prop · GS0364 · 2004-12-29 00:00:00 — De ovan nämnda bestämmelserna i sekretesslagen gäller endast personalen inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården. Såsom ovan nämnts är det lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område som är tillämplig beträffande personalen inom den enskilda hälso- och sjukvården. Den som tillhör eller har tillhört hälso- och sjukvårdspersonalen inom den enskilda hälso- och sjukvården får inte obehörigen röja vad han eller hon i sin verksamhet har fått veta om en enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden (2 kap. 8 §). Av förarbetena framgår att en sådan tystnadsplikt inte hindrar att misstankar om allvarligare brott framförs till polismyndighet. Vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet bör man söka ledning av sekretesslagens motsvarande bestämmelser. På så sätt nås i sak en nära överensstämmelse mellan sekretessen för personal inom den allmänna hälso- och sjukvården och tystnadsplikten för personal inom den enskilda hälso- och sjukvården (prop. 1981/82:186 s. 26). Sammanfattningsvis bedömer regeringen att gällande bestämmelser om utlämnande av uppgifter till de brottsutredande myndigheterna är väl avvägda. Något förslag till utvidgning av möjligheterna till utlämnande av uppgifter i detta avseende föreslås därför inte. Utlämnande av uppgifter till En annan fråga är vilka möjligheter en läkare som skall genomföra en undersökning eller utfärda ett intyg har att få tillgång till uppgifter, t.ex. journaler från en annan sjukvårdsinrättning. Enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar inte sekretess att uppgifter lämnas till annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Detta innebär att personal inom den allmänna hälso- och sjukvården utan hinder av sekretess kan lämna ut uppgifter till andra myndigheter om sådan uppgiftsskyldighet är föreskriven. För den enskilda hälso- och sjukvården föreskrivs i 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS) att som obehörigt röjande anses inte att någon fullgör sådan uppgiftsskyldighet som följer av lag eller förordning. Enligt nu gällande bestämmelser är hälso- och sjukvårdspersonalen skyldig att lämna ut sådana uppgifter som behövs för en rättsmedicinsk undersökning (2 kap. 11 § 2 LYHS). Av förarbetena till bestämmelsen framgår att den är tillkommen för att personalen inom det nuvarande skall kunna få tillgång till uppgifter i äldre journaler m.m. som kan behövas i samband med de rättsmedicinska undersökningarna (prop. 1981/82:186 s. 30). Med hänsyn till den sekretess eller tystnadsplikt som gäller skulle sådana uppgifter i annat fall inte kunna lämnas till de rättsmedicinska avdelningarna inom . Bestämmelsen innebär en uppgiftsskyldighet både för personal inom den allmänna och den enskilda hälso- och sjukvården. Gällande regelverk gör det således möjligt för läkare att inför en rättsmedicinsk undersökning erhålla uppgifter t.ex. i journaler från tidigare besök inom sjukvården. Utfärdande av ett intyg efter sådan undersökning kan ske under de förutsättningar som beskrivits ovan (se avsnitt 6.8). Det bör i sammanhanget framhållas att begreppet rättsmedicinsk undersökning i LYHS har en mer vidsträckt betydelse än de rättsmedicinska undersökningar som avses i ifrågavarande sammanhang. Begreppet omfattar såväl undersökningar av levande personer som rättsmedicinska obduktioner och likbesiktningar (prop. 1981/82:186 s. 2930 jämfört med då gällande instruktion [1965:783, omtryckt 1974:594] för statens rättsläkarstationer). Ett rättsintyg kan dock behöva grunda sig inte på en sådan undersökning utan t.ex. på dokumentation från ett tidigare läkarbesök som skett i syfte att behandla skadan (se avsnitt 6.7). Vidare kan det förekomma att sådant intyg inte skall utfärdas av den läkare som träffat den enskilde utan av annan läkare. Detta innebär att det kan