prot · GR0989 · 2004-03-26 00:00:00 — Jag kan lova socialministern att jag inte skulle vilja något hellre än att det inte fanns några privata försäkringar inom sjukvården. Det är min absoluta ambition. Men när vi nu har sådana långa köer och sådan otrygghet är jag beredd att låta landstingspolitiker bestämma själva hur man vill lösa det för att enskilda patienter ska få vård. Om jag får riktigt ont i bröstet här och ska i väg till sjukhuset är inte det viktigaste för mig vilket bolag som kör mig till sjukhuset; huvudsaken är att jag kommer dit. Det har inte ens någon betydelse för mig var doktorn får sin lön ifrån, bara jag får den hjälp jag behöver, hjälp av god kvalitet och professionellt utförd. Jag tror att vi överdriver detta med huvudmannaskap och vem som betalar ens lön i väldigt hög grad. Människor man pratar med ute bryr sig inte ett uns om det, utan det handlar om den vård man får. Vi ska samarbeta kring vårdgarantin; det lovar jag. Om vi kommer är jag också öppen för att diskutera vilka frågor som helst. Det är väl alldeles utmärkt att ett landsting kan komma till län och operera en hel helg jättebra idé! Alla sådana flexibla lösningar tycker jag att vi ska uppmuntra. Men vi ska inte sätta stopp, stopp och stopp utan öppna alla vägar, och vi ska göra det på patientens villkor inte på en stor organisations villkor utan på patientens villkor. Det är därför jag också tycker att det är viktigt att vårdgarantin blir verklighet. Då visar vi patienten: Du har rätt att kräva detta, och vi tycker inte att det är värdigt att stå i en lång vårdkö. 58 Socialminister (): säger någonting väldigt klokt när hon säger att jag som patient inte ställer frågan vem det är som levererar vården eller vem det är som svarar för finansieringen. Men det gäller bara så länge allemansrättens princip gäller, nämligen att och jag vet att vi blir behandlade. Jag tror att skulle bli otroligt upprörd ifall någon ställde frågan: Har råd att betala detta? Har hon rätt försäkringsbolag? Det är för att undvika att vi någonsin ska komma i den situationen som vi inte ska acceptera tanken att det vi betalar gemensamt till någon del ska finansieras av privata försäkringar. Vi kan som jag sade inte förbjuda privata försäkringar, men vi ska inte blanda samman den offentligt drivna sjukvården med privata försäkringssystem. Då får vi en utveckling, vilket många länder varnar för, där vi får en tudelning av sjukvården. Accepterar vi tanken att om jag betalar för mig så blir jag behandlad på ett annat sätt inom det offentliga sjukvårdssystemet, då har vi en tudelning. Då får vi en vård för de rika och en annan för de fattiga. Vi ska inte behöva detta. Det innebär att vi får vara beredda att satsa ökade resurser på sjukvården, förändra den, modernisera den och ge personal och patienter större inflytande. Men det viktigaste när vi diskuterar sjukvårdens framtid är att bestämma vilka principer som ska gälla. Aldrig någonsin ska någon fråga mig om jag har råd att bli behandlad. Överläggningen var härmed avslutad. 11 § Svar på interpellation 2003/04:350 om anhörigvården 59 Socialminister (): har frågat mig dels om jag avser att vidta åtgärder med anledning av situationen inom anhörigvården, dels om jag avser att vidta åtgärder för att förvalta och utveckla arbetet med stimulansbidragen och dels om jag avser att vidta åtgärder för att byta ut ordet bör mot ordet skall i 5 kap. 10 § socialtjänstlagen. Anhöriga som hjälper och vårdar en närstående utför ett mycket betydelsefullt arbete. I många fall önskar och vill både den närstående och den anhörige att insatserna ska ges av den anhörige. Kommunerna bör stödja anhörigvårdare med insatser som kan underlätta deras situation. senaste uppföljning efter Anhörig 300 visar att det engagemang och den utveckling som skett av kommunernas stöd till anhöriga fortsätter och är livskraftigt. Genom den nationella handlingsplanen för utveckling av hälso- och sjukvården åren 20022004 har regeringen gett förutsättningar för en bred