prot · GR09115 · 2004-05-13 00:00:00 — Jag kan säga att i den utredning jag leder om sexuellt exploaterade barn har vi funnit att det här är en grupp som det finns anledning att titta närmare på. Vi har i flera fall kunnat konstatera att i de fall barn rymmer hemifrån det händer ju ibland och hittas i gruppen som finns på gatan kan vi diskutera konturerna av var hemlösheten finns. Ofta sätter man dem i en bil och kör dem tillbaka till hemmet som de har rymt ifrån utan att det finns någon mellanstation. Visst finns det särskilda problem kring barn som vistas mycket på gatan. Där finns också gruppen barn som finns på gatan därför att föräldrarna inte har något boende. Vad vi menar med gatan kan vi lämna därhän. Det arbete som har skett kring hemlöshet och som rapporten belyser är insatserna på riksnivå. Men jag är övertygad om att om man ska möta frågan om hemlöshet och barnen som finns där är det arbetet ute i kommunerna som är det centrala. Dessutom tror jag att man måste fylla på det här i det beslut som vi tog kring de speciellt utsatta barnen, därför att det är inte lösningen att kalla dem hemlösa. Oavsett om de finns här eller där tror jag att det centrala är att se dem som de utsatta och se behovet av att det anmäls så att de får den hjälp som de ska ha. 141 () replik: Hur ska vi lösa det då, så att de får den hjälp de ska ha? Man har jobbat med hemlöshet på riksnivå, vi har haft projektmedel och det har kommit en rapport, men barnen nämns inte, såvitt jag minns. Det handlar om de vuxna. Problemet med de här ungarna är att de inte ens definieras som hemlösa. I regel har de någon stationär ort på papperet. De bara finns där. De lever i andra miljöer i månader, ibland , ibland . Visst kan vi tala om dem som utsatta barn jag tror att det är en lämplig etikett. Men de är fullständigt osynliggjorda. Jag har alltså inte hittat dem i någon pågående utredning. Jag har inte hittat dem i det övergripande arbetet med hemlösa på riksnivå, som vi och ni och har initierat. Visst är det ansvar, men kunskapen om dem är dålig. Vad vi skulle vilja är att man tittade på just det här problemet. Jag tror inte att det finns någon i utskottet som inte tycker att det här är ett angeläget område. Om det är någon som har kunskap om det pågår något arbete, berätta det för mig efteråt. Jag delar uppfattningen att vi bör göra någonting för den här gruppen. Vi kan strunta i var vi lägger det, men vi måste först synliggöra problemet. Jag saknar det . Jag har inte sett det någonstans. Hur gör vi? 142 () replik: Jag upprepar mig nog när jag säger att det är oerhört viktigt att de här barnen också anmäls. Jag är lite tjatig med det här, de lagar som vi har stiftat. Vi stiftar en lag, och när det har gått tillräckligt , så att vi har glömt det lite, kan vi börja med nästa krav. Kravet på att anmäla barn som far illa måste bli än mer viktigt när det gäller barn som man ser inte har ett hem att gå till eller har ett hem som man inte går till. Det är absolut nödvändigt. Jag kan dela den uppfattning som har, att det också borde vara viktigt att man i ett sådant sammanhang markerar att det framgår av anmälan att barnet inte har ett hem eller inte vistas i det hem som eventuellt finns, så att det finns möjlighet för kommunerna att synliggöra. Jag kan känna att man kanske inte alls gör det på ett bra sätt. Jag tycker att vi ska börja där. Vi ska pressa våra kommunpolitiker så att de synliggör detta i det sociala arbetet ute i kommunerna. Vi måste lära oss att anmälningar inte bara ska göras i vissa situationer, utan det här är ett klart fall där barn far illa och där barn är mycket utsatta. Då ska det göras en anmälan, och man ska tydliggöra hur situationen ser ut. 143 (): Som vi har hört ska alla beslut analyseras utifrån ett barnperspektiv inte bara vissa beslut, delar av beslut eller ibland, utan alla och alltid. Barnets bästa ska sättas främst både på lång och på kort sikt. Det betyder att samhället ska byggas hållbart, jämlikt och