prot · GR0994 · 2004-04-13 00:00:00 — har frågat mig om jag avser att lämna förslag som innebär att ska lämna dröjsmålsränta till personer som har drabbats av försenad eller felaktig hantering vid utbetalning av pension. Inledningsvis konstaterar jag att återkrav av för mycket utbetald pension omfattas av de regler som gäller vid återbetalning av statliga fordringar. Hur en myndighet ska gå till väga vid ett återkrav av en statlig fordran regleras inte i lagstiftningen för respektive förmån utan i de lagar och förordningar som gäller indrivning av statliga fordringar. Av dessa bestämmelser framgår till exempel vilken dröjsmålsränta som en myndighet ska använda när en person betalar efter förfallodagen. Vidare har den enskilde redan med dagens regler möjlighet att få viss ersättning om han eller hon drabbas av att har handlagt ett ärende felaktigt. Det gäller om den enskilde genom fel eller försumlighet har lidit ekonomisk skada. I ett sådant fall kan han eller hon vända sig till Justitiekanslern, , och begära ersättning för utebliven ränta i form av skadestånd. JK kan då besluta att det ska betalas skadestånd till den enskilde. Härigenom kan enskilda personer sägas vara skyddade vid fel som begås av eller av andra myndigheter, och jag har inte någon avsikt att lämna förslag om en mer generell regel. Att införa en generell regel om att ska betala dröjsmålsränta till den enskilde vid långa handläggningstider eller om kassan har utbetalat ett felaktigt belopp skulle innebära att nya moment tillkommer i handläggningen. Vid utbetalningar som inte är periodiska finns det ingen i förväg bestämd dag när utbetalningen ska verkställas. Det finns ingen förfallodag för sådana utbetalningar. Ett förslag om att införa en generell regel om ränta skulle kunna innebära att handläggningstiderna förlängs, eftersom kassan i det enskilda fallet måste göra en utredning liknande den som JK gör efter en ansökan om skadestånd. 100 (): Jag får tacka statsrådet för svaret på min interpellation. Det föreligger en uppenbar orättvisa i lagstiftningen kring pensionssystemet. betalar inte dröjsmålsränta på pengar till pensionärer eller sjukskrivna som kassan av olika skäl har dröjt med att utbetala. Det gäller också när det är fel att pensionären eller den sjukskrivne inte får rätt summa pengar . Men själv kan minsann kräva dröjsmålsränta på pengar som folk är skyldiga . Detta, herr talman, är inte rimligt, och det minskar förtroendet för rättssamhället. Låt mig få nämna ett exempel. En man som varit sjukpensionär fick en för låg ersättning från . Beslutet överklagades , och då fick mannen rätt till den högre ersättningen. Det visade sig dock att han inte hade rätt till dröjsmålsränta på ersättningen. Ersättningen var av betydande storlek så det skulle faktiskt, även med det låga ränteläge vi har , ha blivit en ansenlig summa pengar. De privata försäkringsbolagen, som If, SPP och KPA, betalar minsann ut ränta till sina kunder i liknande situationer. Justitiekanslern fick ärendet på sitt bord från den berörda mannen men ansåg inte att hade handlat fel eftersom myndigheten agerat helt efter gällande regler. Man kan konstatera att lagstiftningen är skev och att det finns kryphål för staten att slippa betala. Enda möjligheten som den enskilda har är att söka skadestånd av staten. Och det är en mycket lång och besvärlig process. Det krävs också att beslutet föregåtts av fel eller försumlighet vid myndighetsutövning som staten ansvarar för. Och det här är väldigt svårt att bevisa för den enskilda, och det i sin tur kan leda till skyhöga rättegångskostnader om man förlorar mot staten. Detta sammantaget gör att det inte är ett rimligt alternativ för en enskild fattigpensionär att stämma staten. Det här området måste regleras så att också blir skyldig att betala dröjsmålsränta liksom varje enskild individ. Till exempel vi två som enskilda individer är skyldiga att betala dröjsmålsränta. Det är av väldigt stor vikt för människors rättsuppfattning och respekt för myndigheter att lika regler ska gälla för alla. Det är inte rimligt att enskilda ska tvingas till påfrestande processer för att uppmärksamma samhället på att det saknas lagreglering på vissa viktiga områden. Att det saknas reglering kring dröjsmålsränta för för sent utbetalade bidrag är helt oacceptabelt. Dessa svarta hål i lagstiftningen slukar inte bara den drabbade sjukpensionärens personliga ekonomi utan också hans tro på rättsstaten . Detta, herr talman, oroar mig väldigt mycket. Och det borde verkligen oroa också statsrådet. 