prot · GR0991 · 2004-03-31 00:00:00 — Det är en lag som är modern, som lyfter fram det förebyggande arbetet, som lyfter fram rätten till vård och behandling, som stärker rättssäkerheten och som skapar en rimlig balans mellan individens rättigheter och individens skyldigheter. Smittskyddet är en central del av svensk välfärdspolitik. Vi tänker kanske inte så ofta på det numera, men vi behöver inte gå särskilt långt ut i världen, eller särskilt långt tillbaka i tiden i vårt eget land, för att förstå hur epidemier kan drabba många människor, ofta med obeskrivligt lidande, och kanske rent av hota hela samhällen. Hivsituationen i är välkänd, men hur många vet att det land där hiv sprids snabbast i världen om man ser på andel av befolkningen är ? Går vi till nordvästra är siffrorna ännu högre. Hiv är förstås en särskild fråga med särskilda dimensioner. ställs vi också inför nya hot . Många av de sjukdomar som omfattas av den här lagen, som vi betraktar som allmänfarliga och som vi nu slåss mot, fanns inte . Hiv fanns förstås inte. EHEC, kampylobakter och vissa hepatiter fanns inte eller var inte upptäckta . Likadant är det med klamydia. ställdes vi inför en plötslig SARS-epidemi som också nästan dök upp från ingenstans. har vi fått hantera frågan om fågelinfluensan, som också den bredde ut sig väldigt snabbt i för sedan. Då kan man fråga sig: Hur blir det nästa gång? Ingen vet vad vi ställs eller kommande år. Den här rörligheten, den här snabba förändringen på området, ställer förstås väldigt stora krav på våra samhällen. Vi måste kunna agera snabbt och resolut i akuta situationer. Men vi måste också alltid ha en hög beredskap, en stark samhällsstruktur som är beredd. Och vi måste ha ett förebyggande arbete, pågående, som gör att medvetandet bland människor hålls uppe. Det sista gäller kanske särskilt de sexuellt överförbara sjukdomarna, till exempel klamydia, syfilis och gonorré, där vi har sett en väldigt oroande utveckling, en tendens till, som det verkar, ökat riskbeteende bland unga människor. Det finns det all anledning att följa upp noga. Det tyckte jag att också lyfte fram tidigare. Vi måste jobba med den här typen av förebyggande insatser och får inte glömma att det kommer nya generationer . När det gäller hivsituationen ser vi att den inhemska smittan ligger ungefär stabilt, kan man säga. Den ökar inte. Vi kan i alla fall inte dra slutsatsen att vi ser en ökning av den inhemska smittan i fråga om hiv. Vi har ett hundratal nya fall . Men det finns ändå alltid ett latent hot. Inte minst när vi ser på hur de andra sexuellt överförbara sjukdomarna ökar finns det en risk för att det här, om det skulle komma in mer i ungdomsgrupperna, faktiskt kan spridas ganska snabbt. Vi vet att allt smittskyddsarbete startar med förebyggande arbete. Vi gör också stora insatser på det området. Jag kan bara nämna ett exempel, och det är att regeringen beslutar om att anslå ytterligare till förebyggande arbete mot hiv och aids i storstadsområdena. Det går ut till projekt som framför allt drivs av kommunerna och landstingen, men ofta i samarbete med frivilligorganisationerna och folkrörelserna på området. Det är viktigt att fortsätta satsningarna. Hiv försvinner ju inte. Det finns i våra samhällen och det kommer nya generationer som måste få upp ögonen för frågan och ta riskerna på allvar. Den ansatsen rimmar väldigt väl, tycker jag, också med den här smittskyddslagen, som ju lyfter fram det förebyggande arbetet. Vi har en väldigt stark smittskyddspolitik i . Smittskyddslagen är en viktig del av den. Vi har förskonats från de värsta farsoterna. Vi har klarat oss från både SARS och fågelinfluensa. Vi har väldigt låga tal när det gäller hiv och tbc. Jag tycker att vi ska vara stolta över det, och jag tror att det faktiskt är en av anledningarna till att EU:s stats- och regeringschefer valde att förlägga EU:s myndighet för förebyggande och bekämpning av sjukdomar i . Det är ett erkännande av storhet på området, av att vi är bra på forskning och