och långsiktig utveckling av anhörigstödet. Regeringen, och har i handlingsplanen slutit ett avtal om en fortsatt utveckling av stödet till anhöriga. har ett fortsatt uppdrag att följa utvecklingen. Den arbetsgrupp för demensfrågor som regeringen tillsatte har lämnat sin rapport med förslag till åtgärder för att förstärka och utveckla demensvården. Flera av förslagen berör anhöriga som hjälper och vårdar en närstående med demenssjukdom. Arbetet med förslagen har påbörjats inom . För att nå en långsiktig positiv utveckling inom vård och omsorg krävs att stat, kommun och landsting samverkar kring angelägna frågor. bedrivs ett arbete tillsammans med företrädare för och om möjligheterna att utveckla bland annat kvaliteten och tillgängligheten i vård och omsorg. I detta arbete diskuteras också hur den fortsatta utvecklingen av stödet till anhörigvårdare ska ske. Målsättningen med detta arbete är att ta fram en gemensam handlingsplan för äldreomsorgen. har en arbetsgrupp inom arbetat med att ta fram beräkningar av bland annat vilka ekonomiska konsekvenser som skulle uppstå om stödet till anhöriga gjordes till en obligatorisk skyldighet för kommunerna. Olika alternativ med olika ambitionsnivåer har kostnadsberäknats. Jag avser att återkomma till med en redovisning när detta arbete är avslutat. 60 (): Så var vi här igen, socialministern! är det , och återigen har jag stöd av ett tillkännagivande från . Jag vill tacka för det svar jag har fått. I den av publicerade rapporten står det att läsa: Familjens och anhörigas insatser för de äldre har länge försummats i den offentliga debatten, eller tolkats i ideologiska termer och med normativa förtecken om vad man förväntar sig att var och en bör göra för sin nästa. Det har tagit att få Socialdemokraterna med på vagnen. Sedan kom in i 1991 har en av våra stora frågor varit just att stödja de anhöriga. har vi nått så långt att socialutskottet i ett tillkännagivande har begärt av regeringen att återkomma med uppgifter när det gäller just det ekonomiska. I min interpellation har jag tagit upp att varningen om att välfärdssystemet skulle rämna om de anhörigas benägenhet att vårda skulle avta måste tas på allvar. Jag tycker inte att socialministern i sitt svar riktigt bemöter det jag har tagit upp. Han berör inte vad han anser om den omfattande anhörigprövning som görs vid biståndshandläggning av hemtjänstinsatser. Det är en systematisk prövning av anhörigas ansvarstagande för vård och omsorg som inte har stöd i lagen. Detta berör inte socialministern alls, inte heller att det inom den kommunala äldreomsorgen erbjuds allt färre platser jämfört med tidigare. Det finns även många andra problem, som att tillgängligheten till vården har försämrats och att akutsjukvården minskat. Tyvärr är det så att det är de äldre som drabbas, och i många fall kan de inte föra sin egen talan. De är utlämnade till sina anhöriga. I förlängningen riskerar den här utvecklingen att leda till ett ifrågasättande av den solidariska finansieringen av vård och omsorg. Det är, socialministern, tid att gå från ord till handling. Jag är också intresserad av vad socialministern, som är ytterst ansvarig, tänker göra åt den här situationen. Det som fick mig personligen att engagera mig i de här frågorna var att jag lyssnade till de anhörigas egna berättelser. Deras insatser ansågs som självklara, och deras kunskaper tillvaratogs och uppskattades inte inom vården. ser den situationen annorlunda ut, och mycket på grund av det som socialministern har nämnt , Anhörig 300. Men fortfarande får jag telefonsamtal angående detta. Jag ska referera ett samtal som jag fick från en äldre dam här i . Hon säger att hon upplever sig ha blivit bemött på ett kränkande sätt, att hon känner sig utlämnad till biståndsbedömare och att stödet beror på vilken biståndsbedömare som man har blivit tilldelad. Vad tänker socialministern göra åt att det är kunskap som saknas inom kommun- och landstingsvård? 