prop · GR03158 · 2004-06-02 00:00:00 — För vissa av de angivna offentliga tillställningarna krävs tillstånd även i andra fall än då tillställningen anordnas på offentlig plats. Det gäller t.ex. offentliga danstillställningar, tivolinöjen, marknader och andra liknande nöjestillställningar. Uttrycket offentlig plats används i ordningslagen som en sammanfattande beteckning för allmänt tillgäng- liga trafikområden av skilda slag. Hit hör bl.a. allmänna vägar samt gator, torg, parker och andra platser som redovisats som allmän plats i detaljplan och som upplåtits för sitt ändamål. Till offentlig plats räknas som regel också s.k. innetorg. Ansökan om tillstånd att anordna en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning görs enligt 2 kap. 6 § hos polismyndigheten som med visst undantag också prövar frågan om tillstånd. I 2 kap. 10 § regleras förutsättningarna för att vägra tillstånd till all- männa sammankomster och offentliga tillställningar. Enligt detta lag- rums första stycke får tillstånd till allmän sammankomst vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller dess omedelbara omgivning eller till trafiken eller för att motverka en epidemi. Beträffande offentliga tillställningar har inte angivits i lagen vilka hänsyn som får beaktas vid tillståndsgivningen. Det skall emellertid ske en objektiv prövning där i allt väsentligt samma hän- syn som vid allmänna sammankomster skall vägas in. Enligt 2 kap. 15 § första stycket ordningslagen får regeringen före- skriva att allmänna sammankomster och offentliga tillställningar inte får hållas inom ett visst område om förbudet är nödvändigt med hänsyn till att är i krig eller krigsfara eller för att motverka epidemi. Enligt paragrafens andra stycke får en länsstyrelse efter bemyndigande från regeringen för länet eller del därav föreskriva att allmänna samman- komster inte får hållas om förbudet är nödvändigt t.ex. för att motverka en epidemi. Polisen får enligt 2 kap. 22 § ordningslagen inställa eller upplösa en allmän sammankomst eller offentlig tillställning som hålls i strid med ett beslut om avslag på ansökan enligt 6 § eller i strid med en föreskrift en- ligt 15 § eller ett förbud enligt 25 §; den sistnämnda paragrafen ger poli- sen möjlighet att under vissa förutsättningar förbjuda allmänna samman- komster och offentliga tillställningar bl.a. om det vid tidigare samman- komst eller tillställning av samma slag förekommit något som medfört allmän fara för de närvarande. I 2 kap. 23 § stadgas också om viss möjlighet för polis att upplösa en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning bl.a. om den innebär en fara för de närvarande. Som en sådan fara torde kunna räknas risken att smittas av en allvarlig sjukdom. Av 2 kap. 24 § framgår att upplös- ning får dock ske endast om mindre ingripande åtgärder har visat sig vara otillräckliga. Epizootilagen (1999:657) Epizootilagen gäller enligt 1 § sådana allmänfarliga djursjukdomar som kan spridas genom smitta bland djur eller från djur till människa (epizoo- tiska sjukdomar). Med allmänfarliga sjukdomar avses i lagen sådana sjukdomar som kan utgöra ett allvarligt hot mot människors eller djurs hälsa eller medföra stora ekonomiska förluster för samhället. Sjukdomar- na finns normalt inte i landet och samhällets åtgärder med anledning av ett sjukdomsutbrott syftar till att befria landet från sjukdomarna. De sjukdomar som omfattas av lagen anges i verkställighetsföreskrifter som meddelas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. finns 30 sådana sjukdomar enligt föreskrifter, däribland mjältbrand och rabies (SJVFS 2002:97). Sjuk- domarna som omfattas av lagen är dels sådana sjukdomar för vilka EG har tvingande bekämpningslagstiftning, dels vissa ytterligare sjukdomar som valt att bekämpa. I 2 § anges vad den enskilde har att göra om han har anledning miss- tänka att en epizootisk sjukdom drabbat ett djur i hans vård. Bland annat