finnas behov för läkare som skall utfärda ett rättsintyg att erhålla sådan dokumentation. Någon skyldighet att lämna ut uppgifter i sådana fall, dvs. då det inte är fråga om en rättsmedicinsk undersökning, finns inte. Uppgifterna i t.ex. en journal omfattas av sekretess eller tystnadsplikt. Detta innebär i regel att samtycke måste inhämtas för utfående av sådana uppgifter. Enligt vad som framgått av det föregående finns dock en möjlighet att i vissa fall utfärda ett rättsintyg utan målsägandens samtycke (se avsnitt 6.8). Vidare kan den situationen tänkas att en misstänkt gärningsman frivilligt sökt vård för skador som uppkommit i samband med ett brott och att en läkare knuten till har fått i uppdrag att på grundval av journalerna utfärda ett rättsintyg. I båda situationerna måste det angå misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller brott mot 3, 4 eller 6 kap. mot en underårig. Intyg kan då utfärdas utan den enskildes samtycke. Under motsvarande förutsättningar kan utlämnande av uppgifter ske utan samtycke, dock endast till polismyndighet eller åklagarmyndighet. Normalt sett kan i dessa fall läkaren få del av uppgifterna genom polismyndighetens eller åklagarmyndighetens försorg (se avsnitt 6.10). Det kan dock förekomma fall där det av praktiska och yrkesmässiga skäl finns anledning för läkaren att direkt vända sig till en läkare vid en annan vårdinrättning för utfående av uppgifterna. Enligt regeringens bedömning måste det därför ges en möjlighet för läkare att i sådana fall få tillgång till uppgifter utan samtycke från den enskilde. För att möjliggöra ett uppgiftsutlämnande som här beskrivs anser regeringen att en bestämmelse om uppgiftsskyldighet för såväl personal inom den allmänna som den enskilt bedrivna hälso- och sjukvården bör Hälso- och sjukvårdspersonalen skall således vara skyldig att till lämna ut sådana uppgifter som behövs för att utfärda ett rättsintyg. Skyldigheten måste dock begränsas till att gälla enbart för de fall där uppgifterna angår misstanke om viss allvarligare brottslighet, dvs. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte fyllt . Enligt 1 kap. 2 § sekretesslagen får uppgift för vilken gäller sekretess enligt sekretesslagen inte röjas för enskild i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. och har med hänvisning till denna bestämmelse ifrågasatt möjligheten enligt förslaget i promemorian att lämna ut uppgifter till en av kontrakterad läkare som bedriver enskild verksamhet. Ställningstagandet grundar sig på att den privata läkaren skulle utfärda rättsintygen inom ramen för sin privata verksamhet. Enligt den föreslagna ordningen kommer dock att ha ett huvudmannaansvar för verksamheten med utfärdande av rättsintyg. kommer att övergripande svara för administration, ersättningsfrågor, utbildning och kvalitetsgranskning. Att det är en uppgift för verket att svara för sådan verksamhet avser regeringen att tydliggöra i myndighetens instruktion. De läkare som utöver sina egna rättsläkare behöver kontraktera för uppgiften kommer att i förhållande till myndigheten vara uppdragstagare. De kontrakterade läkarna kommer att utföra en uppgift som normalt utförs av de anställda rättsläkarna inom och de kommer att vara underställda myndighetens kontroll. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att läkaren är så knuten till verksamhet att denne anses delta i myndighetens verksamhet. Detta innebär att samma rättsliga regler som för anställda inom , bortsett från de rent arbetsrättsliga, gäller för uppdragstagaren (jfr 1 kap. 6 § sekretesslagen). Den kontrakterade läkaren kommer således att inhämta uppgifter och utfärda rättsintyg för räkning. Den föreslagna bestämmelsen om att uppgifter som behövs för att utfärda ett rättsintyg skall utlämnas på begäran av kommer således att omfatta även dessa läkare. Vilka läkare anställda och kontrakterade av som