prop · GS0364 · 2004-12-29 00:00:00 — Det är rimligt att den som begär en tjänst också betalar för den. Detta skapar en kostnadsmedvetenhet hos beställaren och incitament för en bedömning i varje enskilt fall huruvida behov av ett rättsintyg finns. Dessutom åstadkoms ett enhetligt system där samtliga rättsintyg är belagda med avgift. bör således ta ut en avgift för rättsintyg som utfärdas genom verkets försorg. Riksåklagaren har invänt att detta medför att rättsintygen får en särställning i förhållande till annan utredning som inhämtas utan avgift från och andra myndigheter under brottmåls- processen. Som har nämnts avser lagstiftningsarbetet beträffande kostnadsansvaret för utfärdade rättsintyg bl.a. att åstadkomma en enhetlig ordning. Att det även i fortsättningen kommer att finnas annan utredning som kan inhämtas utan avgift från föranleder inte någon annan bedömning. Det är inte en ovanlig situation att finansieringen av olika verksamheter är blandad. En avgiftsfinansiering av rättsintygen innebär att tar ut en avgift för de rättsintyg som utfärdas av de läkare vid de rättsmedicinska avdelningarna inom verket och av de läkare som enligt avtal har åtagit sig att utfärda sådana intyg. Beställare av tjänsten är rättsväsendets myndigheter och det är också dessa som betalnings- skyldigheten bör åvila. Inkomsterna från uppdragsverksamheten bör få disponeras av . Vidare bör utgångspunkten vara att det ekonomiska mål som normalt gäller för avgiftsbelagd verksamhet, dvs. full kostnadstäckning, skall gälla även här. Detta innebär att avgifterna bör beräknas så att de motsvarar den långsiktiga själv- kostnaden. Avgifternas storlek skall i enlighet med 7 § avgiftsförord- ningen (1992:191) bestämmas efter samråd med Ekonomistyrnings- verket. 6.13Ersättning till av kontrakterade läkare Regeringens förslag: beslutar om ersättning för arbete, tidsspillan och utlägg i anledning av uppdraget till de läkare som enligt avtal med verket har åtagit sig att utfärda rättsintyg. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian finns dock inte något förslag om att skall ersätta de kontrakterade läkarna för inställelse i domstol. Remissinstanserna: har anfört att beslut om ersättning till de läkare som slutit avtal med verket torde vara överklagbara men att någon sådan regel inte föreslagits. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens förslag Ersättning för utfärdande av rättsintyg m.m. Den nya ordningen för utfärdande av rättsintyg bygger på att skall sluta avtal om utfärdande av rättsintyg med läkare utanför verket. Dessa läkare kan antingen vara anställda inom den allmänna eller verksamma inom den enskilda hälso- och sjukvården. För det uppdrag som de kommer att utföra för dvs. att utföra undersökningar och utfärda intyg bör de erhålla ersättning. Dessutom kommer de att delta i av verket anordnad utbildning. I promemorian har föreslagits att de kontrakterade läkarna skall erhålla årsarvode och arvode per rättsintyg. bör såsom föreslagits i promemorian besluta om ersättning till de kontrakterande läkarna. Vilken eller vilka former av arvode samt nivåerna på dessa bör beslutas av . Ersättning för inställelse i domstol En fråga som inte har berörts i promemorian är vad som skall gälla i fråga om ersättning för det fall läkaren kallas att inställa sig för att höras i domstol. Om läkaren är åberopad av part och inte har erhållit ett förordnande av rätten betraktas läkaren som s.k. partssakkunnig. För sådana sakkunniga gäller i fråga om ersättning samma regler som för vittnen (40 kap. 19 § ), vilket i regel innebär att den part som åberopat den sakkunnige står för ersättningen. Om det är åklagaren som har åberopat förhör med läkaren skall ersättningen betalas av allmänna medel (40 kap. 19 § jämfört med 36 kap. 24 § ). I de fall läkaren av domstolen förordnats som sakkunnig görs åtskillnad mellan å ena sidan myndighet, tjänsteman eller annan som är satt att tillhandagå med yttrande, och å andra sidan annan sakkunnig. 