skall anmälan göras till distriktsveterinären eller annan vete- rinär. Vidare gäller till dess besked av en veterinär föranleder något annat att den som har djuren i sin vård skall göra vad som rimligen kan begäras av honom för att förhindra eller begränsa smittspridning. I 3 § stadgas bl.a. att veterinären är skyldig att göra en undersökning samt att den som har djuren i sin vård är skyldig att tåla det intrång och under- kasta sig de åtgärder och lämna den hjälp som behövs för undersök- ningen. Om en veterinär har grundad anledning att anta att fall av en epizootisk sjukdom inträffat skall veterinären enligt 4 §, i den utsträckning som be- hövs för att motverka smittspridning, besluta om förbud att besöka eller lämna eller utföra transporter till eller från det område där sjukdomsfallet inträffat eller där smitta annars kan antas förekomma (spärrförklaring). Ett sådant beslut skall underställas den myndighet som regeringen bestämmer (), som skall pröva om beslutet skall fortsätta att gälla. I 5 § föreskrivs för det fall att det är klarlagt att ett fall av epizootisk sjukdom inträffat att myndigheten skall besluta om förbud enligt 4 § för de områden där smitta förekommer eller om andra begränsningar i han- teringen av djur och varor, allt i den utsträckning det behövs för att mot- verka smittspridning (smittförklaring). Under samma förutsättningar skall regeringen eller meddela föreskrifter eller i det en- skilda fallet besluta om förbud mot transporter av djur eller varor till, från eller inom områden som gränsar till områden där smitta förekommer eller om andra begränsningar i hanteringen av djur eller varor inom så- dana angränsade områden samt om förbud mot tillträde till vissa djur- stallar eller andra anläggningar där djur hålls (tillträdesförbud). Beslut enligt 4 och 5 §§ skall upphävas så snart det blivit klarlagt att det inte längre finns förutsättningar för beslutet (7 §). För att förebygga eller bekämpa epizootiska sjukdomar får vidare rege- ringen eller meddela föreskrifter eller i det enskilda fal- let besluta om t.ex. slakt eller annan avlivning av djur, smittrening och undersökning i kontrollsyfte (8 §). Den centrala tillsynen över efterlevnaden av lagen och föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen utövas enligt 11 § av Jord- bruksverket. utövar tillsynen inom länet. Tillsynsmyndig- heten får bl.a. meddela de förelägganden och förbud som behövs för att lagen eller föreskrifter eller beslut som meddelats med stöd av lagen skall efterlevas samt får under vissa förutsättningar även besluta om rättelse på den enskildes bekostnad. Enligt 15 § skall staten ersätta den som på grund av föreskrifter eller beslut som har meddelats med stöd av lagen har drabbats av vissa slag av förluster eller kostnader. Ersättningsreglerna innebär i huvudsak att full ersättning lämnas för förlust på grund av att ett husdjur avlivas eller dör till följd av skyddsympning eller annan behandling, för kostnader för saneringsåtgärder och för inkomstbortfall medan ersättning för produk- tionsbortfall i regel lämnas av förlusten. Den som bryter mot lagen eller föreskrifter eller beslut meddelade med stöd av lagen kan dömas till böter eller fängelse i högst . Zoonoslagen (1999:658) Zoonoslagen, som ersatte lagen (1983:738) om bekämpande av salmo- nella hos djur, innehåller bestämmelser om sjukdomar och smittämnen hos djur som kan spridas naturligt från djur till människa (zoonoser) och som inte omfattas av epizootilagen (1 §). De smittämnen som avses be- höver inte ge upphov till sjukdom hos djur, men väl hos människa. Till skillnad från de sjukdomar som omfattas av epizootilagen är det här fråga om sjukdomar eller smittämnen som finns i landet och det saknas i prin- cip realistiska möjligheter till utrotning. Samhällets åtgärder med anled- ning av sjukdomarna eller smittämnena sker i förebyggande och begrän- sande syfte. En förutsättning för att en zoonos