prot · GS0954 · 2004-12-17 00:00:00 — Om man gör tankeexperimentet och byter ut gruppen äldre mot en annan grupp med samma numerär förstår man att pengar måste tas fram. Enstaka fall av systematisk undernäring har ju till och med hamnat i rättssalarna. Då har det handlat om barn. gäller det inte barn, och därför sker detta lite i det fördolda. Vi måste ta ett gemensamt ansvar för att synliggöra problemet. kommer det inte att behöva kosta någonting. Det finns nämligen en samsyn om att undernäring och näringsrelaterade problem för äldre ligger bakom en mycket stor del av det omsorgsbehov som finns och de sjukdomar som uppstår. I storleksordningen en fjärdedel, eller kanske en tredjedel, av alla inläggningar och kanske hälften eller av vårdkostnaderna har samband med undernäring. Det har gjorts studier som visar att när man för per dag tillfört en så enkel sak som energi inga vitaminer, ingen förbättring av kosten i övrigt, bara tillfört energi i form av smör och grädde har vårdbehovet minskat. De som fått den här behandlingen, anständig mat helt enkelt, har kunnat börja klä på sig själva, gå utan hjälp och tillfrisknat så smått, medan kontrollgruppen fått ett ökat vårdbehov. Vi kan alltså inte ens skylla på resursbrist. Det här är ett sätt att generera resurser. Det finns också studier som visar att en tredjedel av barnen i lever i ett tillstånd av undernäring. För att de ska kunna åtgärda situationen ger vi bistånd till dem. 300 000 svenskar befinner sig i samma situation, men till dem ger vi inget bistånd, åtminstone inte . Att detta är en nationell angelägenhet är också viktigt att understryka. Det finns mycket att göra lokalt, men när det finns ett systematiskt fel över hela nationen har man som statsråd och äldreminister en både uppmuntrande och maktpåliggande titel ett ansvar i linje med det vi hörde, nämligen att ta fram normer och nationella riktlinjer samt vårdprogram. I vårdutbildningarna ingår näringslära inte ens som ett självständigt ämne, trots att näring är själva centrum för välbefinnande och hälsa. Därför undrar jag om statsrådet är intresserad av att fortsättningsvis engagera sig genom att ta fram nationella strategier och system med specifik inriktning på detta område så att det inte bara är en anonym del av äldreomsorgen i stort. 88 (): Det verkar som om ministern håller på att inse allvaret i det vi diskuterar . Det är verkligen allvarligt. Tidningen säger att av de gamla i svenskt äldreboende ligger i riskzonen för undernäring, och är redan undernärda. På svenska akutsjukhus är var femte patient undernärd, och hälften riskerar att bli det. Jag läste i tidningen att ministern arbetade som sjukvårdsbiträde. Jag antar att problemen med undernäring och dålig kost inte var sådana som de är . har åren gått och man kan verkligen fundera över hur det kunnat bli så här. Och hur ska det bli om vi inte på ett vettigt sätt tar tag i dessa problem? Något måste göras. Vi kan inte låta våra äldre drabbas av undernäring och de matlådor som distribueras genom och andra institutioner. 89 Statsrådet (): Det är självklart att vi inte kan acceptera att våra äldre är undernärda, serveras måltider som inte är aptitliga eller sådana att de inte uppfattar dem som möjliga att äta och inte innehåller tillräckligt mycket näring. Det är naturligtvis helt oacceptabelt. Det finns problem som vi ska åtgärda, men vi måste också titta på vilka instrument vi har för att åtgärda dem. Det är kommunerna och huvudmännen för de olika äldreboendena och hemtjänstteamen som har ansvaret för måltiderna och matsituationen. Det vi från statens sida kan göra är att se till att det finns en nationell tillsyn, att det görs uppföljningar och att det finns nationella riktlinjer att hålla sig till. Sedan måste själva arbetet utföras ute i verksamheten. Vi kan även bidra med kompetensuppbyggnad och visst stöd till kompetensutveckling, vilket vi också gör. När det gäller den nationella tillsynen och nationella riktlinjer finns där ett problem. Vi har nämligen flera olika myndigheter som har ansvar för frågan, som det inte riktigt är klargjort vem som har huvudansvaret och hur samverkan mellan de olika myndigheterna ska se ut. Så kan vi naturligtvis inte ha det. Det är nu min uppgift att i dialog med berörda myndigheter klargöra vem som ska ha det nationella ansvaret för måltidssituationen inom äldreomsorgen och också ta ställning till om vi behöver, vilket jag tror, utveckla nationella riktlinjer för det arbetet och då ta till vara det bästa av de olika riktlinjer som vi har från och . 