61 Socialminister (): Det kanske kan finnas skäl att skapa lite perspektiv på diskussionen om äldreomsorgen och hänvisa till den undersökning som Svenskt kvalitetsindex redovisade alldeles . Vi kan vara stolta i jämfört med i stort sett hela övriga över att vi har en äldreomsorg som har svarat för de största kvalitativa förbättringarna i det svenska samhället. Äldreomsorgen fick den högsta placeringen av alla verksamheter, inklusive privathandel, bank eller vad det nu var för någonting. Det här är viktigt, för det händer någonting mycket positivt inom äldreomsorgen, något som vi glömmer bort i den allmänna diskussionen. Jag vill gärna påpeka det. Det finns en rad problem i äldreomsorgen och många stora utmaningar beroende på att den demografiska utvecklingen ger oss nya utmaningar. Vi blir äldre, men när vi väl behöver hjälp behöver vi mer omfattande hjälp och stöd än vad som har gällt tidigare. För att möta den demografiska utvecklingen och möta de anspråk som vi har arbetar regeringen tillsammans med och med att ta fram en handlingsplan där både anhörigstödet och en rad andra frågor ska diskuteras. Vi agerar gemensamt, mot gemensamma mål, för att kunna trygga också en framtida bra äldreomsorg. Mitt huvudsakliga svar är att det arbetet pågår , och det är viktigt att vi får en ordentlig diskussion när det här arbetet är klart. Till grund för arbetet ligger dels Äldreberedningens rapport som kom , dels Demensarbetsgruppens rapport som kom något . De här rapporterna ska ligga till grund för arbetet, och det är med det som utgångspunkt som vi ska presentera en handlingsplan. Diskussionen om lagstiftningen, huruvida bör ska bli skall, är egentligen ganska komplicerad. Allt stöd måste bygga på att också den anhörige vill ha stödet. Vi måste formulera det så att det är ett erbjudande från kommunen och inte något som de anhöriga eller familjen upplever som en tvingande insats från kommunen. Det finns också andra problem. Om man formulerar lagen som skall finns det risk att det blir ens sorts miniminivå från kommunernas sida för att man ska leva upp till lagstiftningen. Vi bör vara noggranna med att tänka efter vad det är vi vill. finns en uppmaning till kommunerna, och det intressanta är att kommunerna faktiskt gör mer och mer på det här området. Jag ska bara redovisa några siffror som visar vad Anhörig 300 betyder. Väldigt många verksamheter som knappast existerade i kommunerna har utvecklats . Anhörigstödet har utvecklats, och det som drogs i gång av Anhörig 300 har i nästan samtliga kommuner fortsatt att utvecklas också efter det att stödet ersattes med ett mer generellt stöd till kommuner och landsting. Anhörig 300 var starten till en verksamhet som vi kan glädja oss över. Det här kommer att fortsätta framöver. 62 (): I förra interpellationsdebatten rekommenderade någonting till läsning, och jag vill rekommendera rapporten . Den är oerhört intressant, och den tar upp alla de problem men också de positiva saker som socialministern nämner. Trots allt går det väldigt sakta. Man vill glida undan frågan om formuleringen skall i stället för bör. Jag tycker att det är lite svagt. Det är trots allt så att det ser väldigt olika ut. när kommunerna får välja själva blir det miniminivåer. Den är den här debatten i som gör att de anhörigas röst ändå hörs och sätter press på kommunerna. Om det blir skall i stället för bör får länsstyrelserna helt andra tillsynsmöjligheter, och då blir det tvingande för kommunerna. Min argumentation har varit att det ska vara ett stöd. Det handlar om valfrihet i vården. Det är någonting som socialministern värnar. Det ska vara valfrihet. Det ska vara ett kvalitativt stöd. Socialministern säger att det i många kommuner erbjuds ett stöd. Det är trots allt så att väldigt många tackar nej till ett stöd på grund av att kvaliteten är dålig. Man upplever att det inte är det man vill ha. I kommunerna ser man inte alltid till den individ som behöver ett stöd, alltså den anhörige som vårdar den svårt sjuke. Många anhöriga till just demenssjuka känner sig