skall omfattas av lagen är att det finns tillräckliga kunskaper om den för effektiv kontroll och bekämp- ning. Zoonoserna anges i verkställighetsföreskrifter av Statens jordbruks- verk. omfattas endast salmonella av lagen. Tillsynen ut- övas enligt lagen centralt av och inom länet av länssty- relsen (8 §). I zoonoslagen regleras bl.a. vilka åtgärder som skall vidtas när det finns misstanke om att en zoonos har inträffat. Lagens bestämmelser motsvarar till stora delar dem som finns i epizootilagen. Bestämmelser om smittförklaring och avspärrning finns dock inte. Bestämmelser om ersättning till den som drabbats av kostnader eller förluster med anledning av statens åtgärder enligt lagen finns i zoonos- förordningen (1999:660). Principen om ersättning skiljer sig från princi- pen enligt epizootilagen. Skillnaden motiveras bland annat med att risken för zoonoser som t.ex. salmonella är något som den enskilde djurägaren måste ta hänsyn till som beaktansvärd risk ingående i företagarrisken. Enligt zoonosförordningen kan ersättning av statsmedel lämnas för vissa kostnader och förluster som någon drabbas av på grund av före- skrifter eller beslut som har meddelats med stöd av zoonoslagen. Det gäller bl.a. kostnad eller förlust genom att ett djur avlivas eller att djur och djurprodukter samt avfall och annat material oskadliggörs, kostnader på grund av smittrening utöver normal rengöring, kostnader för särskilda åtgärder i samband med slakt och produktionsbortfall. I princip ersätts av kostnaden eller förlusten. Ersättningsnivåerna grundas i övrigt på djurslag, produktionens omfattning och produktionsformen. Vidare undantas vissa produktionsformer helt från möjligheten till ersätt- ning av statsmedel. Zoonoslagen innehåller en straffbestämmelse motsvarande den som finns i epizootilagen. Lagen (1992:1683) om provtagning på djur m.m. Lagen om provtagning på djur m.m. avser bl.a. kartläggning och kontroll av smittsamma djursjukdomar och smittämnen hos djur, som ger upphov till sjukdom hos människor, i syfte att hindra smittspridning. Lagen om- fattar bl.a. zoonoser. får föreskriva eller i det särskilda fallet besluta om provtagning eller undersökning. Verket får vidare be- sluta bl.a. om avlivning av djur, isolering av djur eller andra begräns- ningar i hanteringen av djur. Om inte annat föreskrivits utövar Jord- bruksverket tillsynen över efterlevnaden av sådana föreskrifter och beslut som meddelats med stöd av lagen. Möjlighet finns att delegera viss till- syn. får meddela förelägganden och förbud. Luftfartslagen (1957:297) Av 1 kap. 1 § luftfartslagen (1957:297) framgår att luftfart i bara får äga rum på de villkor som anges i den lagen och i vissa andra författ- ningar. Enligt 2 § får luftfart äga rum med svenska luftfartyg. Vidare framgår av paragrafen bl.a. att luftfart med luftfartyg som har nationalitet i en annan stat får äga rum endast om avtal med den andra staten har träffats. Sådana avtal har träffats med ett stort antal stater. Dessa avtal grundar sig som regel konvention angående civil luftfart (Chicagokonventionen). Inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet gäller dock särskilda regler. Enligt 3 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer av militära skäl föreskriva inskränkningar av eller förbud mot luft- fart inom en viss del av riket. Sådana föreskrifter får också meddelas i samma ordning om det behövs av hänsyn till allmän ordning och säker- het eller till natur- eller miljövård. Under utomordentliga förhållanden eller när det i övrigt krävs av hänsyn till allmän säkerhet får regeringen tillfälligt föreskriva inskränkningar eller förbud mot luftfartyg inom hela riket. Lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer Enligt 1 § lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer kan regeringen meddela föreskrifter bl.a. om spårbunden trafik som är avsedd för allmänheten och om trafik på väg eller i