skall ha behörighet att begära utlämnande av uppgifter för verkets räkning får bestämmas av myndigheten. En bestämmelse om uppgiftsskyldighet för personer verksamma inom den enskilda hälso- och sjukvården får anses utgöra en sådan föreskrift som gäller åligganden för enskild i den mening som avses i 8 kap. 3 § regeringsformen som skall meddelas genom lag. Det kan diskuteras var en sådan bestämmelse om uppgiftsskyldighet lämpligen bör införas. I lagen om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område finns en bestämmelse om uppgiftsskyldighet för vissa där angivna situationer (2 kap. 11 §). Bestämmelsen är tillämplig både på den allmänna och den enskilda hälso- och sjukvården. En bestämmelse som här diskuteras skulle kunna införas i den angivna befintliga bestämmelsen. Regeringen anser emellertid att det är angeläget med ett sammanhållet regelverk för den nya ordningen om utfärdande av rättsintyg. Av detta skäl bör därför en bestämmelse om uppgiftsskyldighet införas i den föreslagna lagen om Prop. 2004/05:64 rättsintyg. 6.10Ansvar för underlag för rättsintyg Regeringens förslag: Den myndighet som har beslutat att inhämta ett rättsintyg skall tillhandahålla den som skall utföra undersökningen eller utfärda intyget det underlag som behövs för åtgärden. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Rikskvinnocentrum och har tillstyrkt förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens förslag: För att den läkare som skall utfärda ett rättsintyg skall få ett fullständigt underlag för sina bedömningar erfordras ibland att läkaren får tillgång till skriftlig dokumentation. Det kan t.ex. röra sig om fotografier och skisser. Vidare är det inte alltid ett rättsintyg kan grundas på en undersökning utan ibland får ett rättsintyg grundas på uppgifter som finns i journaler från ett tidigare besök inom sjukvården. Det kan också vara relevant för läkaren att få uppgifter om hur en skada uppges ha uppkommit; i synnerhet om det föreligger motstridiga uppfattningar om ett händelseförlopp. Den myndighet som har beslutat att inhämta ett rättsintyg bör därför vara skyldig att tillhandahålla den som skall utfärda intyget det underlag som behövs för att utföra undersökningen eller för att utfärda intyget. Normalt kommer det att vara polismyndighet som beslutar att ett rättsintyg skall inhämtas. bör då tillställa läkaren som skall utfärda intyget det underlag som kan vara av betydelse i ärendet. Vissa uppgifter som myndigheten behöver lämna ut till läkaren kan dock omfattas av sekretess. Så är t.ex. fallet med uppgifter i journaler från sjukvården. Emellertid utgör sekretess inte hinder mot att uppgift lämnas ut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet (1 kap. 5 § sekretesslagen [1980:100]). För att polismyndigheten skall kunna slutföra en brottsutredning är det ibland nödvändigt att anlita en sakkunnig på något visst område t.ex. en läkare. En förutsättning för att läkaren i sådant fall skall kunna göra en bedömning kan då vara att denne får tillgång till uppgifter i en journal som omfattas av sekretess. får därför i en sådan situation anses vara oförhindrad att lämna ut sekretessbelagda uppgifter till läkaren. Såsom påpekats i promemorian kan det dock av praktiska skäl ibland vara enklare för läkaren att infordra journaler från tidigare läkarbesök (se avsnitt 6.9). Skyldigheten för den som har beslutat om ett rättsintyg att tillhandahålla den utfärdande läkaren underlag bör således inte hindra att läkaren själv i vissa situationer infordrar t.ex. journaler från sjukvården. Detta kan lämpligen den uppdragsgivande myndigheten och läkaren kunna träffa överenskommelse om. Det viktiga är att läkaren har allt Prop. 2004/05:64 underlag av betydelse för sin bedömning. Regeringens förslag: Ett rättsintyg skall utfärdas och expedieras till den myndighet som har beslutat att inhämta intyget. Om rättsintyget har utfärdats av sådan läkare som enligt avtal med har åtagit sig att utfärda intyg, skall en kopia av intyget sändas till i samband med expedieringen. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Första åklagarkammaren i och i anser att det i lagen bör anges en tidsfrist inom vilken expediering skall ske. har ifrågasatt om det är möjligt ur sekretessynpunkt att sända kopior av rättsintygen till . har ansett att förslaget är dåligt genomtänkt ur sekretessynpunkt. Sällskapet har vidare anfört att motivet till varför kopia av alla rättsintyg skall tillställas är oklart och att det sannolikt medför en ökad byråkrati och onödiga kostnader. , Åklagarkammaren i och har framhållit att det är angeläget att den nya ordningen inte medför ökade handläggningstider. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Med undantag för följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. har ansett att det borde anges inom vilken tid undersökningen skall ha utförts och intyget skall ha expedierats. Skälen för regeringens förslag Det övergripande målet för rättsväsendet är den enskildes rättstrygghet I detta ligger bl.a. krav på att brott skall upp och leda till lagföring så snabbt och effektivt som möjligt utan att Regeringen tillsatte en beredning för rättsväsendets utveckling (dir 2000:90). beredningen är att undersöka möjligheterna att med bibehållen rättssäkerhet öka effektiviteten och kvaliteten i rättsväsendets arbete. det gäller lagföringen av brott skall beredningen särskilt undersöka möjligheterna att förkorta den genomsnittliga genomströmningstiden från brottsanmälan till dom och straffverkställighet. På regeringens förslag har med anledning av förslagen i betänkandet Ett snabbförfarande i brottmål (SOU 2002:45) en försöksverksamhet med ett snabbförfarande för brottmål inletts (prop. 2003/04:89, bet. 2003/04:JuU26, rskr. 2003/04:234, SFS 2004:505). Syftet är att de flesta enklare brottmålen snabbare skall kunna prövas av domstol. En viktig förutsättning för att en brottsutredning skall kunna bedrivas skyndsamt och att tiden från anmälan till dom och straffverkställighet skall kunna förkortas är att handläggningstiden för ett begärt rättsintyg minimeras. Särskilt angeläget är detta i ungdomsmål och ärenden där den misstänkte är frihetsberövad, där det gäller särskilda krav på skyndsamhet i fråga om utredningen. Av promemorian framgår att det finns stora variationer i handläggningstiderna för utfärdande av rättsintyg runt om i landet. Av svaren på den enkätundersökning som genomfördes vid landets polismyndigheter framgår att myndigheterna uppskattat att av rättsintygen utfärdades inom . var utfärdade och av de begärda rättsintygen var utfärdade inom en månad. Flertalet polismyndigheter framhöll förvisso att handläggningstiderna inte utgjorde något problem eller hinder för den rättsliga processen. När det gäller de rättsintyg som utfärdas av rättsläkare inom låg medianhandläggningstiden . En brottsutredning måste bedrivas på ett så snabbt och effektivt sätt som möjligt. Det är därför angeläget att ett begärt rättsintyg kommer de brottsutredande myndigheterna till handa utan onödigt dröjsmål. Mot bakgrund av de variationer som förekommer i fråga om handläggnings- tiderna anser regeringen att det finns anledning att i den nya lagen inta en bestämmelse som ligger i linje med de skyndsamhetskrav som gäller i brottsutredningar. När väl en läkarundersökning är genomförd bör rättsintyget skriftligen utfärdas och expedieras . Om läkaren bedömer det lämpligt kan ett rättsintyg kompletteras i efterhand för att undvika dröjsmål i avvaktan på prover som tagits i samband med undersökningen. Ett rättsintyg får anses vara utfärdat när intyget efter färdigställande undertecknats av den ansvarige läkaren. Ett par remissinstanser har ansett att det i lagen borde anges en tidsfrist inom vilken ett rättsintyg skall expedieras. Omfattningen av ett rättsintyg kan dock variera mycket från fall till fall. I vissa situationer kan det dessutom vara nödvändigt att avvakta provsvar för att läkaren skall kunna göra en fullständig bedömning och ge ett utlåtande över skadorna. Det är därför enligt regeringens bedömning mindre lämpligt att i lag ange en särskild tidsfrist inom vilken ett rättsintyg skall expedieras. skall enligt den nya ordningen svara för kontinuerlig uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten med utfärdande av rättsintyg. I promemorian har därför föreslagits att skall få tillgång till de rättsintyg som utfärdas genom att en kopia av rättsintyget sänds till myndigheten. Mot bakgrund av ansvar för verksamheten får verket anses ha behov av att få tillgång till utfärdade rättsintyg. Detta bör dock begränsas till att gälla de rättsintyg som utfärdas genom verkets försorg. innebär att det är de rättsintyg som utfärdas av de kontrakterade läkarna som bör sändas till . Ett par remissinstanser har ifrågasatt förslaget ur sekretessynpunkt. För den verksamhet som bedrivs inom gäller sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100). Sekretessen gäller för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen innebär att uppgifter inte får lämnas till enskild eller annan myndighet (1 kap. 2 och 3 §§ sekretesslagen). Förbudet mot att lämna uppgifter mellan olika myndigheter gäller också mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet om de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra (3 §). Inledningsvis kan konstateras att både de rättsintyg som utfärdas av rättsläkare inom och av de kontrakterade läkarna utfärdas inom ramen för den rättsmedicinska verksamheten, vilken utgör en av fyra verksamhetsgrenar inom verket. Om en kontrakterad läkare lämnar en kopia av ett utfärdat rättsintyg till innebär det således inte att uppgifter lämnas till annan myndighet. Vidare utgör den verksamhet som bedrivs för uppföljning och kvalitetssäkring inte någon egen verksamhetsgren som betraktas som självständig i förhållande till annan verksamhet inom verket. Uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten med rättsintyg får i stället anses vara en integrerad del i den rättsmedicinska verksamheten. Något hinder med hänsyn till sekretessen att föreskriva att en kopia skall sändas till kan därför inte anses föreligga. 6.12Avgift för rättsintyg som utfärdas genom försorg Regeringens förslag: skall ta ut en avgift för de rättsintyg som utfärdats av läkare vid en rättsmedicinsk avdelning inom eller av läkare som enligt avtal med har åtagit sig att utfärda sådana intyg. Betalningsskyldig för avgiften är den myndighet som har beslutat att inhämta intyget. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs en rätt, inte en skyldighet, för Rätts- medicinalverket att ta ut en avgift. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt förslaget eller lämnat det utan erinran. i har avstyrkt förslaget. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I utkastet föreslogs en möjlighet, inte en skyldighet, för att ta ut en avgift. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft utkastet till lagrådsremiss. har ansett att det bör anges att skall ta ut en avgift om avsikten är att verket skall vara skyldigt att ta ut en avgift för utfärdade rättsintyg. Riksåklagaren har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag: är de rättsintyg som utfärdas av läkare inom kostnadsfria för den som beställer intyget. Kostnaderna för rättsintygsverksamheten finansieras via anslag. Av det totala antalet rättsintyg som utfärdas svarar enligt promemorian för . När det gäller rättsintyg som utfärdas av läkare utanför får den som beställer intyget normalt sett betala en avgift, antingen till sjukvårdshuvudmännen eller till den privata läkaren. Enligt promemorian uppgick den genomsnittliga kostnaden för ett rättsintyg till . Emellertid var de intyg som beställdes av privata läkare eller dessas bolag i genomsnitt väsentligt dyrare (ca ) än de intyg som fakturerades av sjukvårdshuvudmännen (ca ). De remissinstanser som avstyrkt förslaget om avgiftsfinansiering av rättsintyg har i huvudsak lyft fram två skäl mot en sådan ordning. Det ena tar sikte på att en avgiftsfinansiering leder till en onödig administration med högre kostnader som följd. Onekligen skulle en avgiftsfinansiering av rättsintygen kräva en viss ökad administration. För polismyndigheternas vidkommande finns dock redan ett system för hantering av avgiftsbelagda rättsintyg. betalar nämligen polisen för av alla de rättsintyg som inhämtas. En ökning av administration skulle därför huvudsakligen påverka Rättsmedicinal- verket. Oavsett vilken finansieringsform som väljs leder dock den nya ordningen till en viss ökad administration för . De läkare som skall kontrakteras skall exempelvis erhålla arvode för sina uppdrag, vilket måste administreras av verket. En viss ökad administration är alltså en oundviklig följd av den nya ordningen. Det andra skälet mot en avgiftsfinansiering som lyfts fram av remissinstanserna är rättssäkerhetsaspekten. Det finns enligt bl.a. en risk för att rättsintyg inte inhämtas på grund av resursskäl och att detta i sig skulle ha en negativ inverkan på rättssäkerheten. Det är givetvis av yttersta vikt att de brottsutredande myndigheterna har bästa möjliga underlag för sina bedömningar. Ett rättsintyg utgör ett viktigt dokument för att bevisa eller utesluta brott. Det skulle inte vara en acceptabel ordning att polisen, som normalt sett inhämtar ett rättsintyg, underlåter att inhämta ett nödvändigt rättsintyg på grund av resursbrist. Görs bedömningen att ett rättsintyg bör inhämtas skall så givetvis också ske. Emellertid bör farhågorna för att kostnadsskäl skulle avhålla polisen från att inhämta ett rättsintyg inte överdrivas. Såsom ovan har angetts betalar nämligen polisen för majoriteten av de rättsintyg som inhämtas. Andra faktorer såsom tillgänglighet, kvalitet och korta handläggningstider har också betydelse för efterfrågan. Det finns mot denna bakgrund inte anledning att befara att efterfrågan på rättsintyg skulle minska. I sammanhanget bör också nämnas att det kan finnas anledning för berörda myndigheter att i samråd meddela allmänna råd om i vilka situationer rättsintyg bör inhämtas. Frågan om kostnaderna för ett intyg har också en annan sida. Den nya ordningen syftar till att fler rättsintyg skall utfärdas genom försorg. Om tar ut en avgift för ett rättsintyg kan det förväntas att det sker en mer noggrann prövning av behovet av intyget. Om beställaren inte behöver betala för intyget kan det finnas en risk att intyg beställs slentrianmässigt i vissa typer av ärenden. Ett system med gratis tjänster kan medföra ett överutnyttjande av tjänsten. Enligt regeringens bedömning bör ett system med avgiftsbelagda rättsintyg leda till en förbättrad kostnadsmedvetenhet hos beställaren. Detta leder i sin tur också till ett mer effektivt resursutnyttjande. En avgiftsfinansiering skapar vidare förutsättningar för en bättre efterfrågeanpassning av verksamhetsvolymen hos utföraren. Ökar efterfrågan på rättsintyg kan expandera verksamheten genom att kontraktera eller anställa flera läkare. Vid en anslagsfinansiering kan det vara svårare att på ett snabbt och enkelt sätt anpassa verksamheten efter variationer i efterfrågan. Ytterligare ett skäl som kan tala för att ges rätt att ta ut en avgift för rättsintyg är att man på så sätt åstadkommer ett enhetligt system för finansieringen av rättsintyg (se nedan avsnitt 6.14). Betalningsskyldighet för ett intyg blir då inte beroende av vem beställaren vänder sig till. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen att övervägande skäl talar för en avgiftsfinansiering.