prop · GR03159 · 2004-05-28 00:00:00 — I likhet med vad som gäller för övrig polisverksamhet skall behovs- respektive proportionalitetsprincipen som kommer till uttryck i 8 § polislagen självklart beaktas när ett beslut om tillfälligt omhändertagande av egendom fattas. Innan ett beslut tas bör polisen därför först undersöka om risken för brott kan undanröjas på något annat mindre ingripande sätt. Polisen bör exempelvis ta reda på om någon annan person kan komma och hämta fordonet innan nycklarna omhändertas från en berusad förare. Krav på någon mer omfattade utredning i detta avseende bör dock inte ställas. Kroppsvisitation och genomsökande av fordon I promemorian anges att polisen har påtalat att det inte är ovanligt att en berusad förare i samband med ett ingripande stoppar på sig bilnycklarna eller gömmer dem i bilen. Mot den bakgrunden finns det anledning att överväga om det i de nu aktuella situationerna bör införas en möjlighet för polisen att kroppsvisitera en person i syfte att leta efter föremål som tillfälligt kan omhändertas enligt den föreslagna bestämmelsen. Det finns även skäl att överväga en möjlighet för polisen att söka efter sådana föremål i fordon. Enligt 2 kap. 6 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot kroppsvisitation, husrannsakan och annat lik- nande intrång. Regeringsformen medger dock att rättigheterna begränsas för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle (2 kap. 12 § regeringsformen). Beträffande kroppsvisitation vid utredning av brott finns regler i 28 kap. . Med kroppsvisitation avses undersökning av någons kläder eller vad personen i övrigt bär på sig eller av väskor, paket eller andra föremål som personen har med sig (jfr Fitger, Rättegångsbal- ken 2, s. 28:3). I 19 § första stycket polislagen regleras rätten för polisen att göra kroppsvisitation i samband med att någon berövas friheten eller avlägsnas. Enligt bestämmelsen får kroppsvisitation äga rum när sådan är nödvändig av säkerhetsskäl för att vapen och andra farliga föremål skall kunna tas om hand, och när det behövs för att identiteten hos den mot vilket ingripandet görs skall kunna fastställas. Enligt bestämmelsens andra stycke får kroppsvisitation också äga rum i den utsträckning det behövs för att söka efter vapen eller andra farliga föremål som är ägnade att användas vid brott mot liv eller hälsa, om det med hänsyn till omstän- digheterna kan antas att ett sådant föremål kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Dessutom är det tillåtet att kroppsvisitera för att söka efter föremål som är ägnade att användas som hjälpmedel vid brott som innefattar skada på egendom, om det finns särskild anledning anta att den som avses med åtgärden bär ett sådant föremål med sig och det med hänsyn till omständigheterna kan antas att föremålet kan förklaras förverkat enligt 36 kap. 3 § . Polisens befogenheter att företa husrannsakan i brottsutredande och brottsspanande verksamhet regleras i 28 kap. . Med husrannsakan avses enligt 28 kap. 1 § eftersökande i hus, rum eller slutet förvaringsställe. Dessutom får en polisman enligt 20 § första stycket polislagen bl.a. bereda sig tillträde till en bostad eller något annat ställe för att söka efter ett föremål som polisen med stöd av lag eller annan författning skall omhänderta. Nuvarande bestämmelser om kroppsvisitation och möjligheter att be- reda sig tillträde till utrymmen för att eftersöka föremål är således inte utformade med avseende på de situationer som avses. Det torde därför krävas särskilda bestämmelser för kroppsvisitation och för att söka ige- nom fordon om sådana åtgärder skall kunna vidtas i syfte att söka efter egendom som kan komma att användas vid rattfylleribrott. För att en inskränkning av skyddet mot kroppsvisitation och mot hus- rannsakan och annat liknande intrång skall vara acceptabelt krävs som tidigare nämnts att åtgärden tillgodoser ett godtagbart ändamål. Därut- över krävs att det finns ett påtagligt