terräng. Lagen (2003:778) om skydd mot olyckor Lagen om skydd mot olyckor, som ersatt rädd- ningstjänstlagen (1986:1102), syftar till att i hela landet bereda männi- skors liv och hälsa samt egendom och miljö ett med hänsyn till de lokala förhållandena tillfredsställande och likvärdigt skydd mot olyckor. Med räddningstjänst avses enlig 1 kap. 2 § de räddningsinsatser som staten eller kommunerna skall ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egen- dom eller miljön. Till räddningstjänst hänförs också räddningsinsatser som görs enligt 4 kap. 14 §§ i fjällräddningstjänst, flygräddningstjänst, sjöräddningstjänst och vid efterforskning av försvunna personer utan att det har inträffat någon olycka eller föreligger överhängande fara för en Staten eller en kommun skall dock ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingri- pande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omstän- digheterna i övrigt. En kommun skall, enligt 3 kap. 7 §, ansvara för räddningstjänst inom kommunen om det inte är fråga om sådan räddningstjänst som staten an- svarar för enligt 4 kap. 16 §§. En räddningsinsats är enligt 3 kap. 9 § avslutad när den som leder insatsen (räddningsledaren) fattar beslut om Den som leder en räddningsinsats (räddningsledaren) har stora be- Bland annat kan han eller hon, under vissa förutsättningar, göra ingrepp i annans rätt. Om fara för liv, hälsa eller egendom eller för skada i miljön inte lämpligen kan hindras på något annat sätt, får rädd- ningsledaren enligt 6 kap. 2 § vid en räddningsinsats bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller ut- rymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt göra andra ingrepp i annans rätt, i den mån ingreppet är försvarligt med hän- syn till farans beskaffenhet, den skada som vållas genom ingreppet och omständigheterna i övrigt. Tillsyn över lagen utövas enligt 5 kap. 1 § av en kommun inom kom- munens område och av inom länet. eller, i fråga om statlig räddningstjänst, den myndighet som regeringen bestämmer, utövar den centrala tillsynen. Svensk rätt saknar särskilda straffbestämmelser som tar sikte på hand- lingar som medför att smittsamma sjukdomar överförs från en person till en annan. Detta innebär dock inte att ett överförande av smitta, eller risk för detta, inte träffas av andra straffbestämmelser. finns bl.a. i 3 kap. (om brott mot liv och hälsa) och 13 kap. Prop. 2003/04:158 (om allmänfarliga brott). bestämmelser kan, allt efter om- ständigheterna i det enskilda fallet, vara tillämpliga då smitta har över- förts eller riskerat att överföras. I 3 kap. finns bestämmelser om mord, dråp, misshandel, grov misshandel, vållande till annans död, vållande till kroppsskada eller sjukdom och framkallande av fara för annan. Mord, dråp och misshandelsbrotten är också kriminaliserade på försöksstadiet. Straffansvar kan därmed uppkomma redan när risk för smittspridning förelegat. Detsamma gäller för framkallande av fara för annan. Om nå- gon framkallat allmän fara för människors liv eller hälsa kan bestämmel- serna i 13 kap. om spridande av gift eller smitta och vårdslöshet med gift eller smittämne vara tillämpliga. En jämförelse mellan svensk och utländsk smittskyddslagstiftning är svår att göra, eftersom hänsyn måste tas både till de grundläggande skillna- derna mellan de olika staternas rättsordningar samt andra faktorer som ett lands klimat, ekonomi, drog- och sexualpolitik, flyktingpolitik m.m. Ut- redningen om extraordinära smittskyddsåtgärder genomförde emellertid en kartläggning av smittskyddslagstiftningen i , , , och . Utifrån denna kartläggning kan vissa iakt- tagelser göras. Vid sin granskning konstaterade utredningen att det i de nordiska län- derna och finns övergripande lagar som reglerar smitt- skyddet samt att det i dessa författningar finns bestämmelser som kan tillämpas för att förhindra att en allvarlig smittsam sjukdom får bety- dande samhällskonsekvenser. I