prot · GR0999 · 2004-04-21 00:00:00 — kom med ett par olika förslag till hur förordningen skulle kunna ändras. Regeringen har i varje fall fått in förslag. Jag tänkte kommentera de två förslagen. Det finns ett som jag tycker är intressant att arbeta vidare med och ett som jag är kritisk till. Det ena förslaget innebär att man ska ha ett krav på sig att försöka skrämma bort vargen först men att man ska kunna få skjuta innan någon skada har skett. Däremot tar man bort att man ska befara ett nytt angrepp, något som är svårt att bevisa. Detta har jurist varit väldigt kritisk till. Han skriver så här i ett särskilt yttrande: Den nya lydelsen medför att frånvaron av skada inte innebär något bevis för olagligt dödande. Med stor sannolikhet kommer därför en tilltalad i sådana här mål att regelmässigt frias på grund av brist på bevis. Ändringen medför då stor risk att respekten för rättsordningen går förlorad. Det är hårda ord från juristen. Det kan komma att uppfattas som att det är liten eller ingen risk att åtalas för jaktbrott när man dödar ett rovdjur även om något angrepp inte varit aktuellt. Blir detta en allmän uppfattning har 28 § helt förlorat sin betydelse och det förefaller stå ägare eller vårdare av tamdjur fritt att döda rovdjur av skilda anledningar utan risk för ansvar. Det gör att jag är väldigt kritisk mot den formuleringen. Sedan finns ett annat alternativt förslag som är intressantare. Det innebär att man får krav på sig att försöka skrämma bort vargen i första hand men att man efter att ett angrepp har skett inte behöver befara ett nytt angrepp. Det är något som jag tycker är intressant att gå vidare med när det gäller hägnade djur. I övrigt måste vi fundera på andra lösningar än att skjuta rovdjuren när vi har konflikter mellan människa och rovdjur. Det handlar till exempel om rovdjursersättningarna för dem som får sina djur rivna. Där är ersättningarna bättre tack vare att har varit med i budgetsamarbetet än vad de annars skulle ha varit. Det är nog bra att se över erättningsfrågan igen. Ersättningarna täcker inte riktigt kostnaderna för dem som förlorar sina djur. En annan jätteviktig fråga måste vara att markägare verkligen får ersättning för fungerande hägn. Det finns bara ett dokumenterat fall där djur har kommit till skada inom ett riktigt vilthägn med el, och då var elen inte påslagen. Instängsling är något som är väldigt effektivt. Där bör vi se över möjligheten för markägare att kanske också kunna få en del av arbetet gjort. Sedan handlar det mycket om information och dialog. Om nu de flesta ändå är överens om att rovdjuren måste få finnas och vi måste lära oss att leva tillsammans med dem måste vi genom ökad kunskap kunna få en ökad förståelse. Med bättre möjligheter och stöd från samhällets sida för djurägare att kunna skydda sina djur tror jag att i stort sett alla människor kommer att kunna ställa upp på att alla arter har rätt att finnas till för sin egen skull. 21 () replik: uppehöll sig vid jämförelsen med att hundar är farligare i så måtto att de skulle kunna angripa. Det är förvisso sant. Men det är en sällsynt haltande jämförelse. Mot en hund får du ingripa innan den har gjort någonting. Den jämförelsen går över huvud taget inte att göra. Dessutom har en hund i normalfallet en ägare. Det har inte rovdjuren. Påträffas en hund utan id-märkning etcetera får polisen avliva den. Jag tror att det är så. Det finns ingen jämförelse. Därför kan vi undanbe oss den typen av vilseledande jämförelser. Sedan uppehöll sig vid frågan om man vill ha eller inte vill ha rovdjur. Det är icke vad frågan gäller här . Frågan gäller huruvida du som tamdjursägare eller om du har andra problem med rovdjur ska få en möjlighet att ingripa. Den frågan snirklade runt utan att vara tydlig. När det gäller tydlighet är min fråga: Anser att det är fråga om tamdjur eller boskap, det vill säga näringsverksamhetsdjur? Det skulle vara intressant att få reda på. Vilken tidshorisont ser när det gäller översynen? Är det ett evigt förpassande till en långbänk för att slippa ta i frågan, eftersom ni underförstått i alla andra sammanhang har varit emot en förändring av 28 §? Varför litar inte på att länsstyrelserna ska kunna hantera den här typen av frågor om rovdjur? 