behov av att använda just det tvångsmedlet, att en mindre ingripande åtgärd inte är tillräcklig samt att tvångsåtgärden står i rimlig proportion till vad som står att vinna med åtgärden. Berusade förare utsätter sig själva och andra för allvarlig fara. Som re- dogjorts för tidigare talar tillgänglig statistik för att det finns anledning att befara att det har skett en faktisk ökning av rattfylleri- brottsligheten. Den nu föreslagna möjligheten att omhänderta i första hand fordonsnycklar är ett sätt att förhindra sådan brottslighet och där- igenom också olyckor. För att denna åtgärd skall bli verkningsfull krävs dock att polisen ges reella möjligheter att omhänderta nycklarna för det fall dessa inte överlämnas frivilligt. Om förhållandena är sådana att det finns skäl att omhänderta nycklarna och den person som kan komma att göra sig skyldig till rattfylleri inte lämnar över dem till polismannen, framstår det som motiverat att denne får kroppsvisitera personen i fråga och genomsöka fordonet för att finna nycklarna. Om dessa möjligheter inte finns blir polisen hänvisad till att tillfälligt omhänderta själva fordo- net. Ett sådant förfarande är resurs- och tidskrävande och kan dessutom medföra en stor olägenhet för den enskilde. Det kan till och med vara så att den enskilde kan uppleva ett sådant beslut som mer ingripande än att en polisman söker igenom kläderna eller fordonet. Ett omhändertagande av själva fordonet bör därför tillgripas som en sista åtgärd. Mot bakgrund av att tvångsåtgärderna syftar till att förhindra brott som kan leda till olyckor med allvarliga personskador och dödsfall som följd, väger enligt regeringens mening effektivitetsvinsterna tyngre än behovet av skydd för den personliga integriteten. Men åtgärderna bör bara få tillgripas när det finns skäl att tro att den som kan komma att göra sig skyldig till brottet har nycklarna på sig eller har gömt dem i fordonet. Sammantaget gör regeringen bedömningen att i fall som avses bör en polisman ges uttrycklig befogenhet att kroppsvisitera den som kan komma att göra sig skyldig till trafiknykterhetsbrott samt att genomsöka det fordon som kan komma att användas vid brottet. Utgångspunkten bör emellertid alltid vara att försöka verkställa beslutet utan att dessa åtgär- der används. Det är alltså inte fråga om att regelmässigt företa kroppsvi- sitation eller söka igenom bilen i samband med att egendom tillfälligt omhändertas, utan endast i fall då detta bedöms nödvändigt för att kunna finna egendomen. I de fall åtgärderna måste tillgripas, skall dessa själv- klart avbrytas när föremålet påträffas. Närmare bestämmelser om omhänder- Regeringens förslag: En polisman som har beslutat att tillfälligt om- händerta egendom skall skyndsamt anmäla beslutet till sin förman. Förmannen skall pröva om omhändertagandet skall bestå. Omhändertagandet skall upphöra så snart det inte längre finns skäl för det och får inte vara längre än . Egendomen skall återlämnas till den från vilken den omhändertogs, om det inte finns särskilda skäl att lämna den till någon annan. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt eller läm- nat förslaget utan erinran. BRÅ och tar emellertid upp frågan om hur polisen skall förfara om risken för brott kvarstår . Skälen för regeringens förslag: Omhändertagande av egendom torde främst komma att aktualiseras i samband med något annat ingripande mot en person. Beslut om omhändertagande av egendom bör därför få fattas av enskild polisman. En polisman som har beslutat om omhänder- tagande bör vara skyldig att skyndsamt anmäla omhändertagandet till sin förman, som har att pröva om det skall bestå. Ett beslut om tillfälligt omhändertagande skall dokumenteras genom att ett protokoll upprättas i enlighet med bestämmelserna i 27 § polislagen. I de fall omhändertagandet avser fordonsnycklar bör utgångspunkten vara att fordonet skall lämnas kvar på den plats där ingripandet gjordes. Vid omhändertagandet skall polisen vara