jämställt. En sådan grund främjar barnens bästa. Vi har långt kvar tills detta är förverkligat både internationellt och nationellt. är medlem i EU, vilket gör att alla medborgare, även barnen, i de 25 länderna på olika sätt påverkas av vilka prioriteringar och beslut som fattas i EU. Vår vänsterpolitik som relaterar till EU och som sätter barnen främst handlar bland annat om en rättvis asylpolitik. EU:s asylpolitik får konsekvenser för barnen även i . Asylsökande barns situation i kan vara väldigt svår, framför allt när det gäller de gömda barnen och barn till föräldrar som av olika skäl inte kan ta hand om dem. Vi måste stärka de ensamkommande barnens rättigheter. EU måste beakta barnets bästa i alla direktiv och förslag i EU:s asyl- och migrationspolitik. Barns egna asylskäl ska prövas, handläggningstider ska kortas och barn ska bemötas på ett sätt som gör att deras röst blir hörd. Ett asylsökande barn ska ha samma rätt till skydd, stöd och utbildning som andra barn i . Om den generella välfärden urholkas sätts våra sociala skyddsnät inför svåra prioriteringar. I dessa prioriteringar måste barns rättigheter och bästa komma i förgrunden. Unga flickor och pojkar utnyttjas och säljs över gränser. Vi måste verka för en lagstiftning som stoppar trafficking, prostitution och sexuell exploatering. Det är en skam att EU-parlamentarikern och vänsterpartisten rapport röstades ned inom EU. Det innebär att vi stillatigande tvingas åse den handel med unga flickor som är ett resultat av social nedrustning i många av våra grannländer. måste kunna garantera att dessa unga, som också finns i vårt land, får den uppväxt, det skydd och stöd som de har rätt till enligt . Sociala myndigheter och polis måste göra sitt yttersta för att säkra dessa barns rättigheter. En hög alkoholkonsumtion hos befolkningen drabbar ofta barnen hårdast. Barn i familjer med missbruk får ofta ta ett vuxenansvar, ansvara för sig själva, syskon och föräldrar. Det innebär en utsatthet och ett utanförskap som präglar möjligheterna till utbildning och eget liv. En restriktiv och solidarisk alkoholpolitik ur ett folkhälsoperspektiv är redskap för att ge barn och unga en alkoholfri uppväxt. Jag kan instämma med dem som har sagt att införselkvoter på alkohol drastiskt har ökat konsumtionen. Vi behöver skapa regler och stärka kontroll som gör att konsumtionen minskar, eftersom barnen kommer att utsättas för de negativa konsekvenser som en hög alkoholkonsumtion innebär. All diskriminering av minoritetsbefolkning måste motverkas. De mest utsatta vid diskriminering är barnen. Romer är en utsatt minoritetsgrupp i , och även i är barn till romer en särskilt utsatt grupp. Flickor och pojkar måste få samma möjligheter att utvecklas och förverkliga sina drömmar. Det innebär lika rättigheter i ett jämställt samhälle. Jämställdhet mellan kvinnor och män gynnar barnen. Det gäller såväl inom utbildning som inom arbete. Flickorna och pojkarna behöver manliga och kvinnliga förebilder. Det gäller inte bara ekonomiskt och socialt utan även medicinskt, kulturellt och inom idrotten. Insatser för jämställdhet gynnar barnen. Avslutningsvis instämmer jag i yrkande, och jag yrkar bifall till reservation 9. 144 () replik: Vi vet alla att förverkligandet av liksom inte bara kan skrivas fram i olika dokument eller anställas fram, så att vi får avlönade medarbetare i en sådan utsträckning att vi får förverkligad. Det fordras ett oerhört brett folkligt stöd, som för många andra projekt. Framför allt fordras det att föräldrarna är på speaking terms med politikerna, att de verkligen känner att de betraktas som en viktig politisk resurs och som myndiga människor som kan fatta beslut om exempelvis sina egna barn. Det vill säga att det handlar om ett större bejakande av vad föräldrarna faktiskt vill. Jag citerade i mitt inledningsanförande det nu årsgamla beslutet om att föräldrarna fritt ska kunna välja barnomsorg. Barnomsorgen måste vara väl utbyggd i och för sig så menar vi alla men med olika