101 (): Jag har valt att delta i den här interpellationsdebatten därför att jag tycker att det är ett principiellt mycket viktigt resonemang om just dröjsmålsräntan. Jag tänker då speciellt på de fall där kommer till ett beslut som förvaltningsdomstol sedan ändrar till förmån för den enskilda. I dessa fall utbetalas kanske de belopp som förvaltningsdomstolarna kommer fram efter det första beslutet i , men det utgår ingen dröjsmålsränta. Vi kan jämföra med regleringen beträffande skatter. Där har man i skattebetalningslagen gjort en mycket klar och tydlig reglering där vi som skattebetalare får betala kostnadsräntor om vi betalar , och vi får tillbaka räntebelopp om vi har betalat in för mycket pengar. Och där bygger lagstiftningen på att man har en ursprunglig förfallodag för skatten. Jag förstår av ministerns svar att detta är ett bekymmer. Exempelvis en pension förfaller en gång . Man kan som exempel också ta ett bostadsbidrag, som också hanterar. Det förfaller också till utbetalning en gång . Det borde därför inte vara några som helst svårigheter. De fall som jag vill tala om behöver egentligen inte bero på att har handlagt ärendet felaktigt, men man har kommit till en felaktig bedömning. Och det är inte en skadeståndsgrundande handling som Justitiekanslern kan använda statliga medel till att ersätta. Jag skulle vilja att ministern direkt svarar på en fråga. När kräver tillbaka bostadsbidrag som har blivit felaktigt utbetalda kräver man ränta. Är det inte lika självklart att man ska betala ut ränta i de fall som jag talar om, det vill säga när har fattat ett beslut som förvaltningsdomstol sedan har ändrat till den enskildas förmån? 102 Statsrådet (): Låt mig påminna om det som jag säger i mitt svar inledningsvis, nämligen att vi inte har någon särskild lagstiftning i detta fall som följer de olika förmånerna, utan hur en myndighet ska gå till väga är reglerat för alla myndigheter och inte särskilt för de olika förmånerna. Den fråga som jag har fått från gäller pensionerna, en försenad eller felaktig hantering vid utbetalning av pensioner. Låt mig säga att vi inte har någon särskild lagstiftning för respektive förmån, utan allt hanteras på exakt samma sätt för statliga myndigheter. När det gäller den specifika pensionsfråga som tar upp kan det naturligtvis vara fråga om en rad olika anledningar till att pensionerna har dragit ut och till att det kräver längre beredningsarbete. Det kan handla om att man ska ta in uppgifter från när det gäller inkomster, folkbokföring och så vidare. Det kan också handla om att ta in uppgifter från utländska kontaktorgan. Det finns pensionsmottagare som har haft anställningar i andra länder, och det kräver också sin tid. Det innebär alltså sammantaget att det inte är säkert att en försenad utbetalning beror på att man har haft en lång handläggningstid just på , utan det kan faktiskt handla om att utbetalningen blir försenad på grund av att det tar tid att få fram underlag från andra. Jag vill nog vidhålla det som jag har sagt i mitt svar, nämligen att jag just nu inte ser någon anledning att lämna förslag till någon förändring när det gäller de regler som reglerar just förhållandena för de statliga myndigheterna. 