aktsam och vidta skäliga åtgär- der för att undvika att fordonet skadas. Om detta försummas kan normalt staten bli skadeståndsskyldig (jfr t.ex. NJA 1989 s. 607 och RH 1993:30). Det bör exempelvis krävas att polisen förvissar sig om att for- donet inte lämnas olåst. Polisens ansvar för fordonet får i första hand anses vara en fråga mellan staten och fordonets ägare. Endast i fall då fordonet utgör en trafikfara eller liknande bör polisen flytta det. Omhändertagen egendom bör återlämnas så snart omhändertagandet inte längre behövs för att syftet med åtgärden skall uppnås. Avsikten är att omhändertagandet endast skall bestå . I promemorian föreslås att egendom som omhändertagits skall få hållas kvar hos polisen i högst . Ett omhändertagande av egendom torde betraktas som en sådan in- skränkning i den enskildes rätt att använda sin egendom, att omhänderta- gandet i princip bör kunna bli föremål för domstolsprövning (jfr artikel 6:1 i ). Om omhändertagandet endast består i innebär det i praktiken att det skulle vara meningslöst att införa en rätt till domstolsprövning eftersom en sådan inte skulle kunna komma till stånd så länge ingreppet består. Det är i stället tillräckligt att den som har drabbats av ett sådant beslut kan begära skadestånd av staten. BRÅ och har pekat på att det är oklart hur polisen skall förhålla sig om risken för brott kvarstår efter att 24 tim- marsfristen har löpt ut. Avsikten med den föreslagna bestämmelsen är att införa ett rättssäkert men också enkelt system för att förhindra och förebygga trafiknykter- hetsbrott och därigenom också trafikolyckor. Ett domstolsförfarande skulle komplicera hanteringen på ett inte avsett sätt. Regeringen anser därför i likhet med vad som föreslås i promemorian att omhändertagan- debeslutet bör begränsas till att gälla i . Därefter upphör om- händertagandet och egendomen skall återlämnas. Om den person som infinner sig för att hämta egendomen är påverkad av alkohol eller andra droger, finns det emellertid inget som hindrar att ett nytt beslut fattas. En ny bedömning får då göras utifrån de förhållanden som gäller , och är förutsättningarna för omhändertagande vid detta till- fälle uppfyllda så kan alltså ett nytt beslut fattas. När det gäller frågan om vem den omhändertagna egendomen skall återlämnas till kan ledning hämtas från de principer som gäller för ut- lämnande av beslagtaget gods när beslaget har hävts. Utgångspunkten är att ett beslag endast utgör en form av tillfällig besittningsrubbning i av- vaktan på ett slutligt beslut om egendomens omhändertagande. När be- slaget hävs skall därför egendomen som huvudregel återlämnas till den från vilken den togs, utan att någon prövning görs av annans eventuella rätt till den (se bl.a. JO 1987/88 s. 51 och 62, JK 1988 s. 200 samt Fitger m.fl., 2, s. 29:19). är det dock enligt 27 kap. 4 a § möjligt att lämna ut beslagta- gen egendom till målsäganden, om det är uppenbart att denne har bättre rätt till egendomen än den från vilket beslaget gjordes. När det gäller egendom som omhändertagits med stöd av den nu föreslagna bestämmel- sen anser regeringen att huvudregeln, att egendom skall återlämnas till den från vilken den togs, bör gälla och framgå direkt av lagtexten. Om den till vilken den beslagtagna egendomen skall återställas uppdrar åt någon annan att hämta egendomen eller om han eller hon medger att egendomen lämnas ut till någon annan som gör anspråk på den, bör dock normalt denna inställning respekteras (se bl.a. JO 1974 s. 124 och Fitger m.fl. 2, s. 27:19). JO har i det nämnda ärendet emellertid understrukit att det i så fall måste stå helt klart för den som beslutar att lämna ut egendomen till annan än den berättigade, att utläm- nandet sker med dennes samtycke. Som regel torde det enligt JO krävas att fullmakt eller medgivande lämnas skriftligen. Motsvarande bör gälla i fråga om omhändertagen egendom. Ytterligare en situation som utgör ett specifikt undantag är det fallet då en annan