alternativ. Valfrihet innebär också att den som i större utsträckning vill vara hemma med sina barn ska ha möjlighet att vara det. Vi har måhända lite olika politisk syn på hur mycket befullmäktigande och bemyndigande som vi kan ge föräldrarna i det här sammanhanget och på uttolkningen av vad man utifrån kan ge och inte ge till föräldrarna. Men majoritetens mening är, som sagt, att föräldrarna ska ges en större beslutsmakt över sin egen situation än vad minoriteten är villig att ge i . Den naturliga frågan är då: Vad avser majoriteten att göra för att tillmötesgå riksdagsmajoriteten i den här frågan och ge mera beslutsmakt till föräldrarna? 145 () replik: Det är väldigt svårt att förstå resonemanget. Föräldrar ska ju inte ges något ansvar för sina barn. Föräldrar har ett ansvar för sina barn. Föräldrar är de som vårdar, tar hand om och har skyldighet att hjälpa barnet i barnets utveckling. Samhället, samhällets insatser och samhällets skyddsnät, träder först in när föräldrarna av någon orsak inte har förmåga att hjälpa barnet eller då föräldrarna behöver stöd för att barnet ska få sina rättigheter tillgodosedda. Barn som har föräldrar som tar hand om dem, vårdar dem och hjälper dem med det de ska ha hjälp med och ser till att de har en bra uppväxt, att de har kamrater och att de har ett rikt fritidsliv behöver inte omfattas av riksdagsbeslut om olika saker. En vanlig förälder ser ju till att följa det som finns i utan att ha läst . Det är där det brister som man måste hjälpa och stötta på olika sätt. 146 () replik: Många föräldrar vittnar om att de inte upplever sig betrodda eller att de ges möjligheter att utöva det ansvar som de faktiskt har. De har ju bara två saker att välja mellan. Det är antingen att vara hemma utan samhällsekonomiska subventioner eller att anlita den enda lösning som samhället anvisar, nämligen barnomsorg. Många skulle vilja ha en större flexibilitet. De skulle vilja kunna vara hemma något längre. De allra flesta vill på något sätt kombinera arbete och hemarbete men upplever att de inte får det förtroendet, det bemyndigandet, från den politiska bestämmandeinstansen. Därför protesterar de lite överallt i landet och undrar: Varför kan vi inte få vara hemma lite längre med våra barn? Då säger förstås att de har den möjligheten. Men de har alltså en inskränkt möjlighet till detta eftersom de ekonomiska subventionerna till barnfamiljerna är så ensidigt inriktade att det handlar om att anpassa sig till ett sätt att leva. Annars blir man utan samhällets subventioner till barnfamiljerna. Oavsett vad vi nu har för mening om det här är alltså majoritets mening att vi ska gå i en annan riktning. Vi ska i högre grad tillgodose föräldrarnas tyckande i den här frågan. Minoriteten har rimligen då att anpassa sig till detta och verkställa något av beslut. Frågan kvarstår alltså: Vad avser ni två partier som har en motsatt ståndpunkt nu att göra för att tillmötesgå föräldrarna och riksdagsmajoritetens beslut? 147 () replik: Ja, det är en väldig diskussion om vad föräldrarna ställer för krav och vad föräldrarna upplever och vilka rättigheter föräldrarna ska ha. Jag vill vända på det och säga att det här handlar om barnens rättigheter och barnens möjligheter och barnens tillvaro. Visst kan föräldrar uppleva att samhället lägger sig i saker när det gäller vården av barnen, men i vissa situationer måste samhället hjälpa och stötta barnet. Det är därför som vi har lagstiftning om omhändertagande och olika saker för att skydda barnet. Jag förstår inte riktigt att vi nu har kommit in i en diskussion som handlar om föräldrars rätt att arbeta eller att inte arbeta. Det handlar om barnens rätt att ha tillgång till en bra miljö, barnens rätt till en skyddsmiljö. Jag förstår inte riktigt varför man vänder och säger att det är föräldrarnas rättigheter vi ska diskutera här. Grunden är att där det inte finns föräldrar och där föräldrar inte mäktar med att ta sitt ansvar är det barnens bästa som man ska se