22 () replik: Jag tycker inte alls att min jämförelse med hundar är irrelevant i det här sammanhanget. sade i sitt anförande att det var så tragiskt att vargen tog smådjur som till exempel kaniner. säger han att hunden kan man ju ingripa mot men inte mot vargen. Men skulle barn, som ofta har de här smådjuren, om de nu hade rätt att skjuta varg, springa och hämta en bössa? Sådana här skador får man ju när man inte ser om det är en varg eller en hund som angriper så att man kan jaga bort den. Tycker man att det är så tragiskt att kaniner, marsvin och höns dödas av varg måste man i så fall rent logiskt också vara emot att man får jaga med jakthundar som man släpper lösa. Det skulle inte jag vilja förbjuda, men det låter som om skulle vilja förbjuda det. Jag kommenterade den översyn som har påbörjats med ett par olika förslag som har lagts fram av . Jag tycker att i alla fall det ena förslaget låter intressant att jobba vidare med. Genom att verket nu har kommit i gång med sitt arbete borde inte översynen behöva ta så fruktansvärt mycket tid egentligen. Det borde kunna bli klart i sådana fall, hoppas jag. När det gäller länsstyrelsernas roll måste vi ha en balans mellan inflytande från länsstyrelserna och från . har ändå det övergripande ansvaret för rovdjuren i hela landet. Det här är ju djur som rör sig över stora områden. 23 () replik: Återigen den här sammanblandningen med hundarna. Den kopplingen är inte relevant därför att rovdjuren har ett skydd som hundar inte har, alltså är det en irrelevant jämförelse. Jag fick inget svar på huruvida det är tamdjur i ett vidare begrepp vi talar om eller om det är boskap i näringsverksamhet. Det åtminstone borde kunna ha en uppfattning om. Sedan hör man sådana här typiska politikersvar att det borde inte ta så mycket tid egentligen att åstadkomma en förändring. Men, fru talman, med all respekt för engagemang i regeringsmakten påstår jag att de inte har visat att de har bidragit till att snabba upp beslutsprocessen. Ofta försöker man via taktiseringar att utnyttja sin situation och fördröja den ena förhandlingen efter den andra. Ska jag tolka denna utsago blir detta inte klart på den här sidan valet. Då är min fråga till : Anser att det här kommer att vara klart före valet eller inte? Avslutningsvis, fru talman, vill jag beröra den känslomässiga bindningen. Jag lyssnade till en kvinna i vars fem kvigor låg döda när hon kom ut. Hon beskrev den känsla hon hade. Är det enligt uppfattning möjligt att få ersättning för en känslomässig del eller är det bara marknadsvärdet på djuret man vill ersätta när ni talar er varma för detta? 24 () replik: Man kan aldrig få ersättning för det känslomässiga. Det tycker jag inte att man kan kräva heller. Jag har själv drabbats av hund, räv och rovfåglar, men den sorgen får man nog hantera på ett annat sätt än med pengar. Beträffande hotet mot smådjuren och den sorgen får jag konstatera att det kanske var lite dumt av att ta in den jämförelsen i debatten. Men det är lätt gjort. Jag vet ju själv hur det är när man pratar på från talarstolen. Vilka djur som det bör handla om var frågan. Jag tycker själv att man ska se till att det är inhägnade djur man ska gå efter. Distinktionen mellan tamboskap och annat är lite svår. För frigående djur som till exempel renar får man jobba på ett lite annat sätt med ersättningsfrågorna i stället. 