person än den från vilken egendom har omhändertagits är registrerad som ägare till fordonet. I det fallet bör polisen kunna lämna ut nycklarna eller fordonet till den registrerade ägaren. Förfarande med egendom som inte hämtas ut Prop. Regeringens förslag: Egendom som inte hämtas ut när omhändertagan- det har upphört skall tas om hand i enlighet med bestämmelserna i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Egendomen skall alltså kunna förstöras eller säljas för statens räkning. Den från vilken egendomen omhändertogs skall efter omhänder- tagandet underrättas om att egendomen kan komma att förstöras eller säljas. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon erinran mot förslaget. Hovrätten för ifrågasätter dock om det är nödvändigt att delge den från vilken egendomen omhändertogs underrättelse om att egendomen kan komma att förstöras eller säljas. Hovrätten ifrågasätter också om det är nödvändigt med ett kungörelseför- farande. Skälen för regeringens förslag: När det gäller frågan om hur polisen skall förfara med egendom som inte hämtas ut, kan man tänka sig att egendomen i likhet med vad som gäller för hittegods enligt lagen (1938:121) om hittegods under vissa förhållanden tillfaller staten. I lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. finns emellertid en annan kon- struktion. Egendom som tagits i förvar enligt den lagen tillfaller inte staten, men får enligt lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. förstöras eller säljas för statens räkning. Det medför bl.a. att den som visar sig vara ägare till egendom som tagits i förvar, har rätt att få tillbaka egendomen, eller om egendomen har sålts, att få ersättning för den. Syftet med en bestämmelse om möjlighet för polisen att förstöra eller sälja tidigare omhändertagen egendom är att lösa de praktiska problem som annars kan uppstå om polisen måste förvara egendomen under obe- gränsad tid. För att detta syfte skall kunna uppnås är det tillräckligt att egendomen får förstöras eller säljas för statens räkning på samma sätt som stöldgods som tagits i förvar enligt stöldgodslagen. Om någon, se- dan egendomen har sålts, visar sig ha ett rättmätigt anspråk på den, bör han eller hon följaktligen också vara berättigad till ersättning. På sätt som gäller för i förvar taget stöldgods bör därför lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. gälla också för egendom som tillfälligt omhändertagits med stöd av polislagen. För att egendom som inte avhämtas skall kunna få förstöras eller säl- jas, föreslås i promemorian att det ställs krav på att polisen delger den från vilken egendomen omhändertogs en underrättelse om att omhän- dertagandet upphört och att egendomen finns att hämta. Om det är känt att någon annan har drabbats av omhändertagandet, bör polisen enligt förslaget även underrätta denne. Det bör dock inte krävas att polisen närmare undersöker om annan än innehavaren har drabbats av omhän- dertagandet. Hovrätten för ifrågasätter om det inte är till- räckligt att den ifrågavarande underrättelsen översänds till den berörde utan delgivning. Ur ett rättssäkerhetsperspektiv måste det anses angeläget att den som har rätt till egendomen verkligen har kännedom om att den kommer att förstöras eller säljas om den inte hämtas. Enligt regeringens bedömning väger detta krav på rättssäkerhet tyngre än det förhållandet att delgiv- ningsförfarandet kan föranleda polisen ett visst merarbete. Dessutom har övriga remissinstanser tillstyrkt eller inte haft något att erinra mot den föreslagna ordningen. I de flesta fall torde det dessutom vara möjligt att delge underrättelsen i samband med själva omhändertagandebeslutet, vilket medför att förfarandet inte bör bli onödigt betungande. Underrät- telsen bör därför såsom det föreslagits i promemorian delges den berörde. Såsom Lagrådet har föreslagit bör underrättelsen delges efter om- händertagandet. Underrättelsen skall innehålla uppgift om att egendomen kan komma att