föräldrarna kanske inte klarar av att se barnens bästa. Om jag som förälder ser att mitt barn har speciella behov som inkräktar på min tillvaro som förälder är det upp till mig att se till att jag förändrar mitt liv så att mitt barn får sina behov tillgodosedda av barnomsorg, skola och vad det nu är för någonting. Man ska underlätta för barnet. Om barnet klarar det här självt, att se till att det kommer till skolan med sitt handikapp eller vad det nu kan vara löser det sig, men om jag som förälder inte klarar att ta det ansvar jag ska ta är tillämpningar användbara utifrån ett samhälleligt perspektiv. 148 (): Det betänkande som vi nu har diskuterat innehåller mycket av värde. Vi brukar ju säga: Barnen är vår framtid. Och det är oerhört viktigt att våra barn och ungdomar får växa upp i en så god och trygg miljö som möjligt. I detta inlägg vill jag koncentrera mig på en fråga som jag har haft anledning att engagera mig i, nämligen frågan om självmordsprevention. Som präst har jag ställts inför att det som inte får hända ändå har hänt, och då kommer automatiskt frågan: Var det verkligen nödvändigt att det blev så här? Hade skolan kunnat agera på annat sätt innan det hände, och hur följer skolan upp det hemska som har hänt? I motion So12 vill att regeringen ska komma med förslag om åtgärder för att höja skolpersonalens beredskap att hantera personer med djupa depressioner och självmordsrisk. Bakgrunden till motionen är att det i snitt är två unga människor i åldrarna som begår självmord och även att självmordsförsök som ett rop på hjälp blir allt vanligare. Varannan gymnasierektor har personlig erfarenhet av elever som försöker begå självmord. Trots detta är det ovanligt att skolpersonalen får lära sig att upptäcka ungdomar som befinner sig i riskzonen. Vi anser att skolpersonalen borde få mera utbildning i att upptäcka och hantera de signaler som kan tyda på att någon är trött på att leva. Det är också viktigt att skolpersonalen får utbildning i att hantera de sorgereaktioner som finns kvar efter att någon i skolan inte har orkat leva vidare. Där finns känslor av skuld, och tanken: Hur ska vi kunna gå vidare trots det svåraste svåra? I utskottsbetänkandet hänvisas till folkhälsoministerns svar i en interpellationsdebatt om självmord. Här nämns om WHO:s stödmaterial för självmordsprevention, hälsoundervisning och stärkt stöd till barn och ungdomar med psykisk ohälsa. Det är bra saker som tas upp, men jag saknar ett erkännande av en oerhört viktig resurs i detta sammanhang, nämligen SPES, för suicidprevention och efterlevandes stöd. Genom kontaktpersoner, utbildning, telefonjour och självhjälpsgrupper gör denna organisation en mycket stor insats trots att de lever under knappa ekonomiska omständigheter. De har en egen , och jag tror att just SPES skulle kunna göra mycket mer i skolans värld. Men de behöver ett rejält bidrag från staten, för nu har deras verksamhet växt så mycket att den inte längre går att bedriva bara med frivilliga krafter. Den översyn av bidragsgivning till ideella organisationer som lär ha kommit har jag inte sett. Jag hoppas ändå att den ger anledning till regeringen att ta ett steg så att det verkligen ges bidrag till organisationen . Skolan har många viktiga uppgifter. Bland de viktigaste är att vara en stödjande miljö för barn och unga och motverka självmord och destruktiva tankar. När det gäller att förhindra ett självmord måste alla goda krafter kunna samverka på alla nivåer. 