103 (): Jag kan inte riktigt förstå att det skulle vara så krångligt som statsrådet säger och att det skulle komma till nya moment i handläggningen om man skulle börja betala dröjsmålsränta till dem som får ut ett pensionsbelopp på grund av att man tidigare felaktigt har beräknat detta belopp, som i det fall som jag berättade om som gällde en sjukpensionär som fick ett felaktigt belopp utbetalt därför att man helt enkelt beräknade fel. Och man medgav detta från . Men han fick ingen ränta på dessa pengar. Men hade det varit tvärtom och om hade upptäckt att han hade fått för mycket pengar utbetalade och om han hade varit skyldig att betala tillbaka dem till , då hade det inte varit några problem att räkna ut dröjsmålsräntan på det som han skulle betala tillbaka. Jag kan inte få in i mitt huvud varför det är så mycket svårare för att räkna ut vad den är skyldig att betala i dröjsmålsränta när man har betalt ett för litet belopp. Men om man har betalt ett för stort belopp kan man räkna ut dröjsmålsräntan. Det sista är egentligen väldigt hemskt. Vi måste hålla med om att det är väldigt krångligt att veta vilken pension som man har rätt till. Och det var detta som hände i detta fall. Men det kan också vara så att man bedömer att man har rätt till den högre utbetalda pensionen. Men sedan får man ett dråpslag när kommer och kräver tillbaka alltsammans plus ränta på detta. Jag nämnde i min interpellation att de privata försäkringsbolagen behandlar försäkringstagarna lika. Om man har fått för mycket pengar får man betala tillbaka med dröjsmålsränta. Och om man har fått för lite får man det belopp som man ska ha med dröjsmålsränta. Jag kan därför inte förstå att detta inte går att reglera. Det är tydligen lagregleringar och bestämmelser som sätter hinder i vägen. Men det måste man väl kunna ändra. Det kan inte vara så svårt att rätta till detta med lagstiftning. Kan man ta in pengar åt ena hållet ska man kunna lämna tillbaka pengar åt andra hållet. 104 (): Jag har en viss förståelse för att jag kanske ställer en fråga som ligger lite i gränslandet i förhållande till hur denna interpellation är framställd. Men inte desto mindre tycker jag att den är principiellt väldigt viktig. Här har alltså lagstiftaren infört en lagstiftning som reglerar vilken ränta som enskilda människor ska betala till myndigheterna när fel uppstår. Men vi är överens om att vi saknar lagstiftning som reglerar förhållandet i den andra riktningen, det vill säga när myndigheten har gjort en felbedömning och den enskilda får vänta på sina pengar. Jag ska inte förlänga den här debatten, men jag ska däremot redan nu tala om att jag avser att skriva en interpellation med min fråga, så får vi se vilken minister den hamnar hos. Jag är nämligen inte helt säker på att den hamnar hos barn- och familjeministern. Men jag ska återkomma på det viset. 105 Statsrådet (): Jag tror inte heller att den interpellationen kommer att hamna på mitt bord, utan det är nog någon annan minister som kommer att vara ansvarig för den. Avslutningsvis ska jag till säga att det finns en möjlighet för den enskilda, precis som jag redogör för i mitt svar, att vända sig till Justitiekanslern och söka rätt den vägen. Och den möjligheten utnyttjas också. Då får man en prövning av frågan om den enskilde har drabbats av att har gjort fel eller av att man på något sätt har haft ett försumligt uppträdande i dessa frågor. Den prövningen och den möjligheten finns alltså. I övrigt är jag inte beredd att göra något förslag till förändring i denna fråga. 106 (): Det är beklagligt att statsrådet inte är beredd att fundera på att införa ett likvärdigt system för de här frågorna. För den enskilde måste det vara väldigt svårt att begripa detta. Om jag får ut för mycket pengar från måste jag betala tillbaka. Det kan jag förstå. Då betalar jag med ränta. Det händer ju i många andra sammanhang. Men om jag får för lite pengar och trasslar till det får jag inte tillbaka pengarna med ränta. Som jag sade i mitt inledande inlägg skapar detta hos människor en väldigt egendomlig inställning till vårt rättssamhälle. Staten tar mer än staten ger så att säga. Det här är naturligtvis helt orimligt. När det sedan gäller möjligheten till skadestånd är det förvisso inte alldeles enkelt