förstöras eller säljas för statens räkning om den inte hämtas inom . I promemorian föreslås att denna tidsfrist bestäms . Enligt regeringens bedömning är det dock tillräckligt om tids- fristen inte understiger en månad. En ny bestämmelse som reglerar förfa- randet med omhändertagen egendom som inte hämtas ut bör införas i lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Egendomen skall alltså kunna säljas för statens räkning. I de flesta fall torde det emellertid vara fråga om omhändertagna fordonsnycklar och det blir då inte är aktuellt med en försäljning. Egendomen kan i stället i dessa fall förstöras enligt bestämmelserna i lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. I undantagsfall kan det dock vara fråga om sådana föremål som kan säljas. Skulle egendomens värde överstiga en fjärdedel av prisbasbeloppet, kan det enligt det remitterade förslaget inte anses tillräckligt att delgivning av underrättelse om vad som kommer att ske med egendomen har skett. I promemorian föreslås därför att polisen i dessa fall genom kungörelse bör uppmana ägaren eller annan rättsinnehavare att göra anspråk på denna . Hovrätten för har ifrågasatt om detta kungörelseförfarande är nöd- vändigt, eftersom det avser egendom till vilken ägaren regelmässigt är känd och inte om stöldgods med en okänd ägare. Förfarandet att tillfälligt omhänderta egendom syftar till att vid en akut situation avvärja brott genom att endast tillfälligt rubba den enskildes besittning av egendomen. Avsikten är att egendomen skall återlämnas så snart risken för brott inte längre föreligger. Med hänsyn till detta är det som sagts angeläget att den som har rätt till egendomen har full vetskap om att denna kommer att förstöras eller säljas om den inte häm- tas ut efter det att omhändertagandet har upphört. Detta gäller särskilt i de fall när det är fråga om mer värdefull egendom. Regeringen anser där- för att det i promemorian föreslagna kungörelseförfarandet är motiverat och att detta bör införas. Eftersom det kan uppstå värderingsproblem bör det utökade förfaran- det användas i fall då egendomens värde sannolikt uppgår till en fjär- dedel av prisbasbeloppet. Detta innebär att det utökade förfarandet även skall användas om värdet på egendom möjligen understiger denna summa. Den tid inom vilken den från vilken egendomen omhändertogs skall anmäla sig bör lämpligen bestämmas . Närmare föreskrifter om ett sådant kungörelseförfarande bör kunna meddelas av (jfr 11 § lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.). Om föremålets har sålts, är ägaren eller annan Prop. 2003/04:159 rättsinnehavare berättigad till ersättning enligt 8 §. Som tidigare nämnts (avsnitt 5) har i sitt remissvar framhållit att det bör övervägas om det bör införas ett ansvar för den från vilken egendomen omhändertogs att svara för de kostnader som upp- kommer i samband med omhändertagna fordon. I det angivna avsnittet framhåller regeringen att det endast i undantagsfall torde bli fråga om att omhänderta själva fordonet. Omhändertagandet skall endast bestå under högst , och man får utgå från att egendomen som regel kom- mer att avhämtas när omhändertagandet har upphört. Detta torde särskilt gälla när det är själva fordonet som är föremål för omhändertagande. Det bör därför endast vara i mycket få fall det blir aktuellt för polisen att för- vara fordon . Därtill kommer att regeringen nu föreslår att den tid under vilken egendomen skall finnas tillgänglig för avhämtning efter det att omhändertagandet har upphört förkortas till en månad. Sammantaget kan regeringen nu inte se att det finns något skäl att skapa en särskild ersättningsbestämmelse på sätt som föreslagit. Förslaget innebär att polisen bereds möjlighet att i större utsträckning än vad som gäller omhänderta egendom i syfte att förebygga brott. Det torde emellertid inte bli fråga om annat än marginella kostnadsökningar som skall finansieras inom befintliga anslag. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott I paragrafen införs ett nytt andra stycke med en upplysning om att det i 24 a och 24 b §§ polislagen (1984:387) finns bestämmelser som möjlig- gör tillfälligt omhändertagande av egendom i syfte att förhindra rattfylle- ribrott. 9.2Förslaget till lag om ändring i polislagen (1984:387) Paragrafen, som är ny, behandlas i avsnitt 4. Bestämmelsen innebär att polisman i syfte att förhindra brott enligt 4 eller 4 a § lagen om straff för vissa trafikbrott (1951:649) får tillfälligt omhänderta fordonsnycklar eller annat som behövs för färden eller, om så krävs, själva fordonet. Bestäm- melsen är i första hand avsedd att ge polisen uttryckligt lagstöd att främst tillfälligt omhänderta en berusad persons fordonsnycklar. kan dock bestämmelsen också bli tillämplig på det fordon den berusade personen har framfört eller kan tänkas komma att framföra. Med ut- trycket annat som behövs för färden avses exempelvis ett kort som er- sätter fordonsnyckeln. Egendomen får enligt paragrafen tillfälligt omhändertas om det av sär- skilda skäl kan anses finnas risk för att rattfylleribrott kommer att begås. Ett exempel på sådana skäl är när polisen misstänker att en person gjort sig skyldig till rattfylleri och denne agerar på ett sådant sätt att det finns anledning att anta att personen, efter provtagning, kommer att framföra fordonet på nytt. Ett annat exempel är när polisen påträffar en berusad person vid eller i ett fordon och det på grund av hans agerande finns skäl att tro att denne har för avsikt att köra fordonet. Det måste alltså finnas konkreta omständigheter som ger stöd för antagandet att en person kan komma att göra sig skyldig till ett rattfylleribrott. I syfte att leta efter i första hand fordonsnycklar får en polisman, om det är nödvändigt, kroppsvisitera den person som kan komma att göra sig skyldig till det brott som skall förhindras. Om nycklarna inte frivilligt lämnas över till polismannen och dessa heller inte är synliga, kan det finnas skäl att kroppsvisitera personen i fråga, förutsatt att förutsättning- arna för ett omhändertagandebeslut enligt bestämmelsen är uppfyllda. Förhållandena måste också vara sådana att det finns skäl att tro att nyck- larna finns gömda i kläderna. Kroppsvisitation får alltså inte användas regelmässigt för att verkställa ett omhändertagandebeslut. Polisen skall givetvis alltid försöka omhänderta föremålen utan tvångsåtgärder och visitationen skall alltid avbrytas när egendomen påträffas. Bestämmelsen ger även en polisman befogenhet att, i fall där det be- döms nödvändigt, genomsöka fordonet i syfte att leta efter främst fordonsnycklar. För att bestämmelsen skall vara tillämplig krävs att ett bestämt fordon kan antas komma att användas vid det trafiknykterhets- brott som skall avvärjas. Inte heller denna tvångsåtgärd får användas re- gelmässigt, utan endast när nycklarna inte påträffas på annat sätt och det finns anledning att anta att de kan finnas gömda i fordonet. Om åtgärden tillgrips skall sökandet självklart avbrytas när egendomen påträffas. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 5. Enligt bestämmelsen skall en polisman, om han eller hon har beslutat om ett omhändertagande, skyndsamt anmäla det till sin förman, som skall pröva om omhändertagandet skall bestå. Tillfälliga omhändertaganden skall doku- menteras genom att ett sådant protokoll som anges i 27 § skall upprättas. Bestämmelsen är ny och behandlas i avsnitt 6. Enligt bestämmelsen skall ett omhändertagande upphöra så snart det inte längre finns skäl för det och får inte vara längre än . Om inte särskilda skäl finns skall egendomen återlämnas till den från vilken den togs. Sådana särskilda skäl kan vara att denne uttryckligen har begärt eller samtyckt till att egendomen lämnas ut till någon annan. Ett samtycke eller en begäran bör som huvudregel lämnas skriftligen. Ett annat sådant skäl är när en annan person än den från vilken egendomen omhändertagits är registrerad som