149 (): Jag satt på mitt rum och följde debatten. Jag tänkte att vi här verkligen har riksdagsledamöterna som värnar om barnfrågorna. kände att jag måste gå ned och ta mina . Vi talar om barns bästa och barnperspektivet. Det är bra. Men det räcker inte med munnens bekännelse och vackra skrivna ord. Det behövs handling. För mig är barnperspektivet verkligen att se barnet och tillvaron med barns ögon och att tillgodose barns behov. Jag har följt barnens situationen väldigt mycket . Jag tycker att deras situation bara blir värre och värre. Eftersom jag har på mig tror jag att jag får ta mitt anförande i punktform. När det gäller hur man pratar och åberopar paragrafer tänker jag på dig som pratar om den förstärkta anmälningsskyldigheten och samarbetskravet. Vi har tidigare förstärkt anmälningsskyldigheten men utan något egentligt resultat. Vi vet att bara har det gjorts 48 000 anmälningar i 200 kommuner. Hälften har lett till utredning. Dessutom vet vi inte heller om de som har lett till utredning leder till något stöd för barnen. Det är okänt. från kd med flera har pratat om behovet att implementera som vi har haft . förstår jag mig inte på riksdagsledamöter. Jag förstår inte att ni inte vill inrätta lokala barnombud. Jag är själv väldigt angelägen om den kommunala självbestämmanderätten. Men kan ni tänka er något bättre sätt att implementera än genom att ha lokala barnombud med uppgiften att lyfta barnfrågor? Som det är nu trampar vi socialtjänst och barnpsykiatri år ut och år in. Vi pratar om behovet av en samverkan som nästan aldrig kommer till stånd. Det är så med samverkan: den kan inte beordras. Vi kan skriva in den i lagtexten men samverkan handlar om en gemensam bas och om relationer och respekt för yrkeskårer. Jag har själv det ska jag rekommendera er motionerat i min kommun om ett barnombud som ska gå i bräschen för opinionen att föräldrar är viktiga, vara lyhörd om det är mobbning, om barn utnyttjas eller om de har en dålig fritid. Det kan ge politikerna ett bra underlag så att vi kan stå till svars för det vi har sagt om att barn är en prioriterad grupp. Jag har kommit ned till kammaren enbart för att puffa för denna folkpartimotion. Jag yrkar bifall till reservation 11 som handlar om lokala barnombud som kan vara en motor för arbetet med barn. 150 () replik: Jag tyckte nästan det var bra att kom ned. Då fick jag anledning att kommentera när vi sist debatterade utsatta barn. När debatten var avslutad gick tre folkpartister upp och lyfte fram ytterligare tre problemområden. Jag valde då lite ovanligt att begära ordet och säga att jag tyckte att det var bra att de tillförde de sakerna så diskussionen fick lite bredd. Döm om min förvåning när jag dagen efter fick läsa en artikel som redan före debatten hade skickat till en tidning där man sade: De där socialdemokraterna, de bara pratar och pratar. är jag lite osäker på om redan har skrivit sin artikel som kommenterar den här debatten. Jag tycker att det är att göra det väldigt enkelt för sig att säga att det är vackra ord när vi diskuterar svåra frågor. Det är ju det politiken går ut på. Vi måste bryta våra olika synpunkter mot varandra och se om vi kan flytta positionerna framåt en liten bit. Dessutom, om vi tittar närmare på de utsatta barnen och de exempel på anmälningar som har gjorts, så är det inte så att varje anmälan innebär att det ska ske någonting. Då skulle ju varje polisanmälan innebära att vi bestraffade människor och sade att de var skyldiga. En anmälan är en anmälan om att uppmärksamma ett skeende. När det gäller frågan om barnombud är jag säker på att de flesta av oss tycker att det är alldeles utmärkt med barnombud. Vi har barnombud i min hemkommun. Vi socialdemokrater tog tidigt initiativ till det. Men det behövde inte besluta. Via det kommunala självstyret tog vi det initiativet. Det har vi haft ett brett stöd för. Det är inga konstigheter med det. Bygg inte upp politiska motsättningar där de inte finns! Jag förstår om har blivit irriterad på sitt rum. Låt oss då diskutera de frågor som det gäller. Men säg inte att vi inte försöker hitta lösningar när vi diskuterar politiska problem! Då tycker jag att har fel. 151 () replik: Inför debattartikeln känner jag mig främmande. Jag var väldigt glad över att du gick upp och hade så fina ord till oss folkpartister förra debatten. Jag har inte någon artikel den här gången heller. Jag tycker att man måste landa i verkligheten. Jag har vad man kallar en possibilistisk syn, det vill säga jag ser möjligheterna. Men