25 (): Det var onekligen ett intressant replikskifte om marsvin med mera. Jag har några inledande konstateranden. Vi har en björnstam som är klart underskattad och ligger väl över den miniminivå på 1 000 djur som är uppsatt. Bara i mitt hemlän och i grannlänet kan björnstammen beräknas till ungefär 550 individer. Lodjursstammen känner vi till har felskattats genom att man inte tagit med ej inventerade områden i värderingen. Lodjuren minskar i renbetesområdet men ökar för övrigt. Vad gäller varg har stammen vuxit snabbt , då det fanns ungefär åtta djur. är det en starkt ökande stam från hundra djur . Vi har haft elva föryngringar i som tillsammans med fem revirmarkerande par i ger förutsättningar för ett stort antal föryngringar framöver. När vi diskuterar rovdjursfrågan och skyddsjakt är det min uppfattning att det finns en låsning vid en sifferexercis där det är antalet individer som debatteras. Vi tar mycket lite hänsyn till var i och i vilken omfattning rovdjuren har etablerat sig. Sanningen är att det är på en mycket liten del av yta som huvuddelen av rovdjuren är koncentrerade. Det är framför allt i , , och län som vi finner merparten av rovdjuren, alltså på av landets yta. Var och en kan då förstå att det är orimligt att detta ska accepteras av de människor som bor inom de här områdena. Efter att rovdjursstammen, framför allt varg, har haft en stark tillväxt finns det nu anledning att börja ta konsekvenserna av den oro och ilska över rovdjurspolitiken som finns i . Det kan inte vara rimligt eller klokt att fortsätta med den nuvarande linjen. Finns det inte acceptans hos ortsbefolkningen eller möjlighet att skydda sina tamdjur kommer vi att se mer av illegal jakt, något som jag i allra högsta grad anser vara en olycklig utveckling. ropade på polis. Jag tror inte att det är någon bra lösning. Det löser inte det här problemet. Vad gäller vargar anser jag att det är av vikt att vi tar hänsyn till deras utbredningsområde i vår del av världen, det vill säga vi måste se som en enhet. Det är orimligt att inte räkna med utbredningsområdet i . Enligt senare tids forskning behövs en population på 150200 vargar i för att hålla god genetisk stam, om en eller två immigrerande vargar tillkommer per varggeneration. För att få den situationen kommer det att med jämna mellanrum behövas nytt blod från eller någon annanstans. Enligt dagens rovdjurspolicy ska enstaka föryngringar få finnas utanför renskötselområdets åretruntmarker, det vill säga i de vidsträckta skogsområdena i östra halvan av . Det är ett område som utgör ungefär halva areal, . Det ska då jämföras med Bergslagsområdet som är . I de här åretruntmarkerna finns ingen vargetablering, inte heller i det området som utgörs av åretruntmarker inom renbetesområdet. Den framtida diskussionen bör alltså enligt min mening inriktas på hur vi ska kunna hålla en långsiktigt livskraftig vargstam som kan accepteras av ortsbefolkningen. Att fortsätta med en ökad koncentration inom det mellansvenska området finner jag helt orimligt. Förutsättningarna för en spridning söderut verkar även de vara av mycket marginell betydelse. Det här leder mig till att den enda möjligheten är att minska koncentrationen i och i stället öka den i norra delen av . Förutom skogsområdena utanför åretruntområdet borde det finnas utrymme för etableringar inom de stora markerna i renbetesområdets åretruntmarker. Det är naturligtvis känsligt för rennäringen men borde inte vara svårare att hantera än den alltför starka etableringen i . Med detta synsätt skulle även nya invandringar underlättas från och den genetiska mångfalden säkerställas. En ny vargpolicy skulle alltså byggas på en spridd decimering av individer i och en ökning av individer i norra delen av . Den totala volymen i skulle då kunna stanna vid 150200 individer och fortfarande vara livskraftig. Det är en volym och en spridning som troligen borde kunna tolereras av boende inom vargområden. Men det här fordrar även att enstaka vargar som blir alltför närgångna i tätbefolkade områden eller som angriper tamdjur får avlivas. Därför är det nödvändigt att förändra paragraferna 28 och 27 i jaktförordningen så att detta underlättas. Med detta yrkar jag bifall till reservation 3, och för övrigt anser jag att blyammunition ska tillåtas för jakt på fastmark. 26 () replik: Jag skulle vilja ställa en fråga till om en sak. Den gäller etableringen norrut in i sameområdet, renbeteslandet. Samerna har sagt att de kan tänka sig att av renantalet kan gå till rovdjursföda. Jag har inte kollat det, men det sägs att det motsvarar av köttproduktionen. Är det inte så att samerna redan tar ett stort ansvar för rovdjuren i ? Det finns andra rovdjur än varg. 27 () replik: Jo, det tycker jag att samerna gör. Men på samma sätt tar ortsbefolkningen i ett orimligt stort ansvar vad gäller decimeringen av bytesdjuren i det området. Det blir orimligt att fortsätta med det förhållandet. Vi ser att det i många stora områden finns nästan inga älgar kvar. I min närhet, i Åmotsområdet, är det nästan noll. Det är inte värt att över huvud taget jaga älg. Lodjuren tar rådjuren i sådan stor mängd att rådjuren hotas av utrotning. Det finns inte tillräckligt med bytesdjur. Det finns anledning att även diskutera hur vi kan utvidga områdena för rovdjuren. Där måste vi självklart ta en debatt om de enorma områdena som finns inom renbetesområdena, både åretruntområdena och skogsområdena. Sedan kan vi se var någonstans vi kan göra det. Men den diskussionen bör föras. Jag är helt medveten om att det kommer att bli diskussioner från samerna om de ska behöva ta ett ökat ansvar, men jag tycker att det bör kunna lösas på ett vettigt sätt. 28 () replik: Det är klart att detta måste lösas på något sätt. Jag tror att lösningen måste, precis som vi försöker göra , ske utifrån de utgångspunkter och förutsättningar som finns. Om nu samerna, som jag sade tidigare, redan låter av sina renar gå till rovdjursföda, är det rimligt att en ännu större procent ska gå till föda? Är det inte rimligt att vi försöker utveckla den politik vi har , att vi sköter rennäringsområdet för sig med de problem som finns där och de rovdjursarter som i huvudsak opererar i det området, och att vi sedan försöker klara den andra delen på något annat sätt, till exempel med olika typer av förvaltning? 29 () replik: Vi måste se en helhet i svensk rovdjurspolitik. Det går inte att isolera delar av från att inte vara med i helheten. Delar min uppfattning att området måste vidgas, eller anser fortfarande att de av rovdjursstammen gäller ? Kan tänka sig att vi kan utvidga de områdena? Det är min uppfattning att vi måste kunna lösa detta i samförstånd med samerna. Det kan hända att de får ta en större andel, men den kommer att bli marginell jämfört med . Det finns andra bytesdjur. Det är inte bara renar vi talar om. 30 (): Jag ska trots dåliga stämband försöka säga några ord i frågan. Jakt- och rovdjursfrågorna berör många. Det är en väsentlig fråga för landsbygdens folk, och den bör så långt som möjligt avgöras av dem. Människor på landsbygden har rätt att känna sig trygga i sitt boende. Det får inte vara så att rädslan för rovdjur gör att människor tvingas att flytta på grund av att de inte vågar låta sina barn gå till skolan , tvingas se sina familjemedlemmar bitas ihjäl vid jakt eller tvingas se skogen och landsbygden bli en död bygd. Det är så det har blivit i många områden. Jag har sett det i min hembygd där lon har fått ett oproportionerligt stort genomslag. En art har givits rätten att leva på andra arters bekostnad. Det är ett synsätt som knappast är förenligt med synen om en biologisk mångfald. Det är i det här sammanhanget viktigt att betona att även rovdjuren är en del av den biologiska mångfalden och har ett berättigande, men det måste ske på ett kontrollerat sätt. Som jag ser det har svensk rovdjurspolitik havererat. Debatten präglas av överbud. Det ena inlägget framstår som mer överilat än det andra. Det är alltifrån jaktgrupper som hävdar att räven ska skjutas och skabben ska spridas till lodjuret för att på det viset utrota lodjuret, till myndigheter som hävdar att mångmiljonbelopp ska satsas på fler poliser för att jaga tjuvjägare i våra bygder. Detta sker i då mängder av våldtäktsbrott läggs ned på grund av personalbrist inom polisen. Debatten måste sansas. Det måste vara en aktiv strävan att skapa en förståelse mellan parterna. Det är en direkt nödvändighet om vi ska klara detta på ett vettigt sätt. Det går inte att använda makt och via diktat genomdriva sin åsikt. Det behöver vara mer av dialog, inte monolog. agerande i samband med lodjursförbudet har skapat en djup folklig vrede, ilska och frustration. Det är långtifrån den dialog som regeringens rovdjursutredare talade om när rovdjursbeslutet fattades . uppfattas som att ha kört över hela , och det är knappast något som skapar förtroende. Det måste vi ändra på. Beslut om jakt på lo bör fattas så nära dem som berörs som möjligt. Det är därför naturligt att länsstyrelserna ges rätten att besluta om detta. I mitt hemlän är loförekomsten flerfaldigt större i numerär än vad de västmanländska markerna kan bära. Det har inneburit att rådjuret i stort sett har utrotats i stora delar av länet. har vargen etablerat sig, och vi ser fram emot samma utveckling för älgen. Frågan är vad vi till kommande generationer ska säga när vi ska motivera varför det inte finns något vilt i markerna. Lo och varg är det ett fåtal som kommer att se. Däremot är det många som gläder sig åt att se rådjur, hare och älg ute i markerna. De kommer att bli besvikna . Är det så vi vill ha det? känns det som om en opersonlig makt styr utvecklingen i frågan. Det talades tidigare om vanmakt. Ingen med insikt i frågan, och de som bor i bygderna, har förståelse för den rovdjurspolitik som förs . Det är dessutom endast i de naturliga markerna för rovdjuren som jakten är tillåten alltså renbetesland. Som rovdjursfrågan hanteras är dessutom allemansrätten i stora delar satt ur spel. Få är de som ger sig ut och plockar bär i marker där de är medvetna om att det finns björn och varg. Det finns exempel på att de som arbetar i markerna har begärt licens på grovkalibriga revolvrar för att kunna skydda sig i sitt arbete, det vill säga att det här är en arbetsmiljöfråga. Vad är det för samhälle vi håller på att skapa, och vad är effekten av detta? Rovdjursfrågorna kan alltså belysas från en mängd olika infallsvinklar, men jag vill betona två saker som står i mycket tydlig dager i den här frågan. För det första: Vi måste lyssna på folk, ha förtroende för människor och låta besluten om jakt ligga på lägsta möjliga beslutsnivå och i direkt närhet till landsbygdens folk. Dialog och förståelse är nyckelord i den här frågan. För det andra: Vi måste skapa bestämmelser som gagnar befolkningen och inte förstör för dem. Förändringen av 28 § i jaktförordningen, och även 27 §, är därför naturlig. Alla ska ha rätten att skydda sina djur det må vara hundar, får eller andra djur. Svensk rovdjurspolitik har inte fått den utveckling som var tanken i samband med beslutet . En omprövning behövs. Den omprövningen bör göras i djup dialog med naturvårdsintressen, jägare och landsbygdens folk. Det är det som lägger grunden för förtroende, och det är endast med förtroende som vi kan driva en bättre rovdjurspolitik i . Jag yrkar därmed bifall till reservationerna 3 och 4. 31 (): Ledamöter och åhörare! Debatten om rovdjurspolitiken har varit ganska intensiv, bland annat på grund av utformningen av reglerna i 27 och 28 §§. Rovdjurens existens och befolkningens acceptans måste hanteras utifrån båda perspektiven. har rovdjurens existens dominerat. I riksdagsbeslutet angående de nationella målen för exempelvis vargstammen har reglerna om djurägarens rätt att försvara sin egendom, det vill säga sin boskap och sina husdjur, upprört många. De är svårtolkade, och de har medverkat till en stor osäkerhet om vad som gäller, inte bara hos djurägaren utan även bland myndighetsrepresentanter. Det största problemet har varit just 28 §. Främst i , , och län har människor levt i områden där vargstammen stadigt har ökat. Det finns många som har känt en stor frustration och vanmakt över situationen. Människor påtalar att få har lyssnat till deras synpunkter när de redogjort för hur rovdjurspolitiken har förändrat deras vardag. Signalerna till de människor som har berörts har varit att rovdjurens bästa har stått i det främsta rummet. Fritidsintressen i skog och mark har bevisligen begränsats för många, exempelvis jakt med lössläppt hund, men även viss näringsverksamhet, som utarrendering av jaktmarker och även av fritidshus ute i skogarna. Aktiviteterna i skog och mark begränsas, och det påverkar naturligtvis människors livskvalitet. Många av de människor som bor i områden med en ökad vargstam, och även kraftigt ökade lo- och björnstammar, känner ett obehag. Alla är inte rädda, men många är det. Detta får vi inte nonchalera, och det får heller inte förlöjligas. Jag kommer från , och vi har många rovdjur inom vårt län. Jag märker en stor skillnad i hur man hanterar rovdjurens närvaro. Jag har bott i norra delen av , och vi har levt med rovdjuren. Där har man aldrig gått ut och varnat för det ständigt ökande antalet björn, varg och lo. Jag bor nu i , och alldeles inträffade en incident. Någon hade trott sig se en björn, och man ryckte genast ut och varnade för björnen, att den kunde vara farlig. Visst har vi olika beteenden beroende på var rovdjuren finns. Vi känner till att vid ett flertal tillfällen på olika platser runtom i landet har vargen gått till angrepp och skadat och även dödat både boskap och hundar. De som drabbas har utöver sorgen att mista sina djur också orsakats merarbete, som inte alltid har ersatts. Jag har ända sedan jag kom in i 1998 motionerat vad gäller både 27 § och 28 §. Det handlar om skyddsjakt, både skyddsjakt beslutad av myndigheterna och rätt till nödvärn när situationen så kräver. Jag har i detta betänkande fått ett yrkande i min motion 355 tillstyrkt, och det är inte sådant som händer så ofta. Varsam tillväxt talas det om i det betänkande vi nu behandlar. Vad det närmare innebär kan jag inte se någon lösning på. Man ska göra en samlad översyn av bland annat 28 §, och jag välkomnar den insikten. Men ännu återstår det att se vad den här översynen kommer att innebära och om den leder till några förändringar som kan betraktas som förbättringar för de berörda människorna. Det vi har sett av nuvarande lagstiftning är att djurägarnas rättigheter att försvara sin egendom har kolliderat med statens intressen och att den svårtolkade 28 § i jaktförordningen har varit ett mycket stort problem. Jag vill avsluta med att säga att visst är det ett steg i rätt riktning bara att ha fått denna insikt att man ska göra en översyn, men jag känner mig mycket tveksam till den fortsatta gången. Jag vill därför instämma i de gemensamma reservationerna som , har. 32 (): Som representant för dalfolket i blir jag, vare sig jag vill eller inte, djupt engagerad i rovdjursfrågor. Det är frågor som väcker känslor och drar massor av folk till mötena, och åsikter bryts. Många landsbygdsbor känner sig överkörda av höga vederbörande man lyssnar inte på dem. Det är olyckligt. Det skapar misstro och konflikter. Mitt parti, , med flera har riktat kritik mot regeringens och riksdagsmajoritetens rovdjurspolitik, att man inte tar tillräcklig hänsyn till den oro som finns i bygder med rovdjur. Då får man heller ingen acceptans, och politiken blir inte verkningsfull och långsiktig. Jag tycker att kollegan beskrev det på ett utmärkt sätt, och jag står bakom hans anförande och hans yrkande. Hade fått gehör hade vi inte haft dessa uppslitande diskussioner, där grupper känner sig provocerade och demonstrationsåtgärder dyker upp. Man ska lyssna på folket och finna lösningar som flertalet kan ge sin acceptans. Så är inte fallet i rovdjursfrågorna. Jag har åsikter om framför allt vargstammens storlek, där jag har motionerat om begränsningar. Men jag konstaterar att den frågan kommer upp i en senare debatt här i kammaren tyvärr kanske det dröjer . Jag och många fler har också tidigare motionerat om 28 § i jaktförordningen. Dagens absurda situation är den att en djurägare ska stå och titta på hur till exempel en kviga eller en hund blir dödad innan han eller hon får ingripa. Självfallet måste det bli möjligt att mer aktivt skydda sina tamdjur vid rovdjursangrepp.