finns en lag om skydd mot smitt- samma sjukdomar och en särskild lag om åtgärder vid ankomst till och avresa från landet till skydd mot att smittsam sjukdom förs in i eller ut från landet. I övriga länder finns bestämmelserna samlade i en lag. pågår i en översyn av möjligheterna att an- vända vissa nya tvångsåtgärder i syfte att förebygga spridning av smitt- koppor. Dessa bestämmelser skall emellertid på vissa villkor kunna tillämpas även på svår akut respiratorisk sjukdom (SARS) och andra svåra sjukdomar. Smittskyddslagstiftningen i de nordiska länderna och i är samtliga begränsade till vissa sjukdomar som uppräknas i lag eller förordning. Behandlingen av enskilda sjukdomar i de övergripande lagarna varierar dock starkt. Gemensamt för samtliga lagar är att vissa virala hemorragiska febrar omfattas. SARS omfattas av lagarna i , och . Lagarna i och är tillämpliga på smittkoppor, däremot omfattas smittkoppor inte av den finska smitt- skyddslagstiftningen. I håller lagstiftningen som nämnts ovan på att kompletteras med vissa särskilda bestämmelser om smitt- koppor, SARS och andra allvarliga sjukdomar. En möjlighet att snabbt föra upp nya sjukdomar i respektive smitt- skyddslagstiftning återfinns i de flesta länder. är det respektive regering som fastställer vilka smittsamma sjuk- domar som skall omfattas av lagens bestämmelser. I fast- ställs sjukdomarna i lagen. Under vissa förutsättningar kan hälsominis- tern dock besluta att lagen tillfälligt skall vara tillämplig även på en smittsam sjukdom som inte återfinns i uppräkningen. Ett sådant beslut måste i likhet med i fastställas av parlamentet. Möjligheter att i särskilda fall vidta tvångsåtgärder för att förhindra smittspridning finns i samtliga staters smittskyddsreglering. Det kan t.ex. röra sig om tvångsundersökning, tvångsvaccinering, stängning av verk- samheter eller övervakning. I de flesta länder finns någon form av skyldighet att uppsöka läkare och låta sig undersökas om man misstänker att man är smittad av en all- varlig sjukdom. I samtliga länder finns också en möjlighet att under vissa förutsättningar genomföra hälsoundersökning utan den enskildes sam- tycke eller att besluta att den som motsätter sig undersökning skall iso- leras. I , och finns möjlighet att lägga in smittade personer för observation på sjukhus eller annan medicinsk över- vakning. I ger lagen möjlighet att förordna om obligatorisk hälsoundersökning om sådan är nödvändig för att förhindra spridning av allmänfarlig smittsam sjukdom. I och finns särskilda be- stämmelser om möjlighet att besluta om hälsoundersökning i samband med inresa. Tvångsisolering är en åtgärd som i de flesta länder förekommer i någon form. I samtliga de nordiska länderna och i finns möjligheter att under vissa förutsättningar besluta att en person som bär på en allvarlig sjukdom och som inte frivilligt underkastar sig de åtgärder som krävs skall isoleras på sjukhus eller i bostaden. Möjlighet att spärra av byggnader eller geografiska området förekom- mer i någon form i , , och . I , och finns möjligheter att förbjuda offentliga möten eller folksamlingar inom vissa områden eller möjligheter att införa begränsningar avseende möten eller folksamlingar. I , , och finns möjlighet att stänga av personer som är smittade av vissa allvarliga sjukdomar från arbete eller skola. I vissa länder, bl.a. och , förekommer också förbud för personer som lider av vissa sjukdomar att använda allmänna kommunikations- medel eller möjligheter att besluta om avbrott eller begränsningar i kommunikationerna. I , och finns be- stämmelser om smittrening eller förstöring av produkter. I , och finns möjlighet att ge föreskrifter om obli- gatorisk vaccinering av befolkningen eller delar av den om det krävs för att förhindra spridning av allvarlig smittsam sjukdom. I finns möjlighet att besluta om tvångsvaccinering inom ett närmare avgränsat område eller av en närmare avgränsad personkrets