90 (): Det som började med en vacklande attityd och häpenhet har fått lite substans och klarhet. Jag gläder mig mycket över detta och känner mig betydligt uppstagad. Jag vill bara tillägga att samtliga länsstyrelsers rapporter om tillståndet i äldrevården understrukit att den för tillfället är under försämring. Så därifrån ska det väl inte behöva komma något motstånd till nationella strategier. Jag skulle också vilja ge ett litet detaljtips utöver dem som vi resonerat om. Det gäller tillsyn och riktlinjer. Man skulle kunna tillsätta någon som är specifikt ansvarig för näringsstatus bland patienterna. Det är inte bara svårigheter att identifiera ansvaret mellan myndigheter, utan man skulle också i det enskilda patientfallet kunna ha ett regelsystem. Den referensgrupp för Kompetensstegen som tillsatts eller ska tillsättas, jag är inte helt uppdaterad där, bör naturligtvis ha kompetens inom det här området i form av en dietist och en geriatriker så att frågan inte faller bort. Sedan får vi följa arbetet och hoppas att statsrådet uppfyller sitt löfte till kammaren genom att komma med fler goda förslag och hålla god aktivitet i ärendet. Med det vill jag önska statsrådet god jul och lycka till i hennes viktiga värv som äldreminister. 91 Statsrådet (): Det här är på intet sätt ett olösligt problem. tog i en tidigare replik upp det positiva exemplet med att man började servera lite mera smör och grädde, vilket var uppskattat bland vårdtagarna eftersom det också gjorde maten godare. Dessutom gav det omedelbar utdelning i form av ett bättre näringsintag. Det finns alltså åtgärder som kan vidtas som varken är särskilt dyra eller svåra. Naturligtvis är det här ett problem som det går att komma till rätta med. Låt mig peka på ytterligare några positiva saker. ordnar regelbundet utbildningsdagar om just kost och kosthållning för äldre. De märker ett stort intresse för dessa utbildningsdagar, och intresset ökar. Huvudmännen skickar alltså personal på utbildning. Det vi från regeringen satsar i kompetensutveckling är alltså inte det enda, utan man tar ansvar för den även ute i verksamheten, och där är utvecklingen positiv. Jag vill också peka på att , som bereds inom , tar upp nutrition som ett av de specialistområden där det behövs en samverkan mellan sjukvårdsteamen och teamen i den kommunala hemvården. Vi tittar alltså även på den frågan. Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2004/05:177 om valfrihet inom äldreomsorg och hemtjänst 92 Statsrådet (): har frågat vilka åtgärder jag avser att vidta för att främja en utveckling mot mer valfrihet för den enskilde vårdtagaren inom äldreomsorgen. Som själv nämner så vilar ansvaret för organiseringen av äldreomsorgen på kommunerna. Regeringens inriktning är att verka för att huvudmännen har goda förutsättningar för att erbjuda en vård och omsorg med god kvalitet. kan alltfler äldre människor välja att bo kvar även när behoven av hjälp ökar. Viktigast för möjligheten att välja bostad är att det reguljära bostadsbeståndet har stor tillgänglighet för äldre och personer med funktionshinder. Bidraget för bostadsanpassning ökar ytterligare möjligheterna att bo kvar. Utvecklingen av med exempelvis nattpatruller och sjukvård i hemmet har gjort att fortsatt kvarboende blivit allt vanligare. Möjligheterna att fortsätta leva sitt liv så normalt som möjligt har ökat . Ökad mångfald av vårdgivare är ett av målen i den nationella handlingsplanen för hälso- och