2004/05:64 förstnämnda syftar på personer med ett sådant yrke att det kan anses ligga inom ramen för yrkesuppgiften att utföra sakkunniguppdrag. Rättsläkare vid är ett exempel på denna kategori sakkunniga. I förordningen (1996:613) med instruktion för framgår att verket särskilt skall svara för rättsmedicinska undersökningar och rättsmedicinsk medverkan i övrigt på begäran av bl.a. domstol. Det ligger alltså inom ramen för en rättsläkares yrkesuppgifter att utföra sakkunniguppdrag. Sådana sakkunniga har enligt 40 kap. 17 § rätt till ersättning endast i den mån särskild föreskrift därom är meddelad. När det gäller rättsläkare finns inte någon sådan särskild föreskrift om att ersättning skall utgå. I stället får anses gälla att ersättning för kostnader med anledning av uppdraget, såsom t.ex. resekostnader för inställelse vid domstol, får utgå på samma sätt som vid annan tjänsteförrättning (jfr NJA 1988 s. 329). Annan sakkunnig har rätt till ersättning för kostnad, som han haft för uppdragets fullgörande, samt för arbete och tidsspillan efter vad rätten finner skäligt. Det angivna innebär att en rättsläkare som av domstolen förordnats som sakkunnig inte har rätt att få någon ersättning fastställd av rätten, eftersom det ligger inom ramen för yrkesuppgifterna att utföra sakkunniguppdrag. En fråga som då inställer sig är vad som bör gälla för de av kontrakterade läkarna. Dessa kan vara huvudsakligen verksamma inom antingen den allmänna eller den enskilda hälso- och sjukvården. När de utfärdar rättsintyg i enlighet med den nu föreslagna ordningen är de dock knutna till och utför ett uppdrag som de åtagit sig enligt avtal med verket. För det fall dessa i anledning av ett sådant uppdrag kallas att höras i domstol, bör de mot denna bakgrund och i denna egenskap anses vara satta att tillhandagå med yttrande i den mening som avses i 40 kap. 17 § . Detta innebär att de behandlas på samma sätt som rättsläkare som kallas att höras i domstol som sakkunniga. De har således inte rätt att få någon ersättning fastställd av domstolen. Såsom angivits ovan förutsätts att läkaren i sådant fall erhåller ersättning för kostnader i anledning av uppdraget såsom vid annan tjänsteförrättning. När det gäller de kontrakterade läkarna föreligger dock här en avgörande skillnad jämfört med rättsläkare. Rättsläkaren utför sakkunniguppdraget inom ramen för sin ordinarie yrkesutövning inom och kan erhålla ersättning för tjänsteförrättning av verket. De kontrakterade läkarna däremot utför inte sakkunniguppdraget inom ramen för sitt ordinarie arbete och kan rimligen inte heller erhålla ersättning för tjänsteförrättning av sin ordinarie arbetsgivare. Enligt regeringens bedömning bör de kontrakterade läkarna i dessa fall erhålla ersättning från . Ersättning till de kontrakterade läkarna för kostnader i samband med inställelse i domstol i de fall där läkaren har förordnats som sakkunnig av rätten bör således också beslutas av . Rätt till överklagande? har anfört att beslut om ersättning till de läkare som slutit avtal med verket torde vara överklagbara och påpekat att någon bestämmelse om överklagande inte har föreslagits. Åtagandet för läkaren att utfärda intyg kommer att framgå av avtal med . I avtalet kommer också frågan om ersättning för uppdraget vara reglerad. beslut om ersättning är att betrakta som ett sådant partsbesked som saknar rättsverkan mot läkaren. Det är därför inte överklagbart. För det fall frågan om ersättning blir tvistig kan den kontrakterade läkaren på civilrättslig väg väcka talan mot vid allmän domstol. Därmed kan läkaren få sin sak rättsligt prövad. 6.14Landstings rätt att ta ut avgift för rättsintyg Regeringens förslag: Landsting skall få ta ut en avgift av den myndighet som beslutat att inhämta ett rättsintyg om detta har utfärdats i tjänsten av läkare inom den offentligt bedrivna vården. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har yttrat sig över förslaget i denna del. De som har yttrat sig har tillstyrkt förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Med undantag för följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. Rikskvinnocentrum har ansett att intyg som utfärdas av läkare i offentlig tjänst skall utfärdas inom ramen för tjänsten utan särskild ersättning varken till läkaren eller till . Skälen för regeringens förslag: Den nya ordningen för utfärdande av rättsintyg syftar till att utfärdande av rättsintyg skall koncentreras till ett färre antal och för uppgiften mer kvalificerade läkare. Emellertid kan dessa inte svara för utfärdande av samtliga rättsintyg. Ordningen förutsätter att rättsintyg också utfärdas av andra läkare (se avsnitt 6.4). Exempelvis gäller detta läkare inom den allmänna hälso- och sjukvården vilka är verksamma på akutmottagningar. En läkare eller en tandläkare som är verksam inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården är enligt 2 kap. 3 § förordningen (1998:1513) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (FYHS) skyldig att, i den omfattning övriga skyldigheter i yrkesutövningen inte hindrar det eller det annars inte finns särskilda skäl däremot, utföra undersökningar och ge utlåtande över dessa på begäran av bl.a. domstol, åklagarmyndighet och polismyndighet. Med hälso- och sjukvård avses i FYHS bl.a. sådan verksamhet som omfattas av hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och tandvårdslagen (1985:125) (jfr 1 kap. 2 § FYHS och 1 kap. 2 § lagen [1998:531] om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område). För de rättsintyg som utfärdas inom den offentligt bedrivna vården i Prop. 2004/05:64 dag får polismyndigheten som i regel är uppdragsgivande myndighet oftast betala en avgift. Beroende på avtal mellan sjukvårdshuvudmännen och läkarna uppbärs ersättningen antingen av eller av läkaren. Frågan om vad som skall gälla i kostnadshänseende vid tillämpningen av den ovan nämnda bestämmelsen har tidigare i utredningssammanhang berörts av (Om intyg och utlåtanden som utfärdas av hälso- och sjukvårdspersonal i yrkesutövningen, SOU 1994:71). ansåg att det naturliga var att arbetsgivarna dvs. landstingen och inte läkarna skulle uppbära ersättning för utfört arbete, i synnerhet som bestämmelsen om skyldigheten att ge utlåtande synes vila på förutsättningen att utfärdandet skall ske under ordinarie arbetstid och inom ramen för den tjänst som vederbörande har (s. 160 f.). Enligt 8 kap. 5 § regeringsformen (RF) skall kommunernas åligganden och befogenheter bestämmas i lag. I 1 kap. 7 § regeringsformen anges att riket är indelat i primärkommuner och landstingskommuner, dvs. kommuner och landsting. I 8 kap. 3 b § kommunallagen (1991:900) stadgas att landsting, för tjänster och nyttigheter som de är skyldiga att tillhandahålla, får ta ut avgift endast om det är särskilt föreskrivet. Rätten att ta ut en avgift för sådan obligatorisk verksamhet måste ha särskilt stöd i lag. Landstingen får mot bakgrund av bestämmelsen i FYHS anses vara skyldiga att tillhandahålla tjänster i form av utfärdande av rättsintyg. Något lagstöd för landsting att ta ut avgift för detta finns emellertid inte . Regleringen i FYHS bygger såsom har framhållit på att läkaren eller tandläkaren utför undersökningar och utfärdar intyg inom ramen för sin tjänsteutövning. Enligt regeringens bedömning är det därför naturligt att det är arbetsgivaren, , som bör uppbära ersättningen för intyget. Regeringen anser därför att landstingen bör ges rätt att ta ut avgift för de rättsintyg som utfärdats av läkare eller tandläkare inom den offentligt bedrivna vården. En sådan bestämmelse bör lämpligen intas i den nya lagen om rättsintyg. Om läkaren eller tandläkaren av något skäl utfärdar intyget utanför sin ordinarie