att gå till JK och begära skadestånd. JK företräder ju staten här, och man måste kunna bevisa att det föreligger ett fel. Detta klarar en vanlig människa ofta inte utan måste anlita dyr advokathjälp. Eftersom man har en knepig ekonomisk situation törs man inte göra det. Förlorar man blir man ju tvungen att betala rättegångskostnaderna gentemot staten. Den enskilde är alltså verkligen i underläge gentemot staten. Det är inte rättvisa förhållanden. Det är det som jag i det här fallet vänder mig mot. En annan komplikation som jag vill nämna men som jag vet inte ligger på statsrådets bord har att göra med preskriptionstiden vid skadestånd. Det är nämligen så att man från det ögonblick beslut fattas måste väcka skadeståndstalan. Men i det här aktuella fallet där personen upptäckte det hela var preskriptionstiden redan förbrukad. Han kunde då inte få något skadestånd. Jag tycker att det är hemskt tråkigt att statsrådet inte är beredd att rätta till denna skevhet i vår lagstiftning. Så väldigt stora kostnader för detta bedömer jag inte att det är fråga om. Däremot har det stor betydelse för människors tilltro till rättssamhället. Överläggningen var härmed avslutad. 19 § Svar på interpellation 2003/04:388 om barnomsorgen 107 Statsrådet (): har frågat statsrådet vilka åtgärder hon avser att vidta för att uppfylla intentioner att ge familjen nödvändigt skydd och bistånd så att den till fullo kan ta på sig sitt ansvar i samhället, vilka åtgärder statsrådet avser att vidta för att ge föräldrarna större möjlighet att själva ta hand om sina barn samt om statsrådet kan tänka sig att öppna för försöksverksamhet och mer valfrihet i barnomsorgen exempelvis genom att kommunerna inför någon form av kommunalt vårdnadsbidrag. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag som ska svara på interpellationen. En av grundläggande principer är att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Denna princip kommer också till uttryck i . Regeringens övergripande ambition är att beakta i allt arbete som rör barn. Till grund för regeringens politik ligger den strategi för att förverkliga som godkändes av en enhällig riksdag . Stödet till barnfamiljerna ges både i form av ekonomiskt stöd och genom tillhandahållande av förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg. Det ekonomiska stödet utgörs av bland annat generella barnbidrag och föräldraförsäkring. Alla barn har rätt att få del av den pedagogiska verksamheten och på det sättet få goda förutsättningar för det livslånga lärandet. Barnomsorgen bidrar till att ge barnen goda uppväxtvillkor. Förutom att stödja familjerna ekonomiskt ger dessa stöd föräldrarna möjlighet att också förena förvärvsarbete med föräldraskap. Föräldraförsäkring, förskoleverksamhet och skolbarnsomsorg av god kvalitet samt barnbidrag till alla barn har varit och är hörnstenar i regeringens familjepolitik. Utgångspunkten för familjepolitiken är barnets bästa och jämställdhet mellan kvinnor och män samt att utjämna ekonomiska villkor mellan dem som har och dem som inte har barn inom ramen för den generella välfärden. Regeringen har lagt en rad förslag som stärker barnfamiljerna ekonomiskt. Bland annat har barnbidraget höjts i flera steg och föräldraförsäkringen förlängts med en månad. Föräldraförsäkringen gör det möjligt för båda föräldrarna att kombinera arbete med familj och underlättar för såväl kvinnor som män att ta ansvar för sina barn. Försäkringen utgår från att barnet både behöver och har rätt till båda sina föräldrar. Försäkringens konstruktion med ersättning för inkomstbortfall och med att reservera tid för båda föräldrarna är viktig i regeringens arbete för jämställdhet. I kan kvinnor och män kombinera förvärvsarbete med familj, vilket utgör basen för familjepolitiken. Nästan alla småbarnsföräldrar arbetar utanför hemmet. Med den höga kvinnliga förvärvsfrekvensen följer också höga födelsetal. Jag vill framhålla att jämställdheten måste vidareutvecklas. är ett av världens mest jämställda länder. Både