diskriminerade i det som uppfattas som ett bra stöd i kommunerna till de anhöriga. Ofta ser man till den sjuke eller den som vårdas mer än till den som vårdar. Sedan är det väldigt svårt för oss att veta var gränsen går. Vi vet att man inom äktenskapet, inom ett förhållande där man har levt , inte själv är medveten om att man vårdar. Den kvinna som ringde till mig sade: Det var inte förrän jag ringde till de sociala myndigheterna och sade att nu går jag som jag fick hjälp. Så ska vi inte ha det. Blir det tvingande från bör till skall finns det helt andra möjligheter att upprätta ett kvalitativt stöd till de anhöriga. Socialministern påstår att han arbetar för det, att han tillsätter utredningar och att det är mycket som händer. Men det händer för lite. Socialministern har lovat att komma till med förslag, och det är de här förslagen som jag förväntar mig att socialministern ska bereda. 63 Socialminister (): Det är alldeles självklart att jag, likaväl som övriga medlemmar i regeringen, vill leva upp till krav. Vi kommer att göra en redovisning, som jag tidigare påpekat, av det som har beslutat om. Vi är väl överens om att den svenska äldreomsorgen har brister. Möjligtvis är vi inte överens om hur mycket som faktiskt ändå fungerar och uppenbart inte överens om de förändringar som har skett. Jag vill bara ge några siffror som pekar på vilka förbättringar som har skett . var det bara var av kommunerna, var 20:e kommun, som hade en anhörigkonsulent, en anhörigstödjare, som skulle ge stöd till den anhöriga och ge råd om hur man vänder sig till kommunen, hur man kan utveckla relationen till kommunen och var ett stöd också när det gäller att söka stöd från kommunen. är det av kommunerna som har den typen anhörigstödjare. De stödformer som har utvecklats enormt är anhörigcentraler och träffpunkter där man samlar anhöriga och ger stöd åt deras verksamhet och där de kan utbyta erfarenheter. var det av kommunerna som hade detta, är det . Det sker en utveckling, och det är ganska viktigt. Utgångspunkten är att ge stöd till de anhöriga. Sedan kan man diskutera hur lagstiftningen ska vara; om det ska stå bör, som anger en inriktning till kommunerna hur man ska utveckla äldreomsorgen, eller om det ska vara skall. Det avgörs av hur vi bedömer kommunernas vilja att ställa upp och vilka resurser kommunerna har för framtiden. Som grund för den diskussionen kommer vi att redovisa en handlingsplan för äldreomsorgens utveckling som , och regeringen nu arbetar med. Sedan kan vi bedöma vad det kommer att kosta, hur det kommer att se ut och hur vi ska finansiera det och framför allt vad vi ska kunna förvänta oss av kommunerna när det gäller äldreomsorgen. Detta ska vi redovisa inför en diskussion här i . Jag är alldeles övertygad om att vi på det sättet får en bra grund för att diskutera vilka dagliga skyldigheter och rättigheter vi ska ha som medborgare. Det kan man vara öppen för att ha en diskussion om. Men jag vill bara varna för att tro att om man byter ut ett ord i lagstiftningen så innebär det omedelbara förbättringar. Det är inte alls säkert att det innebär det. 64 (): Jag tror att jag och socialministern är överens i mycket om vad som har hänt och inte har hänt inom äldreomsorgen. Jag har arbetat inom äldreomsorgen så jag har ganska goda kunskaper om vad som händer där, och jag har också kontakt med mina arbetskamrater. När det gäller det här med anhörigcentral och resurser för konsulenter vet socialministern lika väl som jag att detta har minskat i samband med att Anhörig 300 har upphört. Det kan handla om en demenssköterska som utöver sin 50-procentiga tjänst på ett demensboende har denna uppgift. Om det innebär att konsulenterna finns kvar kan man tolka lite olika. Beträffande resurser och de ekonomiska kostnaderna finns det i rapporten om framtidens anhörigomsorg ett intressant exempel från . Där har man arbetat mycket preventivt. En plats på ett särskilt boende kostar ca . Det kan man jämföra med kostnaderna för att kvalitativt stödja de anhöriga som vårdar. Trots allt vill man leva tillsammans även om någon i familjen är sjuk. Jag kan följa detta väldigt nära i min egen familj. Jag vet också vad kvalitet och viljan hos de sjuka betyder, och där måste det också finnas en respekt. Men återigen: Det här är tredje året som vi diskuterar frågan. Och, socialministern, jag förväntar mig att det snabbt kommer ett förslag till . Överläggningen var härmed avslutad. 