arbetstid bör frågan om eventuell ersättning härför regleras arbetsrättsligt genom avtal mellan arbetsgivaren och arbetstagaren (jfr avsnitt 6.4). Den myndighet som har beslutat att inhämta intyget är den som skall vara betalningsskyldig för avgiften. Storleken på avgiften avgörs efter kostnaden för att tillhandahålla tjänsten. Enligt 8 kap. 3 c § kommunallagen får landsting inte ta ut högre avgifter än som svarar mot kostnaden för tjänsten som tillhandahålls. Det bör i sammanhanget uppmärksammas att rätten för landstingen att ta ut en avgift inte omfattar sådana rättsintyg som utfärdas av offentliganställda läkare som slutit avtal med om utfärdande av rättsintyg. Dessa intyg kommer att ta ut en avgift för. Regeringens förslag: En bestämmelse med upplysning om förekomsten av verkställighetsföreskrifter införs. Promemorians förslag: I den i promemorian föreslagna förordningen föreslås att och får meddela ytterligare föreskrifter om tillämpningen av förordningen. Remissinstanserna: De remissinstanser som har kommenterat förslaget i denna del har enbart haft synpunkter på vilken eller vilka myndigheter som bör bemyndigas att meddela föreskrifter. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med Remissinstanserna: Med undantag för följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till har ansett att , efter samråd med , skall få meddela föreskrifter om innehåll och utformning av rättsintyg samt att styrelsen skall få meddela föreskrifter om kompetenskrav för läkare som får avge rättsintyg. Skälen för regeringens förslag: Såsom har framgått ovan innehåller den föreslagna lagen endast de grundläggande bestämmelserna om verksamheten med utfärdande av rättsintyg. Lagen bör dock kompletteras med författningar på lägre nivå. Det finns t.ex. behov av att kunna meddela föreskrifter beträffande de närmare förutsättningarna för hur informationsskyldigheten skall fullgöras (se avsnitt 6.8) och vilka krav på kompetens som bör ställas på de läkare som får utfärda rättsintyg. Regeringens behörighet att meddela föreskrifter om verkställighet av lag grundar sig på 8 kap. 13 § Något bemyndigande krävs därför inte i den nya lagen såvitt avser sådana föreskrifter. Bland annat mot bakgrund av utformningen av bestämmelsen om informationsskyldighet i 6 § anser regeringen dock att en upplysning om att verkställighetsföreskrifter kommer att meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör tas in i den nya lagen. Såsom har framgått ovan kan det vidare vara aktuellt att meddela allmänna råd i fråga om när ett rättsintyg bör inhämtas av de för uppgiften särskilt kvalificerade läkarna (se avsnitt 6.4) och hur dokumentationsskyldighet av beslut m.m. bör fullgöras mer i detalj (se avsnitt 6.6 och 6.8). I promemorian har vidare gjorts bedömningen att bör meddela föreskrifter om användande av visst formulär för utfärdande Remissinstansernas uppfattning i frågan är splittrad. remissinstanser tillstyrker och anser att standardiserade intyg bör vara till hjälp både för läkaren som skall utfärda intyget och för den som skall ta del av innehållet och bedöma det. Någon remissinstans har föreslagit att de grundläggande uppgifterna som skall finnas i ett rättsintyg borde anges i den i promemorian föreslagna förordningen om rättsintyg. anser standardiserade rättsintyg vara onödiga och möjligen hämmande för läkaren som skall utfärda intyget. Enligt regeringens bedömning kan det finnas ett värde i att de läkare som skall utfärda rättsintyg kan få stöd i frågan om vilka grundläggande uppgifter ett rättsintyg bör innehålla och Prop. 2004/05:64 vilken utformning ett rättsintyg i övrigt bör ha. Detta är ägnat att tillförsäkra att relevanta uppgifter och bedömningar inte förbises vid utfärdande av ett sådant intyg. Huvuddelen av rättsintygen skall emellertid enligt den nya ordningen utfärdas av läkare som kommer att få särskild utbildning för ändamålet. Mot denna bakgrund anser regeringen inte att det finns behov av bindande föreskrifter i fråga om vad ett rättsintyg skall innehålla och hur det skall vara utformat. Däremot kan det som ovan anförts finnas skäl att ge läkarna stöd i sin uppgift, lämpligen genom allmänna råd. Den närmare bedömningen av hur ett rättsintyg bör utformas bör ankomma på att besluta i samråd med andra berörda myndigheter och organ. Det är många olika myndigheter som berörs av verksamheten med utfärdande av rättsintyg. Det är därför ändamålsenligt att föreskrifter och allmänna råd utarbetas i samråd mellan dessa myndigheter. Utöver berör verksamheten i hög grad , Riksåklagaren samt även . Regeringens bedömning: Frågan om tillsyn över den rättsmedicinska verksamheten bör övervägas i annat sammanhang. Promemorians förslag: Frågan om tillsyn behandlas inte i promemorian. Remissinstanserna: har anfört att det bör närmare övervägas om styrelsen bör utöva tillsyn över efterlevnaden av det nya regelverket om utfärdande av rättsintyg. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Med undantag för följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. har anfört att det bör övervägas om domstolen skall kunna inhämta yttrande av över ett rättsintyg. En motsvarande möjlighet finns bl.a. såvitt avser rättspsykiatriska utlåtanden enligt 12 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Skälen för regeringens bedömning: utövar tillsyn över hälso- och sjukvården och dess personal. Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador (1 § hälso- och sjukvårdslagen [1982:763]). Den rättsmedicinska verksamheten får dock anses vara annat än hälso- och sjukvård i denna betydelse. Syftet med rättsmedicinska undersökningar är nämligen inte att förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador utan främst att tillhandahålla rättsväsendet underlag i brottmålsprocessen (jfr prop. 1993/94:149 s. 86). Av det anförda följer att verksamhet med utfärdande av rättsintyg inte omfattas av tillsyn. Inte heller finns det något annat organ som utövar sådan ordinär tillsyn över den rättsmedicinska Justitiekanslern extraordinär tillsyn över verksamheten. har i sitt betänkande (utredning om en utredning, SOU 2002:37) behandlat frågan om tillsynen över den rättsmedicinska verksamheten. Utredningen konstaterar att den rättsmedicinska verksamheten är ett mycket viktigt led i utredningar om våldsbrott. Enligt utredningens bedömning bör verksamheten omfattas av en oberoende och objektiv tillsyn som inrymmer medicinsk sakkunskap. Det bör vara en statlig uppgift och ankomma på . Utredningen föreslår bl.a. mot denna bakgrund att det skall företas en särskild utredning av den rättsmedicinska verksamheten. Ytterligare något som utredningen anser bör omfattas av en sådan översyn är den funktion som råd för vissa rättsliga sociala och medicinska frågor (Rättsliga rådet) har i rättsmedicinska ärenden. Enligt 11 § förordningen (1996:570) med instruktion för avgör Rättsliga rådet bl.a. rättsmedicinska ärenden. Enligt utredningen bör behovet av ett sådant råd samt dess organisation övervägas. Det bör även ankomma på utredningen att överväga på vems begäran ett framtida råd skall avge sina yttranden. Utredningens förslag bereds i . Frågan om tillsyn över den rättsmedicinska verksamheten omfattar överväganden av många fler frågor än verksamheten med utfärdande av rättsintyg. Mot denna bakgrund bör frågan om tillsynen lämpligen övervägas i annat sammanhang. Likaså bör frågan om Rättsliga rådets funktion och organisation övervägas i annat sammanhang. Regeringen vill inte föregripa en sådan utredning och lägger därför inte fram något förslag till lagreglering i fråga om möjligheterna att inhämta yttrande från . Det bör dock framhållas att kan yttra sig över ett rättsmedicinskt utlåtande med stöd av ovan nämnda förordning. Det är angeläget att den nya ordningen för utfärdande av rättsintyg träder i kraft . I sammanhanget måste dock, såsom flera remissinstanser påpekat, beaktas att det erfordras för att kontraktera läkare samt att påbörja utbildningsinsatser. Lagen bör därför träda i kraft . I promemorian uppskattas antalet rättsintyg till ca 9 000 . Av dessa beräknas rättsläkare svara för 2 000, de av verket kontrakterade läkarna för 5 600 och sjukhusens akutmottagningar m.m. för resterande 1 400 rättsintyg. Enligt promemorian beräknas ha behov av att kontraktera 110-120 läkare för uppgiften att utfärda rättsintyg. Kostnaderna för verkets verksamhet med utfärdande av rättsintyg efter genomförande av förslagen uppskattas till totalt . I denna summa ingår kostnader för arbete, administration, fortbildning och IT-stöd. Verksamheten föreslås vara avgiftsfinansierad, vilket innebär att polismyndigheterna såsom beställare av rättsintygen kommer att få betala avgifter för rättsintygen. Avgiften skall motsvara självkostnaden. De 1 400 intyg som beräknas utfärdas av andra läkare än de som är knutna till uppskattas kosta totalt . Sammanfattningsvis beräknas därför polismyndigheternas totala kostnad för rättsintyg uppgå till . Detta är en ökning med jämfört med vad som gällde . Enligt promemorian bör den del av anslag som finansierar verksamheten med utfärdande av rättsintyg, ca , föras över till polisorganisationen. Den kostnadsökning som reformen enligt promemorian medför uppgår därför till . Å andra sidan framhålls i promemorian att bättre rättsintyg minskar behovet av att få dessa bedömda av rättsläkare, vilket minskar handläggningstiden i vissa fall. Bättre rättsintyg leder även till effektivare bevisföring. Den förbättrade standarden på rättsintygen och de kortare handläggningstiderna som blir en följd av ett genomförande av förslagen bör leda till effektivitetsvinster hos polis- och åklagarmyndigheter samt hos domstolar. Vinsterna är dock svåra att uppskatta i kronor. Sammantaget bedöms de synliga ökade kostnaderna för polismyndigheterna mer än väl uppvägas av vinsterna inom hela rättskedjan. Hovrätten över och ifrågasätter effektiviteten i det föreslagna systemet och försvarligheten av kostnaderna som ett genomförande kommer att innebära. har anfört att de effektivitetsvinster för domstolarna som förslaget leder till torde vara mycket blygsamma. har påpekat att kostnadsberäkningen i promemorian utgår från att nuvarande nivå på antalet rättsintyg inte kommer att förändras. Användningen av journaler i stället för rättsintyg kommer att försvinna till förmån för rättsintyg, vilket inte synes ha beaktats i beräkningarna i promemorian. Statskontoret har anfört att uppbyggnad av en ny verksamhet där många inblandade aktörer medverkar erfarenhetsmässigt är en komplex uppgift. Ofta underskattas både kostnaderna och komplexiteten i själva genomförandet. har anfört att det kan innebära svårigheter att kontraktera läkare med den i promemorian beräknade ersättningsnivån, vilket kan medföra att den beräknade totala kostnaden för reformen inte täcker verkets egna kostnader. Verket har vidare påpekat att genomförandet av reformen är förenat med vissa initialkostnader, vilka inte ryms inom verkets nuvarande resursramar. har ansett att de beräknade kostnaderna för är för lågt räknade. Vidare har verket anfört att kostnaden för de intyg som kommer att utfärdas av läkare inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården torde vara för lågt räknad. och för rättsmedicin har påpekat att beräkningen av antalet rättsintyg möjligen inte är korrekt. Bland annat kan man befara att polismyndigheterna kommer att begära rättsintyg i det okända men sannolikt stora antalet fall där enbart kopia av patientjournal infordras. Vidare förefaller fortbildningskostnaden vara för lågt räknad. Resursåtgången för att införa de föreslagna förändringarna riskerar att bli betydligt större än vad som förutsetts i utredningen.