mammor och pappor kan kombinera föräldraskap med förvärvsarbete. har EU:s högsta sysselsättningsgrad bland kvinnor. Ett bidrag för att vårda sitt barn i hemmet skulle innebära ett bakslag för sådana strävanden. De som väljer att på heltid arbeta med att vårda sitt barn blir beroende av andra för sin försörjning. En längre tids uppehåll från förvärvsdeltagande kan också göra det svårare att återgå till arbetsmarknaden och ökar risken för en sämre karriär- och löneutveckling än för dem utan sådant uppehåll. De flesta föräldrar ser det som en självklarhet att det ska finnas plats i förskoleverksamhet till deras barn när de börjar arbeta efter föräldraledigheten. Barnomsorgen är utformad på sådant sätt att kommunerna är skyldiga att tillhandahålla barnomsorg till barn i åldrarna om det behövs med hänsyn till föräldrarnas förvärvsarbete, föräldraledighet, arbetslöshet eller studier eller till barnets eget behov. Flera kommuner har ansökt hos regeringen om att få bli försökskommun för kommunalt vårdnadsbidrag. Regeringen har avslagit ansökningarna. Enligt kommunallagens bestämmelser får en kommun inte lämna understöd till enskilda utan särskilt lagstöd. Detta har slagits fast av Regeringsrätten i flera domar. Det krävs alltså en uttrycklig författningsbestämmelse för att kommunen ska kunna införa kommunala vårdnadsbidrag. finns inte en sådan bestämmelse. Regeringen har inte funnit några skäl att föreslå en sådan lagändring. Det är viktigt att den generella familjepolitiken utvecklas så att möjligheterna ökar för båda föräldrarna att vara hemma med sina barn. Det är bra för både barn och föräldrar. Båda föräldrarna ska ha möjlighet att kombinera föräldraskap med arbete. Detta är en familjepolitik som vi vill utveckla och som har ett brett stöd bland småbarnsföräldrar. 108 (): Den här debatten handlar i grunden om intressekonflikter, om olika intressen som ställs mot varandra. Det är säkert som statsrådet säger, nämligen att regeringens övergripande ambition är att beakta i allt arbete som rör barn och att barnets bästa ska komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Ändå är det ganska uppenbart att regeringen har misslyckats med denna ambition. I det beslut som regeringen har fattat rörande den fråga som vi nu debatterar är det något annat som i stället prioriteras och som framhålls av statsrådet. Det gäller då jämställdhet och strävan efter högsta möjliga sysselsättningsgrad även om man har mycket små barn. Att införa en större valfrihet för föräldrar till små barn är självklart i barnets intresse, men detta får stå tillbaka för andra prioriteringar. I den praktiska utformningen av politiken kommer barnets bästa först på andra eller tredje plats eller ännu längre ned. Av Andnors svar framgår att tyngden läggs vid jämställdhet och statsekonomiska intressen. Det är kanske inte något fel med det, men då ska man inte lägga ut dimridåer om att det är barnets intressen som alltid kommer i främsta rummet. Den här frågan handlar alltså om valfrihet. När ditt och mitt intresse kolliderar, när statens och mitt intresse kolliderar, ska jag då få välja att utforma mitt liv så som jag själv vill, eller ska jag gå i ekonomiskt styrkoppel i förhållande till regeringens uppställda intressen? Just i föräldrars valfrihet och möjlighet att utforma sitt liv så som de uppfattar vara bäst för sig, för sina barn och för sin familj tycks det ligga något skrämmande för regeringen. Så sent som svarade statsrådet på en fråga från när det gäller familjedaghem tidigare kallat för dagmammor: Så länge som föräldrar efterfrågar familjedaghem menar jag att de har en given och viktig plats i barnomsorgen. Så svarade statsrådet. Här är det alltså föräldrarnas efterfrågan som är helt central. Om föräldrarna som efterfrågar att själva få ta hand om sina barn säger i stället att om kommunerna skulle ges möjlighet att ge dessa föräldrar ekonomisk ersättning för detta skulle det innebära att bakslag för jämställdhetssträvandena. Återigen hänvisar alltså