om utbredning av en allmänfarlig sjukdom inte kan förhindras med mindre ingripande åtgär- der. I flera länder, däribland , och , finns även möj- lighet att besluta om tvångsbehandling i någon form. I finns möjlighet att i extraordinära situationer om utbredning av allmänfarlig sjukdom inte kan hindras genom isolering besluta att tvångsbehandling skall tillgripas. I kan den som insjuknat oberoende av sin vilja ges sådan vård som är nödvändig för att förhindra smittspridning. Bestämmelser om rätt till ersättning för den som drabbats av förlust på Prop. 2003/04:158 grund av en smittskyddsåtgärd förekommer i någon form i de flesta län- der, däribland , , och . I de flesta länder finns möjlighet att begära polishandräckning för att verkställa beslut om tvångsåtgärder. I många länder använder sig domstolarna av bestämmelserna i respek- tive lands strafflag om misshandel och motsvarande brott för att bedöma gärning som inneburit överföring eller risk för överföring av allvarlig sjukdom. Den danska, norska och österrikiska strafflagen har däremot särskilda ansvarsbestämmelser som tar sikte på gärningar som innebär att smittsam sjukdom överförs eller riskerar att överföras från en person till en annan. I vissa länder, t.ex. och , finns bestämmelser om straff för den som inte följer ett beslut enligt smittskyddslagstift- ningen, t.ex. underlåter att undersöka eller isolera sig eller bryter mot ett beslut om avspärrning. Sammanfattningsvis kan konstateras att skillnaderna mellan de kart- lagda ländernas smittskyddslagstiftning är betydande. I flera länder finns emellertid någon möjlighet att besluta om hälsokontroll vid platsen för inresan, karantän av personer som varit utsatta för smittrisk samt avspärr- ning av geografiska områden. Flera länder har även möjligheter att för- bjuda eller införa begränsningar för offentliga möten eller folksamlingar, stänga arbetsplatser, skolor och dylikt, förbjuda personer som lider av vissa sjukdomar att använda allmänna kommunikationsmedel eller be- sluta om avbrott eller begränsningar i kommunikationerna. Vidare finns möjlighet att besluta om tvångsbehandling eller tvångsvaccinering i ett par länder. 6Mänskliga rättigheter i internationella överenskommelser och i regeringsformen Genom att tillträda olika internationella överenskommelser om mänsk- liga rättigheter har gjort åtaganden som har betydelse bl.a. på Sålunda är bundet av två om mänskliga rättigheter som trädde 1976. konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter innehåller såvitt här är av intresse bl.a. visst skydd mot godtyckligt frihetsberövande och regler om rätten till rörelsefrihet och rätten till domstolsprövning. internationella konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rät- tigheter har karaktären av en målsättningskonvention. där åtar sig staterna bl.a. att vidta sådana åtgärder som är nödvändiga för att förhindra uppkomsten av, behandla och kontrollera epidemier, folk- och yrkessjukdomar och andra sjukdomar. mest vittgående åtaganden när det gäller mänskliga rättigheter framgår emellertid av den europeiska konventionen av 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläg- gande friheterna (). Konventionen intar en särställ- ning på området i det avseendet att konventionen och ett antal tilläggs- protokoll är införlivad i svensk rätt (se lagen Prop. 2003/04:158 [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Konventionen innehåller bestämmelser om medborgerliga och politiska rättigheter. I regeringsformen (RF) finns också bestämmelser som har betydelse i sammanhanget. I 2 kap. 23 § RF fastslås att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden enligt . undertecknades och trädde 1953. Den innehåller bestämmelser om medborgerliga och politiska rättigheter. är konventionen och ett antal tilläggsprotokoll införlivade i den svenska rättsordningen (se lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna).