prop · GR0345 · 2004-03-16 00:00:00 — I ett avseende går den föreslagna felansvarsregeln längre än ABS 95. Förslaget innebär nämligen att näringsidkarens ansvar efter den tvååriga garantitiden inte, som i ABS 95, begränsar sig till väsentliga fel. Näringsidkarens ansvar på detta område anpassas därmed till vad som gäller för övriga konsumenttjänster. En annan nyhet är att det av lagen skall framgå att näringsidkaren har bevisbördan för vissa väsentliga avtalsvillkor, om inte villkoret har tagits med i ett skriftligt avtal. De villkor som omfattas hör till de villkor som enligt ABS 95 bör tas med i kontraktshandlingarna; för näringsidkare som har tillämpat ABS 95 torde förslaget i denna del inte innebära någon förändring. Den nya, lagreglerade placeringen av bevisbördan torde väsentligen överensstämma med gällande rätt. Sammanfattningsvis innebär de föreslagna ändringarna i konsument- tjänstlagen och konsumentköplagen förhållandevis små förändringar jämfört med vad som har gällt i avtalsförhållanden som har reglerats av ABS 95. Jämför man i stället med avtalsförhållanden som inte har reglerats av ABS 95 innebär de föreslagna bestämmelserna där- emot större skillnader, i synnerhet genom vad som föreslås om närings- idkarens bevisbörda och om besiktning. Förslaget om att det alltid skall finnas en byggfelsförsäkring när ett småhus uppförs motsvarar gällande rätt, även om det har rått en viss osäkerhet om reglernas tillämpningsområde. behöver dock bygg- felsförsäkring inte finnas om det finns ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som utgör villkor för statlig bostadsfinansiering. Vad som tidigare kallades för småhusgarantier har alltså utgjort ett alternativ till en byggfelsförsäkring. Kraven på byggfelsförsäkring mot- svarar i huvudsak innehållet i den ansvarsutfästelse som har ingått i små- husgarantin. Men byggfelsförsäkringen och ansvarsutfästelsen skiljer sig åt på det sättet att byggfelsförsäkringen är en objektsförsäkring medan ansvarsutfästelsen är knuten till en viss näringsidkares åtagande. Den praktiska betydelsen av detta är framför allt att ansvarsutfästelsen, till skillnad från byggfelsförsäkringen, förutsätter att ett fel kan hänföras till en viss näringsidkares ansvar. Bestämmelserna om färdigställandeskydd är helt nya. Ett motsvarande skydd har dock getts genom den s.k. produktionsgaranti som har utgjort en del av småhusgarantin. Konsumenttjänstlagen är tillämplig på alla småhusentreprenader men är inte tvingande till konsumentens förmån om det finns ett sådant garanti-, försäkrings- och avtalsskydd som utgör en förutsättning för statligt bostadsstöd. I praktiken torde ett sådant skydd alltid saknas vid ombyggnadsarbeten. Vid ombyggnadsarbeten är därför i själva verket konsumenttjänstlagen redan nu tvingande till konsumentens förmån. Vårt förslag innebär alltså inte något nytt när det gäller avtals- skyddet vid sådana arbeten. Vad gäller försäkringsskyddet kommer det med vårt förslag att finnas ett krav på byggfelsförsäkring för vissa större ombyggnadsarbeten. ställer lagen krav på byggfelsförsäkring vid vissa slag av ombyggnader. Enligt uppgift har emellertid de nuvarande reglerna inte kommit att tillämpas beträffande småhus. Vi förutsätter att så blir fallet när det gäller de bestämmelser vi här föreslår. Det medför att det kommer att ställas krav på byggfelsförsäkring i en del fall där sådana krav i praktiken inte ställs . Vårt förslag innebär vidare att det kan komma att ställas krav på färdigställandeskydd också vid vissa större ombyggnadsarbeten. Detta krav saknar tidigare motsvarighet. Särskilt om dagens produkter på försäkringsmarknaden På småhusområdet finns fyra försäkringsbolag som bedriver verksamhet av större omfattning. er- bjuder en färdigställandeförsäkring och en byggfelsförsäkring. Bygg- nadsgaranti (Fairford FörsäkringsAB/Nordisk Garanti) erbjuder en byggsäkerhetsförsäkring. Bostadsgaranti, som till hälften ägs av staten, marknadsför byggsäkerheter för entrep- renadtid och garantitid samt byggfelsförsäkringar. De närmare villkoren för försäkringarna skiljer sig åt mellan de olika försäkringsbolagen. En utförlig redogörelse för dessa finns i betänkandet, s. 239263. De förslag som vi har lämnat överensstämmer inte i alla delar med vissa av de försäkringar som förekommer på området. Särskilt gäl- ler det färdigställandeskyddet, där ett par försäkringsbolag erbjuder ett försäkringsskydd som omfattar, förutom den egentliga färdigställandetid- en och avhjälpande av slutbesiktningsanmärkningar, fel och skador som framträder . Dessa försäkringar, sedda för sig, ger kon- sumenten ett bättre skydd än vad vårt förslag om obligatoriskt färdigställ- andeskydd innebär. Skyddet ges i stället, enligt vårt förslag, inom ramen för byggfelsförsäkringen. De föreslagna reglerna hindrar inte heller bolagen från att även i fortsättningen sälja försäkringar med villkor som är mer förmånliga än de obligatoriska inslag som för- säkringarna skall ha enligt lagförslaget. Konsekvenser för kommunerna och domstolarna Vårt förslag innebär att kommunerna får vissa uppgifter i samband med kontrollen av att kraven på färdigställande- och avhjälpandeskydd är uppfyllda i det enskilda fallet. Denna uppgift överensstämmer väsentlig- en med den granskning som kommunen skall göra i samband med att byggsamråd hålls och beslut om kontrollplan fattas (jfr 9 kap. 7 9 och 12 §§ ). I sådana ärenden tar kommunen ut avgifter avsedda att täcka kommunens kostnader (se 11 kap. 5 § ). I den mån prövningen av om byggfelsförsäkring och färdigställandeskydd behövs i fråga om ombyggnader leder till en ökad handläggningskostnad kan kommunerna kompensera sig för det genom att höja avgifterna. Vår slutsats är därför att förslagen inte kommer att få några märkbara ekonomiska konsekvenser för kommunerna. Kommunens beslut i frågor om byggfelsförsäkring kommer, enligt vårt förslag, att kunna överklagas till länsstyrelse och förvaltningsdomstol. Så är fallet . De föreslagna ändringarna torde knappast innebära någon nämnvärd ökning av antalet överklaganden. För de allmänna domstolarna kan de föreslagna bestämmelserna i lagen om byggfels- försäkring innebära att de måste handlägga något flera tvister mellan konsumenter och försäkringsbolag. Enligt vad företrädare för för- säkringsbranschen har uppgett är det dock få tvister som inte löses i de skadenämnder eller motsvarande som försäkringsbolagen står för. Sanno- likt kommer därför antalet tillkommande mål i allmän domstol att vara helt marginellt. Eventuella merkostnader på grund av förslaget skall finansieras inom befintliga anslag. Konsekvenser för företag och konsumenter Avtal av den typ som behandlas i detta lagstiftningsärende är i hög grad individuella vad gäller omfattning och pris. Bl.a. mot den bakgrunden är det inte möjligt att göra några detaljerade beräkningar av förslagens kostnadseffekter. Rent allmänt innebär emellertid våra förslag om avtalsskyddet en för- stärkning av konsumentskyddet inom småhusområdet. En sådan för- stärkning kan i några hänseenden leda till ökade kostnader för småhus- byggandet. Så torde exempelvis företagen tvingas att lägga ner mera arbete på att utforma avtal. Kostnaderna för detta kan dock begränsas genom användandet av standardavtal, vilket ABS 95 är ett exempel på. Vidare kan uppkomma kostnader för besiktningar m.m. som annars inte hade uppkommit. I åtskilliga hänseenden, såsom i fråga om besiktning, innebär emellertid de föreslagna bestämmelserna främst ett lagfästande av den praxis vid småhusentreprenader som redan existerar och de faktiska merkostnaderna av förslagen torde därmed vara förhållandevis begränsade. kan den ökade kvaliteten i byggandet, som de föreslagna reglerna syftar till, antas minska kostnaderna för efterföljande avhjälpande av brister. Vidare torde den föreslagna lagregleringen kom- ma att skapa klarare avtalsförhållanden och befrämja skriftlighet och tyd- lighet vid avtals ingående, något som är ägnat att motverka kostnader för tvister. Sammantaget torde därför den nya regleringen inte medföra några mera väsentliga kostnadsökningar för företag och enskilda. Konsumenterna och företagen påverkas också av de förslag som lämnas om färdigställande- och avhjälpandeskydd. som har gällt har ett motsvarande skydd funnits i form av de s.k. småhusgarantierna eller liknande samt byggfelsförsäkringar. Våra förslag i denna del innebär i stor utsträckning att det skydd som har funnits redan tidigare görs generellt och utformas på ett något annorlunda sätt. I flertalet fall torde förslagen inte komma att medföra några större kostnadsökningar. Det bör dock understrykas att nuvarande bestämmel- ser om byggfelsförsäkring och småhusgaranti i praktiken inte har till- lämpats annat än vid uppförande av småhus. När det gäller andra slag av småhusentreprenader där byggfelsförsäkring eller färdigställandeskydd kommer att krävas, dvs. vissa större ombyggnadsarbeten, kommer där- med de föreslagna bestämmelserna att innebära en viss faktisk fördyring. Fördyringen motsvarar kostnaderna för anskaffande av byggfels- försäkring respektive färdigställandeskydd (uppskattningsvis minst ca respektive per arbete). Det kan också tänkas att den avgift som konsumenten skall betala i ärenden om bygganmälan blir något högre i vissa fall (har för dessa fall uppskattat kostnadsökningen per ärende till ). Slutligen bör nämnas att de försäkringsbolag som erbjuder försäkringsprodukter på bygg- marknaden kommer att behöva anpassa sina produkter till de nya regler- na i lagen om byggfelsförsäkring, vilket kan medföra att de initialt drabbas av vissa nya kostnader. De föreslagna lagändringarna torde inte ha någon märkbar effekt på konkurrensförhållandena mellan små och stora företag i byggbranschen. har ansett att kravet på färdigställandeskydd borde utformas på ett mer konkurrensbefrämjande sätt. Vi har i avsnitt 6.4 redovisat våra överväganden med anledning av detta när det gäller färdigställandeskyddets omfattning och vilka typer av färdigställande- skydd som bör godtas. Om antar regeringens förslag, torde de föreslagna lagändring- arna kunna utfärdas eller . Det finns emellertid goda skäl för att lagändringarna inte bör träda i kraft förrän något halvår därefter, alltså . Dels behövs det tid för att utforma en efter- följare till standardavtalet ABS 95. Dels behövs det tid för att informera näringsidkare, besiktningsmän och byggnadsnämnder om de nya regler- na. Till detta kommer försäkringsgivarnas återförsäkringsavtal vilka är nödvändiga för att försäkringsgivarna skall kunna meddela försäkringar löper per kalenderår. Vi föreslår därför att de nya reglerna får träda i kraft . De civilrättsliga reglerna bör, enligt allmänna principer, gälla endast för avtal som ingås efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör äldre bestämmelser gälla. Detta kräver en sär- skild övergångsbestämmelse. När det gäller de föreslagna reglerna om färdigställande- och avhjälp- andeskydd bör tidpunkten för bygganmälan enligt 9 kap. 2 § plan- och bygglagen vara avgörande för vilka regler som skall gälla. De föreslagna Prop. 2003/04:45 ändringarna i och lagen om byggfelsförsäkring bör alltså tillämpas först i fråga om byggåtgärder för vilka bygganmälan sker efter ikraftträdandet. Om bygganmälan har gjorts före den tidpunkten, bör följaktligen respektive lag tillämpas i sin äldre lydelse. 10.1Förslaget till lag om ändring i jordabalken 4 kap. 19 d § En näringsidkare som i sin yrkesmässiga verksamhet sålt en fastighet till en konsument huvudsakligen för enskilt ändamål får inte mot konsum- enten åberopa ett köpevillkor som i jämförelse med bestämmelserna i 1119 c §§ är till nackdel för denne. Trots första stycket kan näringsidkaren och konsumenten träffa avtal om att ersättning för skada enligt bestämmelserna i 1219 §§ inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet. (Jfr 4 kap. 19 d § jordabalken i utredningens förslag.) Enligt det hittillsvarande andra stycket skall bestämmelserna i första stycket inte gälla om konsumenten tillförsäkras ett sådant garanti-, för- säkrings- eller avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostads- finansiering. Ändringen innebär att detta stycke upphävs. Vad som sägs i första stycket om att bestämmelserna i 1119 c §§ är tvingande till konsumentens förmån kommer därmed att gälla generellt. Skälen för detta har behandlats i avsnitt 5.1. 10.2Förslaget till lag om ändring i konsumenttjänstlagen (1985:716) Denna lag gäller avtal om tjänster som näringsidkare utför åt konsument- er i fall då tjänsten avser 1.arbete på lösa saker, dock ej behandling av levande djur, 2.arbete på fast egendom, på byggnader eller andra anläggningar på mark eller i vatten eller på andra fasta saker, 3.förvaring av lösa saker, dock ej förvaring av levande djur. I 5161 §§ finns särskilda bestämmelser om tjänster som avser uppför- ande eller tillbyggnad av en- eller tvåbostadshus (småhusentreprenader). Om det i ett avtal om en sådan tjänst ingår uppförande eller tillbyggnad av en komplementbyggnad, anses också den tjänsten som en småhus- entreprenad. I den mån annat inte framgår av 5161 §§ är lagens allmänna bestäm- melser tillämpliga även på småhusentreprenader. (Jfr 1 § konsumenttjänstlagen i utredningens förslag.) I det nya andra stycket, som har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag, har införts en erinran om de särskilda bestämmelserna om små- husentreprenad i 5161 §§. En första förutsättning för att en viss tjänst skall anses som en små- husentreprenad är att arbetet avser ett en- eller tvåbostadshus, dvs. en byggnad som skall inrättas till bostad åt en eller två familjer (jfr 2 kap. 2 § fastighetstaxeringslagen [1979:1152]). Det har ingen betydelse om byggnaden har karaktär av friliggande småhus eller om den är samman- byggd med andra liknande byggnader (rad- eller kedjehus). Det spelar inte heller någon roll om byggnaden är avsedd för permanent bruk eller för fritidsändamål. En andra förutsättning är att arbetet avser uppförande eller tillbyggnad av en sådan byggnad. Ombyggnader samt arbeten av mindre omfattning faller alltså utanför begreppet. Uttrycket uppförande eller tillbyggnad förekommer även i 9 kap. 2 § första stycket 1 och är avsett att ha samma innebörd här. Om resultatet av arbetet kommer att vara ett nytt hus, är det fråga om ett uppförande. Med tillbyggnad avses åtgärder som syftar till att öka ett småhus volym, vare sig det sker i horisontellt eller vertikalt plan. Som till- byggnad bör inte räknas åtgärder av ringa omfattning och betydelse, såsom anordnande av en mindre veranda, balkong e.d. (jfr prop. 1985/86:1 s. 675 f.). Lagens bestämmelser om småhusentreprenader är tillämpliga även på s.k. delentreprenader. Om ett småhus uppförs av flera näringsidkare som var och en har ett särskilt avtal med konsumenten, är lagens bestämmel- ser om småhusentreprenader således tillämpliga på varje sådant avtal. Om ett entreprenadavtal rör uppförande eller tillbyggnad av ett små- hus, skall lagens bestämmelser tillämpas även på sådana arbeten på s.k. komplementbyggnader t.ex. garage, förråd och andra mindre byggnad- er i anslutning till bostadshuset som ingår i avtalet (jfr 8 kap. 4 § ). Avtal som rör enbart komplementbyggnader utgör där- emot inte småhusentreprenad i lagens mening. En särskild fråga som Lagrådet har tagit upp är hur begreppet en- eller tvåbostadshus blir att bedöma i fall av tredimensionell fastighets- indelning (jfr 1 kap. 1 a § och 3 kap. 1 a § fastighetsbildningslagen, 1970:988). Som Lagrådet har anmärkt är det inte möjligt att bilda en tre- dimensionell fastighet, avsedd för bostadsändamål, annat än om fastig- heten är ägnad att omfatta minst fem bostadslägenheter. Därmed är det uteslutet att en sådan fastighet består enbart av ett en- eller tvåbostads- hus. Däremot kan man tänka sig att en bostadsrättsförening eller en hyresvärd inom en tredimensionell fastighet uppför en radhuslänga med minst fem lägenheter. Men i så fall blir bestämmelserna i konsument- tjänstlagen inte tillämpliga, eftersom huset då inte uppförs inom ramen för ett avtal mellan en konsument och en näringsidkare. I den mån annat inte framgår av de nämnda paragraferna skall lagens allmänna regler tillämpas även på småhusentreprenader. Detta har klar- gjorts i det nya tredje stycket. Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för konsumenten är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. (Jfr 3 § konsumenttjänstlagen i utredningens förslag.) Enligt det hittillsvarande andra stycket skall bestämmelserna i första stycket inte gälla om konsumenten tillförsäkras ett sådant garanti-, för- säkrings- eller avtalsskydd som ställs som villkor för statlig bostads- finansiering. Ändringen innebär att det andra stycket upphävs. Vad som sägs i paragrafen om att lagen är tvingande till konsumentens förmån kommer därmed att gälla generellt. Skälen för detta har berörts i avsnitt 5.1. Särskilda bestämmelser om småhusentreprenader Vid småhusentreprenad gäller vad konsumenten påstår har avtalats om 2.priset eller grunderna för hur priset bestäms, 3.tiden för betalning, och 4.tiden för arbetets avslutande, om inte annat framgår av ett skriftligt avtal eller av omständigheterna i övrigt. (Jfr 52 § i utredningens förslag.) Paragrafen är ny och innehåller en bevisbörderegel för avtal om små- husentreprenader. Frågan har behandlats i avsnitt 5.2.1. Paragrafen är tillämplig på småhusentreprenad. Beträffande inne- börden i detta begrepp, se kommentaren till 1 §. Det förhållandet att paragrafen gäller enbart avtal om småhusentreprenad är inte avsett att hindra att en motsvarande bevisbörderegel tillämpas vid andra avtal om konsumenttjänster. I vilken utsträckning detta bör ske har dock över- lämnats till rättspraxis att avgöra. Enligt bestämmelsen skall det som konsumenten påstår om vissa angivna förhållanden gälla, om inte något annat framgår av ett skriftligt avtal eller omständigheterna i övrigt. Vid en tvist mellan konsumenten och näringsidkaren rörande något eller några av de förhållanden som bestämmelsen omfattar är sålunda utgångspunkten att konsumentens påståenden om vad som har avtalats blir gällande. Om näringsidkaren hävdar att avtalet i något av de angivna avseendena har en annan inne- börd, måste han eller hon kunna visa på något förhållande som ger vid handen att konsumentens påstående är oriktigt. I första hand förutsätts näringsidkaren göra detta genom att visa upp ett skriftligt avtal där den aktuella frågan regleras. Det framgår av lagtextens om inte annat framgår av ett skriftligt avtal. Förekomsten av ett skriftligt avtal är dock inte det enda förhållande som kan vägas in vid bedömningen. Såsom framgår av orden eller av omständigheterna i övrigt skall även andra förhållanden beaktas. Så bör det t.ex. vara möj- ligt att förebringa muntlig eller skriftlig bevisning som styrker att kon- sumentens påstående eller en av konsumenten åberopad skriftlig avtals- text inte motsvarar vad parterna har kommit överens om. Bevisning om vad som har förekommit mellan parterna muntligen vid avtalsslut, besiktningar och annars samt annat utväxlat material kan här ha sin betydelse. Vad som är känt om normal branschpraxis måste också till- mätas stor betydelse. Paragrafen är inte heller avsedd att förhindra att en domstol i ett enskilt fall lämnar konsumentens påstående utan avseende därför att det som konsumenten påstår står i strid med allmänt känd och vedertagen praxis och därför inte kan antas ha varit avsett mellan parterna. Bestämmelsen är begränsad till att omfatta fyra slag av grundläggande avtalsvillkor. För det första gäller bestämmelsen villkor om arbetets omfattning. Härmed avses grundläggande villkor om husets utformning och egen- skaper. Utgångspunkten är, såsom ovan har konstaterats, konsumentens påstående om vad som har överenskommits. Konsumentens påståenden kan dock i det enskilda fallet lämnas utan avseende, i första hand genom att näringsidkaren företer ett skriftligt avtal där arbetet har preciserats. Ju mera konkret och detaljerad den skriftliga avtalstexten är, dess större torde normalt dess bevisvärde vara. Oklara och svepande avtalsformu- leringar torde däremot kunna tillmätas mindre betydelse. är det inte meningsfullt att precisera ett skriftligt avtal in i minsta detalj. Särskilt när det gäller sådana utförandefrågor som i branschpraxis vanligen överlämnas till näringsidkaren att bestämma över är det därför inte rimligt att ställa några större krav på det skriftliga avtalet; det kan då räcka med att näringsidkaren, i händelse av tvist, hänvisar till känd branschpraxis. Det motsatta gäller i frågor som typiskt sett är särskilt betydelsefulla för konsumenten, såsom uppvärmningssätt och installationer av vatten, avlopp och elektricitet. I dessa avseenden kan det vara naturligt att konsumentens påståenden gäller, såvida näringsidkaren inte kan hänvisa till att det i det skriftliga avtalet finns klara och entydiga bestämmelser av annan innebörd. Såsom bestämmelsen är utformad kan det ligga i närings- idkarens intresse att även säkra utredning om vad som inte ingår i avtalet. Om det inte ingår i åtagandet att inreda ovanvåningen i huset eller att svara för normal badrumsinredning, har näringsidkaren anledning att se till att detta kommer till uttryck i det skriftliga avtalet, eftersom konsum- entens påstående om att avtalet har en vidare innebörd annars kan komma att tas för gott. Hänsyn måste dock givetvis tas till vilket slag av åtgärd det är fråga om. Påstår konsumenten att avtalet innefattar åtgärder av speciellt slag vilka sällan eller aldrig förekommer i samband med småhusentreprenader, torde detta vara en sådan omständ- ighet som medför att påståendet kan lämnas utan avseende. I synnerhet gäller detta om det finns ett skriftligt avtal där åtgärden inte nämns. Är det fråga om en delad entreprenad, måste varje avtal bedömas för sig. Rör avtalet elektriska installationer, ingår det normalt inte att entre- prenören utför snickeri- eller VVS-arbeten. Ett påstående från konsum- entens sida om att en entreprenör som vanligen sysslar enbart med elektr- iska installationer faktiskt har åtagit sig att svara även för arbeten av annat slag torde därför normalt kunna lämnas utan avseende. Konsum- entens påstående om att samma entreprenör har åtagit sig att svara för exempelvis inkoppling av tvätt- och köksmaskiner eller för montering av armaturer bör däremot godtas, såvida inte entreprenören genom att förete ett skriftligt avtal eller på annat sätt kan visa att hans eller hennes åtagan- de var mera begränsat. Den sedvana som har utvecklats i branschen kan ge ledning. Det före- kommer att näringsidkarna använder sig av typkoder för att beskriva ett avtalsobjekt och att avtalshandlingen sedan kompletteras med bilagor i form av ritningar, tillvalslistor, leveransvillkor, underlag för anbuds- förfrågningar etc. Också sådant material kan givetvis i ett enskilt fall bryta presumtionen om att konsumentens påstående är riktigt. Det är dock naturligt att skriftligt material som har fått en oklar utformning till- mäts mindre betydelse. Till de villkor som nämns i bestämmelsen hör också priset och grund- erna för hur priset bestäms. Även här gäller alltså en presumtion för att konsumentens påstående om vad parterna har avtalat om priset är riktigt (jfr prop. 1984/85:110 s. 302). Det gäller oavsett om konsumenten i denna del hävdar att det har avtalats ett fast pris eller en bestämd metod för prisberäkning, t.ex. löpande räkning eller att något pris över huvud taget inte har avtalats. Presumtionen kan brytas genom att näringsidkare visar upp ett skriftligt avtal där prisfrågan regleras på annat sätt. Den kan också brytas genom annat slag av utredning. I det enskilda fallet torde den också kunna brytas därför att konsumentens påstående framstår som uppenbart orimligt. I normala fall bör dock den eventuella bristen på en tydlig skriftlig reglering av prisfrågan falla tillbaka på näringsidkaren.