sjukvården. Enligt utgjorde kostnaderna för de tjänster som utfördes av privata aktörer av de totala kostnaderna för vård och omsorg för äldre. De privata aktörerna har ökat sin kostnadsandel . Drygt 26 000 personer fick sin hjälp av en annan utförare än kommunen. Enligt en enkät som redovisats av har 92 kommuner andra utförare än kommunala. Enligt samma enkät finns kundval inom äldreomsorgen i 15 kommuner, och ytterligare ett antal förbereder införande av ett sådant system. När det gäller möjligheterna för dem som själva inte kan föra sin talan inväntar regeringen förslagen från Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare som överlämnar sitt betänkande . 93 (): Jag tackar statsrådet för svaret på min fråga. Min spaning på tillvaron säger att vi har gjort framsteg i synen på patienten, omsorgstagaren eller rent av kunden, som den enskilda människan ibland kallas. Vi har fått in ett nytt namn. Ofta säger man numera i vården gäst om den vårdbehövande. Det är en klar förbättring. Ännu återstår väldigt mycket av att riva ned och ta bort gammalt gods av hierarkiskt betraktelsesätt att vårdmottagaren ska vara någon form av underordnad och vårdgivaren någon som är lite över och bestämmer i någon mening. Det finns goda exempel på att man helt har vänt på perspektivet. Vårdgivaren, myndigheten, är i stället gäst i vårdmottagarens liv, med allt vad det medför av respekt. Den enskilda människan ska ha avgörandet över sitt eget liv och ska kunna välja själv så långt möjligt hur tillvaron ska gestalta sig även om man inte längre förfogar över alla kroppsliga förmågor att sköta sig själv. Det tangerar vårt tal om värdighetsgaranti. Får jag förfogande över mitt eget liv kan jag också upprätthålla min egen värdighet. Den synen kan tänkas stå i konflikt med ekonomin för exempelvis en kommun. Låter vi människor bestämma går ekonomin mot sammanbrott, som den ju verkar göra ändå. Jag tror att vi gör klokt i att komma bort från ransoneringssynen, att någon ovanför den enskilde ska avgöra hur mycket den enskilde får av vård och omsorg. Vi vet från vårdgolvet, från det rent praktiska, att den som ofta påkallar hjälp ska vi som vårdpersonal gå ännu oftare till så att trygghet uppstår. Därmed sjunker det vi brukar kalla för vårdkonsumtion. Det finns flera framgångsrika kommunala försök. Efter det att biståndsbeslut lämnats om att man ska få hemtjänst ska omsorgstagaren själv i väldigt stor utsträckning få avgöra vad hemtjänstinsatsen ska bestå av. Det gäller om det ska städas, om det ska göras något annat, om jag ska gå ut med ledsagare eller kanske bara sitta ned. Det finns givetvis gränser för vad ett biståndsbeslut kan innebära. Men efter att biståndsbeslut är lämnat ska det finnas ett mycket stort eget beslutsutrymme. Det ska också gälla på andra områden. Det kan gälla vilken bostad jag ska ha, vem som ska kunna ge färdtjänstservice till mig, vem som står för , kommunen eller någon annan, eller att jag kan välja min mat, apropå den tidigare debatten. I det svar som statsrådet lämnade är det för mycket av konstateranden. Det har blivit lättare att bo kvar hemma. Det kan vara bra, om man får någon service hemma av kompetenta människor. Visst kan det vara bra att få välja att bo kvar hemma. Det har kommit flera aktörer. Det är ett till konstaterande i svaret. Jag saknar den bestämda viljeinriktningen från statsrådet och glöden i de svarta bokstäverna på det vita papperet. Åt vilket håll ska vi gå? Ska vi ge allt för att vi ska få paradigmskiftet att den enskilde ska få rådighet över sin situation och kunna bestämma mycket mer än , i stället för att bara göra ett par konstateranden? Jag hoppas att det kommer i den följande diskussionen från vårt statsråd. 