12 § Svar på interpellation 2003/04:334 om jämställda pensioner 65 Statsrådet (): har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder för att skapa mer jämställda pensioner genom förändringar i pensionssystemet så att pensionsrätten automatiskt delas mellan föräldrarna till dess att barnet är . Frågan om delning av pensionsrätt mellan makar har utretts och diskuterats . Motiven för en sådan delning har i huvudsak varit desamma och byggt på att kvinnor och män i stor utsträckning alltjämt har skilda förvärvsmönster och att kvinnor i större utsträckning arbetar deltid och i stället har en större andel av oavlönat hemarbete. Till stor del handlar även argument om detta. I det gamla ATP-systemet var en delning tekniskt svår eftersom pensionen beräknades efter de 15 bästa åren och dessa var inte kända förrän i efterhand. Med det nya, avgiftsbestämda systemet skulle förutsättningarna för en delning bli helt annorlunda. Tekniskt var det inga egentliga problem med att dela pensionsrätten. En väsentlig utgångspunkt för reformarbetet var också att det skulle vara möjligt att dela hela pensionsrätten fullt ut mellan makar, det vill säga att både inkomstpensionen och premiepensionen skulle kunna delas. Detta ingick också som en del i pensionsöverenskommelsen mellan de fem partierna bakom pensionsreformen och behandlades förhållandevis grundligt i Pensionsarbetsgruppens betänkande. Under det fördjupade utredningsarbetet åren därefter konstaterades att det fanns vissa nackdelar med en delning, men förslaget var alltjämt att hela pensionsrätten skulle kunna delas. Först efter en skarp remisskritik och förnyat beredningsarbete beslöts att inte införa en möjlighet till delning. Det huvudsakliga motivet för detta var att delningen tillsammans med effekterna på garantipensionen ibland kunde bli direkt orimliga och oönskade. I stället infördes en mer begränsad möjlighet till utjämning genom en rätt att årsvis överföra premiepensionsrätten mellan makar. En utvidgning gjordes dock på så sätt att överföringsmöjligheten gäller även mellangenerationen medan den ursprungliga tanken om delning endast kunde omfatta personer som inte får ATP, det vill säga personer födda eller . Den ursprungliga tydliga inriktningen i pensionsöverenskommelsen om att kunna dela hela pensionsrätten mellan makar visade sig alltså tekniskt möjlig men kunde få sådana praktiska konsekvenser att det sammantaget inte var rimligt att genomföra den. Om detta var de fem partierna bakom reformen eniga. I likhet med har jag sympati för en ordning där pensionsintjänandet i likhet med försörjningsansvaret delas lika mellan föräldrarna. Emellertid har jag också uppfattningen att nackdelarna med en delning är större än vinsterna. Med hänsyn till detta och av respekt för pensionsöverenskommelsen avser jag därför att inte vidta några åtgärder i syfte att få till stånd en delning av hela pensionsrätten. Den nuvarande möjligheten att föra över premiepensionsrätt mellan makar är frivillig. Även detta grundar sig på pensionsöverenskommelsen och är en avvägning av vilken grad av frivillighet som är önskvärd. krävs en aktiv begäran för att föra över premiepensionsrätten, men en omvänd ordning med en aktiv begäran för att slippa en överföring är naturligtvis fullt möjlig. Effekterna av en överföring är dock att pensionsrätten aktuariskt måste räknas ned . Många familjer finner inte detta ekonomiskt attraktivt, och det har också visat sig vanligt att man av detta skäl väljer bort en överföring. Mot bakgrund av detta känns det inte angeläget att nu driva frågan om en ändring av pensionsöverenskommelsen i riktning mot en ordning där det krävs en aktiv handling för att inte dela pensionsrätten. 