förebyggande och att vi är genomtänkta i vårt förhållningssätt. Jag ska inte gå igenom och kommentera varje förslag i detalj. Jag skulle vilja säga någonting om ett par av delarna och ett par av de frågor som har varit upp till diskussion. Det första är informationsplikten, som har varit omdiskuterad. Vad handlar den om? breddar vi ju den till att gälla alla de andra farliga sjukdomarna, men det man ofta lyfter fram är hivsituationen. Informationsplikten innebär att om två personer ska ha sex och den ena har hiv ska den som har hiv tala om det. Detta är innebörden i informationsplikten. Jag tycker att det är ett helt grundläggande krav att ställa. Varje människa har rätt att själv bestämma vilka risker som han eller hon vill utsätta sig för. Det kan inte vara den smittades sak att avgöra att han eller hon säkert vill ha sex med mig ändå, trots att jag har hiv, och därför talar jag inte om det. Det måste alltid vara upp till den enskilde att själv bestämma vilka risker som han eller hon ska utsätta sig för. Det är också helt grundläggande för att båda ska kunna ta ansvar för att sjukdomen inte förs vidare. Den här principen har varit omdiskuterad. Vi har tagit den diskussionen och vi står för principen att om man bär på en väldigt allvarlig sjukdom och riskerar att utsätta någon för en stor smittrisk ska man också tala om det. Den här informationsplikten har funnits . skriver vi in den i lagen, och vi breddar den också till att gälla fler sjukdomar än bara hiv. Vi tycker att principen är väldigt viktig att tydliggöra också när det gäller lagstiftningen. Så är det isoleringsfrågan. Vi måste utgå från att människor har vissa grundläggande sociala rättigheter i ett samhälle framför allt i en välfärdsstat. Om man bär på en allvarlig sjukdom, till exempel hiv, SARS eller tbc, har man också väldigt grundläggande sociala rättigheter. Man har rätt till hjälp och stöd. Man har rätt till vård och behandling. När det gäller hiv har man rätt till världens bästa bromsmediciner. Man har väldigt långtgående rättigheter. Men man har också en del skyldigheter. Den viktigaste skyldigheten är att man ska agera på ett sådant sätt att man inte utsätter andra för stora smittrisker. Och om man gör det måste man veta att samhället har möjlighet att ingripa för att skydda andra människor. Det finns ett skyddsintresse här som kanske inte alltid kommer fram i debatten. Då kan man behöva isoleringsmöjligheter. Jag tycker att det är bättre att ha en lag, en särskild organisation och en särskild vårdform för de här fallen än att använda de tvångsmöjligheter som finns i missbrukarvården och psykiatrin. Jag tror att vi får en mer anpassad vård och hantering med den här lösningen. Dessutom är det ju ett fåtal fall det rör sig om. Ofta är det bara några stycken . Men man kan inte utgå från att bara för att du struntar i förhållningsreglerna, inte bryr dig om ifall du smittar andra människor, du antingen är svårt psykiskt sjuk eller tung missbrukare. Det behöver faktiskt inte vara fallet. Det är rätt att ha en sådan möjlighet också i den här lagen. Man har diskuterat tidsgränsen mycket. I den bästa av världar räcker det alltid och sedan kanske ytterligare för alla. Men man kan inte utgå från det. Det kan finnas fall där man måste hålla människor längre. Med en stupstocksgräns, som några har föreslagit, skulle vi få släppa ut människor som vi vet inte har insikt om sin sjukdom och som vi vet kommer att utsätta andra för fara. Det kan inte jag ta på mitt samvete, och inte utskottsmajoriteten heller. Däremot kan vi se till att stärka rättssäkerheten för den som det berör, och det gör vi också genom en särskild stödperson och genom en sakkunnig i rättsprocessen. En del argumenterar för att isolering är en kränkning av de mänskliga rättigheterna. Det håller jag inte med om. I så fall är också tvångsvården för missbrukare och tvångsvården i psykiatrin det. Men de som kritiserar tvångsinsatser i smittskyddet vill i nästa andetag ofta använda LVM eller LPT i stället. Det hänger faktiskt inte ihop. För mig är saken den att det inte är någon mänsklig rättighet att utsätta andra för fara. Om man gör det måste samhället ingripa. Det är ett välkommet förtydligande som utskottet gör när man förtydligar lagstiftningen ytterligare genom att skriva in detta med särskilda skäl. Vi avskaffar bastuklubbslagen. Vi ska inte ha någon sedeslagstiftning. Staten ska inte lägga sig i var folk har sex, hur folk har sex och med vem. Det är vars och ens ensak. Så länge ingen tvingas till något är det inte en fråga för staten. Vi har kunnat konstatera att bastuklubbslagen inte har haft någon effekt ur smittskyddssynpunkt. Därför bör den tas bort. Självfallet ska våra satsningar på förebyggande arbete när det gäller information om säker sex och så vidare fortsätta. Med detta vill jag än en gång tacka utskottet för hanteringen av en svår fråga, som vi nu äntligen är i hamn med. 100 () replik: Jag känner ett behov av att ställa några ytterligare frågor till statsrådet när det gäller bastuklubbslagen. beslutade om den . Jag vill ställa en fråga om det där senaste om att staten inte skulle lägga sig i var och hur man har sex. Anser statsrådet att det var fel att instifta lagen? Den andra frågan är: Varför skriver då regeringen i sin proposition att bastuklubbarna innebär en ökad smittrisk? Varför gör man det om nu inte lagen har kunnat bevisa det? Hur vet man vetenskapligt att den inte har haft avsedd effekt? Jag har ytterligare en fråga, om . Som jag ser det bestod den av många duktiga och kunniga människor, både experter, sakkunniga och ledamöter. Man anser tydligen att när man tar bort lagen så behövs andra saker göras, nämligen att man skulle göra ett tillägg i ordningslagen, 1993:1617, som alltså är . Vad har regeringen på fötterna för att säga att detta är ett dåligt förslag och att det inte behövs? Jag tycker att det är viktigt att höra det. Om nu en utredning har suttit och jobbat och i enighet kommit överens om någonting så tycker jag att regeringen måste ha synnerliga skäl och det finns nästan inga; det har jag kollat nu för att avslå det. 101 Statsrådet () replik: Jag har stor förståelse för att man införde bastuklubbslagen . Det var en situation där spridningen av hiv gick fort, och det fanns skäl att på alla sätt vidta åtgärder för att försöka få ned detta. måste man , efteråt, göra en bedömning av om just den här lagstiftningen hade någon effekt. Det var det som kommittén tittade på, och den kom fram till att den inte hade det. Det är det som vi nu också går på. Vad jag förstår var åtminstone i utredningen med på att avskaffa bastuklubbslagen. Jag vet inte om ni har någon annan uppfattning , men då var ni med på det. Ni drar väl samma slutsats som jag, mot bakgrund av att lagen inte har haft någon effekt på smittskyddssidan. Jag vill gärna att talar om ifall ni står fast vid detta. Vill ni också avskaffa bastuklubbslagen, eller har ni ändrat er? Jag övergår nu till den skrivning i ordningslagen som pratar om. Det förslag som vi tittade på hade fått stark kritik från många av remissinstanserna, framför allt mot bakgrund av tillämpningssvårigheterna. När skulle man ingripa? Med vilka kriterier skulle man göra bedömningen att det finns en påtaglig smittrisk och att man därför ska ingripa i verksamheten? Det var de tillämpningssvårigheterna som polisen skulle ställas inför. De är nästan oöverstigliga. Jag vill gärna höra utveckla detta. Hur ska det se ut på en bastuklubb för att polisen ska ingripa mot bakgrund av den lagreglering som ni skulle vilja se? 102 () replik: På den första frågan, om ifall vi fortfarande var överens med vår representant i Smittskyddskommmittén, kan jag svara att vi var det. lades ju något fram för att täcka den lilla bit som fortfarande kändes oroande för en enig smittskyddskommitté. Jag tycker att det är en viktig sak. Det händer ju ganska ofta här i jag har varit med nu att vi just förändrar en lag men stiftar en annan så att vi ändå ska känna att vi kan vara trygga med att avskaffa något. Därför tillskapar vi något annat. Det var det man gjorde. Statsrådet förstår säker att jag inte kan tala om exakt vilken sak det skulle gälla, men just det här i ordningslagen handlar om att jämställa bastuklubbarna med offentliga tillställningar. Det räcker väl så, för det kan ju vara ganska många olika situationer som sker i en offentlig lokal där polisen måste ingripa om det kan anses farligt ur något perspektiv. Det är naturligtvis riktigt. Jag vill också påminna om att när man svarade på remissen eller kanske det var 2000 hade både mer resurser och betydligt större makt i de här frågorna än . Man tyckte att förslaget var bra. Jag vet att många utredningar och även har många kunniga experter på sitt område, och de måste naturligtvis ha ännu bättre underlag än vad jag har. Men det är ju därför vi tillsätter olika utredningar för att vi ska få expertkunskap. 103 Statsrådet () replik: Problemet var bara att utredningen inte redde ut frågan i botten, det vill säga vilka kriterier det egentligen är som ska gälla och hur man ska kunna tillämpa en sådan skrivning. Ska polisen säga: Här förekommer det skyddat sex, så det är okej; men här förekommer det oskyddat sex, så därför måste vi ingripa? På vilket sätt skulle rättsväsendet, polis och åklagare, agera i en sådan situation? Det reddes aldrig ut riktigt i botten, så det var svårt att gå vidare med den delen. Självfallet fortsätter vi att följa utvecklingen noga på smittskyddsområdet när vi nu tar bort själva lagen. Vi riktar då också in oss på de grupper som söker sig till bastuklubbar. Men det handlar mest om att vi blir bättre på de förebyggande insatserna. Jag berättade alldeles om de nya medel som vi nu anslår och som riktas just till storstadsområden, där frågan är störst. 104 () replik: Jag har ett par funderingar som jag hoppas att statsrådet skulle kunna förtydliga lite. En sådan här lagstiftning är känslig. Man måste väga av individens integritet och humanitet kontra samhällets skyddsaspekter. Det finns ett par frågor som jag funderar på. Det gäller undersökning med tvång, det vill säga när man vill spåra smittan hos personer som inte frivilligt låter undersöka sig men där smittspårningen har gett klara belägg för att de kan vara smittade. har smittskyddsläkaren beslutat om detta, och då har integritetsskyddet kunnat bevaras inom lagen för sjukvårdssekretessen. ska en förvaltningsdomstol besluta om det. Det tycker vi i grunden är bra, för det ökar rättssäkerheten. Men har vi funderingar på det här att detta trots allt är en misstänkt smittad, som kanske sedan bevisligen inte bär smittan. Sådana fall finns. Vi oroar oss för hur integritetsskyddet kan bevaras i de fallen. Det är det vår reservation handlar om. Vi tycker inte att lagen är helt tydligt på den här punkten. Man måste i alla fall följa upp detta och förvissa sig om att en förvaltningsprocess inte röjer identiteten för en misstänkt smittad. Jag skulle vilja höra statsrådets syn på detta. 105 Statsrådet () replik: Jag har noterat den reservationen. Jag är självfallet öppen för att följa upp frågan vidare. Här finns också intressen som ska vägas mot varandra. Vikten av att ha en offentlig rättsprocess är ju en del av hela rättsstaten. har vi frågan om väldigt känsliga uppgifter som riskerar att röjas. Det gäller också identitet och sådant. har ju förvaltningsdomstolarna större möjligheter att sekretessbelägga än vad vanliga domstolar har. Det gäller framför allt en stor del av deras beslut och känsliga uppgifter. Det gör att vi inte har sett det här som ett bekymmer. Men jag tar självfallet den frågan med mig för framtiden. Det pågår ju också ett arbete i med en översyn av sekretesslagstiftningen och ett betänkande lämnades för sedan. I den processen finns det också skäl att se över hela den här frågan. 106 () replik: Jag får tacka statsrådet för att han har noterat den här reservationen. Vi tycker att den är viktig. Det finns en annan sak, utöver integritetsskyddet, som man kan fundera på när det gäller just tvångsundersökningen. Det är att det blir en förvaltningsprocess av det hela. Det betyder kanske att man skulle kunna överklaga ett sådant beslut till kammarrätten. Det har jag inte helt klart för mig, men det kanske jag kan få ett litet klarläggande av. Om man kan det, fördröjer man kanske smittspårningen onödigtvis. Det är funderingar som man kan ha och som det är viktigt att ha med sig i den kommande processen. Det är viktigt att smittspårningen kan ske så fort som möjligt, i synnerhet om man vägrar att låta sig undersökas. Sedan gäller det länsrättens beslut vid tvångsisolering. Vi har sagt att det är bra med öppenhet eftersom det säkrar en granskning av utomstående av att man inte förlänger slentrianmässigt. Men det skulle kunna finnas fall där den smittade och det juridiska ombudet har andra saker att ta hänsyn till så att man skulle kunna få prövat om inte det hela skulle kunna sekretessbeläggas vid en förhandling. Det finns kanske speciella fall som jag inte kan stå här och peka ut. Det skulle kunna vara en möjlighet att stärka integritetsskyddet i denna förvaltningsprocess i de mycket speciella fall där man kan vilja ha sekretess. 107 Statsrådet () replik: Gemensamt för de här frågorna är att det rör sig om tvångsinsatser mot en enskild. Då kan man säga att det egentligen är något som borde sekretessbeläggas därför att man kan röja uppgifter om den enskilde, det är känsligt och så vidare. Å andra sidan är det också väldigt viktigt för det allmänna att kunna följa den här processen och veta vilka tvångsinsatser som riktas mot enskilda människor. I isoleringsfrågan är det till exempel fråga om ett frihetsberövande. Då känns det lite svårt att staten nästan i lönndom, eller i alla fall i anonymitet, ska kunna spärra in människor under sträng sekretess. Det finns en sådan vinkel som jag tycker att man också måste ta hänsyn till i den här diskussionen. Det är viktigt också för den enskildes rättssäkerhet att beslut om tvångsinsatser av frihetsberövande karaktär är öppna för granskning av andra. Det är en svårighet i de här avvägningarna. 108 () replik: Låt mig först konstatera att vi har samma uppfattning om att smittskyddet är viktigt. Vi har också haft anledning att föra samtal om detta. Delar av den här lagen är bra. Det sade jag också i mitt inledningsanförande. Jag tror att det är viktigt att man inför detta med stödpersoner. Men sedan kommer vi till problemet med tvångsisolering utan bortre gräns. I talarstolen sade att den här lagen är för alla och att vi inte kan utgå från att det enbart är psykiskt sjuka och missbrukare som ska tvångsisoleras. Nej, det är ju sant. Lagen gäller fler sjukdomar än hiv/aids, psykiskt sjuka och missbrukare. Jag tycker att det är bra att har poängterat det. När man tittar bakåt och ser vilka som har varit tvångsisolerade under historien är det människor vilkas grundproblem egentligen har varit en psykisk sjukdom och ett missbruk. Det har inte handlat om annat. Min fråga till är då: Vilka andra människor tror han att det handlar om som inte tar råd och stöd som är max ? Finns det andra människor, eftersom vi inte skulle utgå ifrån detta? har ju en bakgrund i justitieutskottet. Jag tycker att det är bra att har med sig den erfarenheten. Men vad är det egentligen för annan lagstiftning som ger möjligheter just till det tvång som redovisade utan att vi har en bortre gräns? talar jag alltså om tvånget. Jag talar inte om missbruksvård, för det är vård. Det gäller också psykiatrisk vård. Jag skulle vilja höra några reflexioner runt detta. 109 Statsrådet () replik: Många av dem som har blivit isolerade det rör sig om ett fåtal fall har ett missbruksproblem eller en psykisk sjukdom i botten. Det gäller inte alla, och framför allt har inte alla ett så stort missbruksproblem eller en så svår psykisk sjukdom att de kan komma i fråga för de andra lagstiftningarna, det vill säga LPT eller LVM. Det finns det ingen självklarhet i. Det är därför som jag menade att LVM och LPT inte är några alternativ till denna lagstiftning på det sätt som vill göra gällande. LPT fungerar ju så att den också kan förlängas på ungefär samma sätt som den här lagstiftningen kan förlängas. Om det är argumentationen om mänskliga rättigheter som vill lyfta fram missar hon målet helt. Jag förstår inte hur man knäcker problem med mänskliga rättigheter genom att i stället använda LPT mer. Huvudfrågan som kvarstår när man läser inläggen och lyssnar på debatten är: Vad ska vi göra efter den här gränsen? säger att vi ska ha pressat fram resurser från hälso- och sjukvården på ett sådant sätt att de kan få vård och behandling. Jag kan hålla med om att det finns mycket stora brister där. Men det är inte alltid säkert att det är det som är problemet. Problemet kan ju faktiskt vara att den enskilde fortfarande inte har någon insikt om de risker som han eller hon utsätter andra människor för. Det är detta som är huvudpoängen. Då kan man stå där med hur mycket resurser som helst från sida. Det hjälper inte, utan det är detta som är bekymret i botten. Då måste man ha möjligheten att utsträcka det även efter . I annat fall riskerar vi, som jag sade i mitt inlägg, att släppa ut människor trots att vi vet att det finns stora risker att de smittar andra människor med hiv, och det vill jag inte. 110 () replik: Låt mig först konstatera att jag inte tror att jag i något av mina inlägg har nämnt vare sig LPT eller LVM. Jag har redovisat råd när det gäller hiv/aids och mänskliga rättigheter. Jag har också refererat till den diskussion som regeringen själv för i propositionen runt . Problemet, som jag ser det, är att man har en tvångsisolering som man kan förlänga utan en bortre gräns. vet vi att grundproblemet hos dem som har varit isolerade har varit just en psykisk sjukdom och ett missbruk. Det visar i alla fall de redovisningar jag har tagit del av. har kanske tagit del av andra. Om det finns andra uppgifter om detta, så tar jag gärna emot dem. Vad gör vi då? Jo, vi isolerar dem. Vi för inte över dem till vårdalternativ. Vi använder också ett riksintag. Kommun och landsting kan så att säga köpa sig fria genom att betala en dygnskostnad på det som tidigare hette Gula villan men som , om jag är rätt informerad, kallas . Man har alltså inte kravet på sig att ens hemmavid, vilket jag skulle vilja se, skapa alternativa vårdformer så att säga under säkerhet, precis som vi ibland i andra former vårdar missbrukare och andra med smittsamma sjukdomar. Det är också sant att det, såvitt jag vet, bara är hiv/aidssjuka människor som har tvångsisolerats. Finns det annan information, ge mig då den! Det här är en sjukdom som inte smittar via sociala kontakter, vilket det är viktigt att se. Det är bara i speciella situationer som den smittar. Jag menar alltså fortfarande att vi har ett system som inte är önskvärt i en rättsstat. 111 Statsrådet () replik: Det är riktigt att sjukdomen inte smittar via sociala kontakter, men det gör den inte enklare att hantera. Det gör ju inte att man ska ta problemet på mindre allvar. För den som blir hivsmittad av en person som inte bryr sig om läkarens förhållningsregler är livet om inte förstört så i varje fall totalt förändrat i grunden. Det gör att jag tycker att det här också finns ett skyddsintresse för oss i den meningen att staten måste kunna ställa krav på en person att följa de förhållningsregler som den får, som man självklart ska garanteras vissa grundläggande rättigheter. Det är klart att vi ska bli bättre när det gäller frågan om psykiatrin och missbrukarvården. Vi har faktiskt just budgetdiskussioner om insatser i båda dessa avseenden. Men vi ska inte heller glömma bort att den grundläggande problematiken ofta är att man inte vill kännas vid det som erbjuds från samhällets sida. När det gäller dem som bär på väldigt farliga sjukdomar och därmed utsätter oss andra för risker måste samhället ingripa. säger att landstingen här kan köpa sig fria. Det är inte billigt att göra det. Dygnsmedelkostnaden ligger väl på .