av en smittsam sjukdom. Dessa frågor ställs på sin spets när det gäller hiv. Å ena sidan är det en smittsam sjukdom, än så länge obotbar, som obehandlad leder till döden. Å andra sidan är det en sjukdom som lyckligtvis har ganska låg smittsamhet. Hiv smittar över huvud taget inte vid vanliga sociala kontakter. Därför har frågan om tvångsåtgärder som medel att bekämpa hiv varit föremål för kontinuerlig diskussion i det internationella arbetet för mänskliga rättigheter. FN:s kommission för mänskliga rättigheter konstaterar att folkhälsa har accepterats som en giltig grund för inskränkningar av de mänskliga rättigheterna. Men kommissionen fastslår också att folkhälsa sällan utgör ett legitimt skäl för inskränkningar av mänskliga rättigheter när det gäller hiv och aids. Inskränkande åtgärder kan vara effektiva när det gäller smittsamma sjukdomar som sprids genom sociala kontakter, men de är ineffektiva vid hivinfektion. Inom har antagits tre rekommendationer som rör hiv/aids. En av dem har varit mycket uppmärksammad i i denna debatt, nämligen den rekommendation som uttryckligen tar avstånd från alla former av tvångsisolering av hivpositiva.