66 (): Tack för svaret, . Jag vill först betona att vi har fått ett bättre pensionssystem, ett pensionssystem som vi kristdemokrater har varit delaktiga i att bygga upp. Vi har också fått ett robustare och rättvisare system, särskilt sett ur livscykelperspektiv. måste vi vara så pass fria att vi vågar samtala om hur man kan förbättra viktiga detaljer i systemet såsom när det gäller jämställdhet och pensioner. Vi vet att kvinnor har av mäns pensioner. Som pekade på beror det på att kvinnor generellt sett har lägre löner, jobbar mer deltid och tar ett större ansvar för föräldraledighet än vad män gör. Jag kan ta min egen familj som ett exempel. Just nu tjänar jag ganska bra som riksdagsledamot. Vi har tre små barn. Min hustru har varit hemma mera med barnen än vad jag har varit, även om jag också har utnyttjat föräldraledigheten. kommer min hustru att släpa efter när det gäller pensionsinbetalningar, och det får hon ta konsekvenserna av när hon blir äldre. Då har vi valt möjligheten att dela på premiepensionssystemet. Men det kräver kunskap om att den här regeln finns. Det krävs en aktiv handling. Det är inte lätt att hitta anvisningarna på pensionsmyndighetens hemsida. Dessutom måste man skicka in en blankett i rätt tid för att det ska gälla . Jag har stor respekt för att det kan vara svårt att genomföra en delning av hela pensionssystemet. Men jag vill föra fram tanken att man ska ha detta som grundregel när det gäller premiepensionsdelen. Jag och min hustru är gemensamt ansvariga för våra barn. Vi har en gemensam ekonomi medan barnen är små. Vi tycker själva att vi lever ett gott liv tillsammans. Vi har valt en viss fördelning för hur vi ska arbeta och klara vår försörjning. Men det innebär också att om det skulle hända mig någonting när vi blir äldre ibland inträffar också skilsmässor och liknande kommer hon att få leva med en lägre pension för att hon valde just den här livsstilen i det här läget. Jag tror att vi kan minska den klyftan genom att ha ett slags grundhållning, att man åtminstone delar på premiepensionsdelen medan barnen är små och att man aktivt kan ansöka om att slippa den här delningen, alltså vända på kuttingen. Jag tolkar ditt svar som att du har en positiv grundinställning. Kan vi gemensamt lyfta fram den här frågan i de diskussioner som sker kontinuerligt mellan våra partier kring pensionssystemets utformning, kan vi säkert också hitta en överenskommelse på den här punkten. Det är ett praktiskt, konkret sätt att göra en aktiv jämställdhetsinsats som innebär att man bara enkelt ändrar i regelverket. Sedan kommer vi till den större frågan, 14-procentsnedräkningen som beror på vissa saker. Den kan jag personligen tycka att man också borde få dela på, men det är en större fråga som kanske kräver grundligare funderingar och grundligare utredningar. Men den enkla regeländringen med utgångspunkt i ett gemensamt ansvar för barnen innebär att man delar premiepensionsdelen medan barnen är små och att man sedan, i stället för som det är i nuvarande läge, ansöker om att slippa den delningen. Det är en möjlighet som få vet om och faktiskt praktiserar. Det är den tanken som jag vill testa på . 67 (): Jag har begärt ordet för att peka på att i tider med ett mer flexibelt yrkesliv är detta kanske inte bara en fråga för kvinnor. Både kvinnor och män har varierande yrkeskarriärer med olika perioder av högre och lägre bidrag till hushållets inkomster, som bidragen i form av andra insatser i hemmet kan variera. Man ser hushållets ekonomi som gemensam, och då borde man kanske kunna betrakta pensionsrätten på samma sätt. Jag vill påminna om de resonemang som fördes när bodelningen av privata pensionsförsäkringar diskuterades, då just dessa argument kom fram och pensionsförsäkringarnas karaktär av sparande, i många fall av stora värden i jämförelse med hushållets övriga tillgångar, betonades.