94 Statsrådet (): Mitt fokus är att höja kvaliteten inom äldreomsorgen. Det är min bedömning att möjligheten att välja är en viktig del av den upplevda kvaliteten hos individen. Jag tror också att möjligheten att vara delaktig och kunna påverka och styra själva innehållet i omsorgen är en väsentlig del av den upplevda kvaliteten för vårdtagaren. Det ingår självklart i det jag arbetar med. ger några goda exempel som jag delar om det mervärde det ger när man själv kan vara med och påverka hur de beviljade timmarna ska användas och på vilket sätt man vill använda dem vid just ett visst tillfälle. Det är oerhört viktigt att man har den typen av inflytande som individ. Det är också viktigt att man säkerställer det inflytandet på olika sätt. Jag vet flera kommuner som gör det genom samarbetskontrakt mellan individen och kommunens biståndsbedömare där man kommer överens om vad det är som ska gälla. Man kan omförhandla det eller utvärdera det så att det verkligen blir så som man har sagt att man ville att det skulle bli. Vårdtagaren uttrycker önskningar vid ett visst tillfälle när man gör biståndsbedömningen. Men sedan är det inte säkert att det blir på det sättet. Det tycks bara försvinna ut i intet. Det man en gång har uttryckt utvärderas aldrig ordentligt så att det också verkställs. Det är en viktig del av kvalitetsutvecklingen inom äldreomsorgen. Det finns också andra delar i att kunna använda och ha större inflytande över tiden. I till exempel kommun och i några andra kommuner har man arbetat med att kunna använda tiden flexiblare. Någon vecka behöver man inte alla sina timmar mot att man en annan vecka när man har ett större behov kan få många fler timmar. Det är inte lika schablonmässigt likadant . Det borde också finnas en möjlighet att styra mer flexibelt över de beslutade biståndsinsatserna. Det är ett angeläget område. Det är också väldigt mycket på gång inom området. Det känns bra. Det har varit en snabb utveckling. Det gäller inte minst användandet av olika entreprenörer. Det har också vitaliserat äldreomsorgen i de allra flesta fall. Det är min bedömning. Kundval är någonting som inte finns i så många kommuner. Men de kommuner där det finns är väldigt stora kommuner. I kartläggning kom man fram till att av de äldre har använt möjligheten att välja en annan utförare än kommunen. Det är en stor andel av individerna. Även om det finns mer att göra inom området ser jag ganska positivt på den utveckling som är på gång inom området. 95 (): Jag vill tacka statsrådet för bejakandet av att vi ska jobba stenhårt i riktningen mot mer av bemyndigande av den enskilde så att den ska kunna bestämma mer, och också för att statsrådet bejakar fler aktörer, även om det råkar var någon annan än kommunen. Det finns förvisso en rad goda exempel att nämna i detta sammanhang. Vi ska naturligtvis vara optimister. Men vi ska också betrakta verkligheten som den är. Vi vet att det minsann inte går åt rätt håll i totalt sett med att kunna bestämma själv. Utvecklingen av den enskildes utrymme för eget beslut går inte åt rätt håll. Det krymper snarare. Jag har tidigare med statsrådet debatterat den snabba neddragningen av särskilda boenden i . Statsrådet har i de tidigare debatterna inte riktigt blivit tillräckligt orolig. har berättat om detta. Det ser inte bra ut vad gäller takten. Hur ska man kunna kompensera för det stora och snabba bortfallet av äldreboenden? Det val som återstår är: Jo, tack, du får välja bara du väljer att bo hemma, och du får gärna välja hemtjänst bara du tar vår hemtjänst sådan är faktiskt situationen fortfarande i många kommuner. Ja, du får välja mat bara du väljer vår leverantör och enda rätt för dagen. Det mest obehagliga när man krymper utrymmet för den enskilde är att vi också, som det ser ut, får färre demensboenden i ett antal kommuner. Mycket kan kompenseras genom andra insatser. Men krymper man på antalet demensboenden då krymper också utrymmet för det egna beslutet. Vid frågestunden frågade jag statsrådet om hon delade oron över vad det betyder att det här utrymmet för den enskilde krymper. Statsrådet var då orolig över kvaliteten, inte nödvändigtvis över att vi får allt färre äldreboenden. Jag vill upprepa vad jag frågade om och hoppas på att få lite svar i dagens debatt: Hur betraktar egentligen vår äldreminister den här utvecklingen? Är detta bara så att säga en kvalitetsfråga? Och finns det inte anledning att känna oro över att vi får allt färre äldreboenden, i synnerhet allt färre demensboenden? Precis som i den tidigare debatten med statsrådet skulle jag också nu vilja höra henne uttala: Nej, åtminstone ska vi inte få färre demensboenden i . Jag tycker att varken det skriftliga svaret eller, åtminstone , det muntliga svaret är riktigt nöjaktigt, utan jag väntar på konkretare besked. Framför allt undrar jag, som sagt, hur det blir med demensboendena. 96 Statsrådet (): Antalet särskilda boenden har minskat , och det är helt klart en problematisk situation. Men det är inte alldeles enkelt att dra en nationell slutsats av detta därför att orsakerna ser lite olika ut. Det är svårt att uttala sig, för det är inte alltid fel att minska de särskilda boendena. I vissa kommuner kan det vara en alldeles utmärkt åtgärd. Ett av skälen till att boendena har minskat är att man snabbt har avvecklat så kallade flerboenden att de äldre bor tillsammans och inte har eget rum. Jag tror att en utveckling som vi alla välkomnar är att alltfler, och snart alla, nu har eget rum i de särskilda boendena. Men detta har också lett till färre platser. En annan sak när man ska bedöma behovet av särskilt boende är naturligtvis vilken kvalitet håller. Hur bra är den vård och omsorg som kan erbjudas när man bor kvar hemma något som ju direkt korrelerar med behovet av särskilt boende? Men även med detta sagt är det klart att det är bekymmersamt att platserna minskar. Ett alldeles speciellt bekymmer är att det finns människor som blir beviljade plats i särskilt boende, men fattade beslut verkställs inte. tog jag emot en utredning om detta där det också finns förslag till åtgärder just avseende det här speciella problemet. Naturligtvis är det en ganska extrem form av brist på valmöjligheter när man faktiskt är beviljad, och det har beslutats om, plats i särskilt boende och beslutet sedan inte blir verkställt. Det måste vi naturligtvis göra någonting åt. , det är faktiskt så att demensboendena har ökat . Vi har fått fler och fler demensboenden, men de är fortfarande alldeles för få i förhållande till behovet. Det finns 50 00060 000 människor som har demenssjukdomar och som bor och vårdas i sina hem. Givetvis behöver inte alla särskilt demensboende, men det är min bedömning att vi behöver fler demensboenden. Utvecklingen har i alla fall varit positiv , och jag räknar med att utvecklingen fortsätter åt det hållet. 97 (): Tack för det beskedet. Som det låter känner ministern nu ändå en större oro över att det blir färre särskilda boenden. Den utredning som det hänvisades till, Utredningen om verkställighet av vissa gynnande kommunala beslut, anger just att antalet personer som fått avslag på sin ansökan trots att de har behov av en insats har ökat . Det är klart att det kan gå lyckligt och att det kan vara bra och till och med rätt i vissa avseenden att särskilda boenden försvinner. Men det är trenden som är det verkligt oroande. Trots att en person beviljats en insats och att man insett att den personen har behov av insatsen får man inte detta verkställt. Även om trenden totalt sett i landet är att det blivit fler demensboenden finns det kommuner som faktiskt har stängt boenden eller minskat antalet boenden. Länsstyrelser har i sina granskningar påpekat att detta inte är acceptabelt och att den utvecklingen borde stoppas. Jag tycker mig fortfarande sakna ett klart och tydligt besked från statsrådet att så får det inte vara att demensboenden i inte får stängas för det har betydelse vad statsrådet uttalar. Enligt oss kristdemokrater gäller det att jobba mycket hårt på att ge den enskilde fullt bemyndigande att fatta beslut så långt det bara är möjligt när det gäller innehållet i . Det gäller då vem som ska utföra jobbet och att kunna avgöra var i landet man ska bo och om man ska bo kvar hemma. Eller kanske känner man att det är dags att komma till ett sjukhus eller någon annanstans, att man kanske inte vill bo kvar hemma ända till slutet. Det utrymmet ska man ha. Jag är alltså tacksam för ytterligare besked när det gäller demensboendena. 98 Statsrådet (): I fråga om boendet gäller det dels behovet av särskilt boende, dels att en annan anpassning av bostadsbeståndet behöver göras. Därför är det viktigt att vi också tittar på planeringen framåt. Det gäller då hur nya bostadsområden planeras liksom förändringar i befintligt bostadsbestånd. Andelen människor kommer att vara någorlunda . Men om ungefär kommer vi att få en kraftig ökning. Fram till dess är det oerhört viktigt att vi har åtgärdat också det reguljära boendet och annan boendemiljö så att det hela bättre passar en ökande andel äldre befolkning. Vi behöver alltså bredda diskussionen till att också gälla detta. Jag kan inte säga att det alltid är fel att stänga ett särskilt boende eller att ta bort platser i ett särskilt boende. Det måste avgöras i respektive kommun beroende på hur det ser ut hur befolkningsutvecklingen ser ut. Jag tycker också att det är riktigt med omvandlingen. Alla ska ha rätt till eget rum i särskilt boende, så det går inte att ha ett generellt förbud mot att stänga eller göra förändringar och tro att det kan anpassas överallt lokalt. Däremot kommer vi på nationell nivå nog att behöva fler, inte färre, platser i särskilt boende sett just till det nationella boendet. Detta gäller åtminstone demensboenden. Självklart, herr talman, har också den som är äldre rätt att välja var i landet hon eller han vill bo. Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2004/05:178 om åtgärder för anhörigvårdare 99 Statsrådet (): har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder dels med anledning av den anhörigprövning som förekommer vid biståndsbedömning, dels så att riktlinjer tas fram för hur anhörigstöd bör utformas, dels så att tjänstledighet för vård av anhörig blir möjlig. Det är väl känt att anhöriga och närstående till personer med behov av vård och omsorg utför betydande insatser. Anhörigvårdare kan uppleva att rollen som vårdare är en belastning. Det är därför av största vikt att det finns fungerande stödformer. Anhörigstöd är ett kommunalt åtagande men regeringen har, genom de medel som avsatts för utvecklingsarbete, ansett att det är angeläget att anhörigas situation uppmärksammas och att deras insatser värdesätts. Enligt svensk lagstiftning finns det inte någon skyldighet för makar eller registrerade partner att vårda den part som är i behov av vård. Det finns inte heller någon skyldighet för barn att ta hand om sina föräldrar. Hjälp från anhöriga måste alltid betraktas som ett frivilligt åtagande. Om den anhörige inte förmår eller av annan orsak inte tillgodoser sin närståendes hela omvårdnadsbehov är kommunen alltid skyldig att bistå med hemtjänstinsatser. Den stora gruppen anhörigvårdare är ofta själv äldre och det är oftast makan som vårdar sin make eller sammanboende. Därefter är det dotter eller svärdotter som är de vanligaste anhörigvårdarna. Att utvidga tjänstledigheten för närståendevård till personer skulle innebära att man endast når ett mindre antal anhörigvårdare. De ekonomiska beräkningar som redovisar i budgetpropositionen (PM Stöd till anhöriga som hjälper och vårdar närstående alternativa lagändringar samt analys av de ekonomiska konsekvenserna Dnr S2004/6120/ST), av en eventuell ändring i socialtjänstlagen så att kommunernas stöd till anhörigvårdare skulle bli tvingande visar på stora ekonomiska åtaganden. I budgetpropositionen gör regeringen bedömningen att det saknas ekonomiskt utrymme för ett statligt ekonomiskt åtagande utan att man gör avsevärda omfördelningar inom andra delar av det sociala välfärdssystemet. I och med de stimulansbidrag som utgick till kommunerna , Anhörig 300, startade ett omfattande och delvis nytt utvecklingsarbete tillsammans med anhöriga och frivilligorganisationer. Detta arbete har därefter fortgått i många kommuner.