Andnor inte till barnets bästa utan till andra prioriteringar. Enligt kostar en dagisplats på heltid . Dessa siffror gällde . Stödet efter föräldraavgifter uppgick till i genomsnitt . Men detta barnomsorgsstöd tillfaller endast de föräldrar som utnyttjar barnomsorg. För dem som stannar och tar hand om sina barn blir stödet noll. Här kan man snacka om klyfta och orättvisor. Varför värderar regeringen föräldrars önskemål om barnomsorg bara så länge de väljer det som regeringen accepterar? Varför ska dessa föräldrar inte få fatta de beslut som ligger i barnets intresse? Vad är det som är så skrämmande i att ge föräldrar en rimlig valmöjlighet att själva få ta hand om sina barn genom att ett kommunalt vårdnadsbidrag? 109 (): som denna borde vi vara glada. Det har varit en stor mottagning i . Men den fråga som vi debatterar tycker jag är lite mer bekymmersam. Jag såg en gång på en konstutställning en jämlikhetsmaskin. Det var en stor maskin där människorna gick in, väldigt olika korta, tjocka, långa, smala, runda. Så kom de ut på andra sidan och var alla likadana samma näsa, samma kroppsstorlek, samma kroppsform en jämlikhetsmaskin. Sådan tror jag ibland att Socialdemokraternas verklighetsbild ser ut. Alla ska var likadana, och alla ska göra likadant. Åtminstone präglar det familjepolitikens område till väldigt stor del. Jag har varit ute och fört en massa lyssnarsamtal. Jag har träffat mängder med föräldrar och frågat dem hur de vill ha sin barnomsorg för att den ska fungera så bra som möjligt för just den enskilda familjen. Jag har fått många olika svar av många olika föräldrar som har olika barn och framför allt olika önskemål. En del skulle vilja börja jobba . De tycker att det fungerar bra. En del är nöjda med dagens situation. Men jag har träffat väldigt många föräldrar som räknar och räknar på föräldraförsäkringen för att få den att räcka . De är matematikprofessorer nästan hela bunten. De är inte nöjda med dagens villkor. Väldigt många uttrycker att de skulle vilja tillbringa tillsammans med sina egna barn. Det är inte möjligt. Ska man göra det i Socialdemokraternas måste man vara väldigt rik. Det valet har det inte. Är man mindre bemedlad, vilket de flesta är i det här landet, kan man inte få göra det i dagens socialdemokratiska . Det tycker man är väldigt orättvist. I sitt svar åberopar barnets bästa som skäl. Föräldrarna är då alltså enligt sätt att se sämre än utbildad personal på att ge barn omsorg, kärlek och uppfostran. De är sämre på att lära barn konflikthantering, sämre på att uppmuntra, sämre på att stärka deras självförtroende. Varför underkänns föräldrarna annars som lämpliga vårdnadshavare till sina egna barn? Varför ska den omsorg som föräldrar ger inte vara något värt alls? Varför törs inte familjeministern tillåta den allra minsta lilla försöksverksamhet som man begär i så många kommuner? Jag har två frågor till . Den ena är: Vad är så rädd för? Är det för att barnen inte får god omsorg? Är det för att kvinnorna ska släpa efter på arbetsmarknaden? För det andra: Hur många kommuner ska behöva starta uppror innan regeringen är beredd att lyssna? Det har kommit in åtskilliga skrivelser redan. Är det 50 kommuner som behövs för att regeringen ska lyssna? Är det 140, eller är det så att man är beredd att köra över folkopinionen i 280 kommuner? Jag ser fram emot svaret. 110 (): Interpellanten har ställt några frågor, och svaren på frågorna är den vanliga uppräkningen av vad som finns i av barnomsorg, skolbarnsomsorg, föräldraförsäkring, barnbidrag med mera och den vanliga redovisningen av den i och för sig gemensamma synen på att de allra flesta på något sätt vill kombinera arbetsliv utanför hemmet, omsorgen om det egna barnet i egen regi och möjligheten att vara hemma så mycket som möjligt. Man vill det på väldigt många olika vis, men det är ändå en gemensam syn som jag tror att vi alla delar. Jag kan inte säga annat än att det inte är så förträffligt ens i som man kan tro om man bara läser statsrådets svar.