det är en förutsättning att man lyfter upp problemen på bordet. Jag tycker att barn har problem . Jag tycker att har problem , och jag vill att vi ska försöka lösa detta. När det gäller anmälningar tycker jag också att man inte ska utreda för utredningarnas skull. Man ska göra förhandsbedömningarna. Men jag tycker att det är anmärkningsvärt att av 48 000 anmälningar inte leder till utredning. Hur är det med anmälningar? vet att det kommer rapporter om att människor som har anmälningsskyldighet enligt socialtjänstlagen inte fullgör sin skyldighet. Man gör det efter att ha tänkt efter, begrundat och sett. Till slut är måttet rågat: kontaktar vi soc. Det är så det går till i praktiken. Jag känner inte till någon motsättning. Det är bara det att jag brinner för att vi ska hitta nya vägar för att lyfta barnfrågorna. Vi kan inte bara prata om att barnen är vår framtid och om barnens bästa. Vi måste för sjutton se till att vi gör någonting! Det är okej med barnombud och den kommunala självbestämmanderätten, men det vore en bra signal att säga: hittar vi nya vägar. Vi vågar pröva någonting nytt. 152 () replik: Att jag inte tycker att det är så mycket nytt i det säger betyder inte att jag inte delar uppfattningen att detta är centrala frågor. Däremot tycker jag inte att man ska förenkla det för mycket. När vi nu har skärpt anmälningsskyldigheten är ju det en oerhört väsentlig sak. När vi nu får titta på konsekvenserna, vad man gör med anmälningarna, känner inte jag att jag med de här tidningsartiklarna har så mycket fakta framför mig att jag kan gå ut och säga: Här föreligger felaktigheter. Är det så får vi ta debatten igen. Vad vi däremot ska ha klart för oss är att anmälningar, precis som pekar på, säkerligen inte är någonting som sker lättvindigt. Den uppfattningen delar jag fullt och fast. Då vet vi att det verkligen är något allvarligt på gång. Jag delar också uppfattningen att det är i de situationerna som barnen måste ha möjligheter till hjälp snabbt. Det är också utskottet överens om. Det är bara det att vi på olika sätt vill sprida de här insatserna på många fler områden. Önskan om att anmälan i allvarliga fall ska leda till åtgärd har vi gemensam. Sedan måste vi fundera vidare på varför så inte sker. Där handlar det om arbetet ute i de kommunala verksamheterna. Som avslutning skulle jag vilja säga, herr talman, att detta visar hur viktigt det är att en sådan här strategi pressas ut via till så att strategin för barnets bästa och för att barnet ska bli hört ska vara synlig också i . 153 () replik: Jag har heller ingenting emot att det finns starka skrivningar i lagtexten om anmälningsskyldigheten. Det är alldeles utmärkt. har jag till exempel i betänkandet läst om hur länsstyrelserna följer upp barnperspektivet och hur detta får genomslag i . Det är väldigt intressant eftersom jag är socialkonsulent och jobbar på . Den där skrivningen är överdriven. Det kommer ett regleringsbrev där det står: ska kolla hur det är med barnperspektivet i långvariga socialbidragsärenden. Sedan samlar man ihop materialet, och så visar det sig att det inte finns något barnperspektiv. Samma sak är det i barnavårdsutredningar: Man kollar om det finns något barnperspektiv, men det finns inget barnperspektiv ens där fastän barnets bästa kom in i portalparagrafen 1998. Det är därför jag också är så skeptisk när det gäller asylbarnen. När säger att nu utbildar vi tänker jag: Herregud, det här kommer att ta tid! Jag tror inte att ni har något barnperspektiv . Då tänker jag så här: Vad har man för kunskap om arbete? Jag för min del tycker inte att vi har gått i bräschen här. Vi har bara kollat i handlingar och akter om det finns något barnperspektiv, men det har det inte funnits. Kanske har det varit någon konferens, men det är allt. Att åberopa den uppgiften i betänkandet tycker jag är lite magstarkt. 154 () replik: Jag hade inte tänkt begära replik. För det mesta brukar jag och ha samma grund och dela de flesta uppfattningar.