prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Som exempel kan tas att försäkringsbolaget säger upp en försäkring på grund av att försäkringstagaren har gjort sig skyldig till försök till försäkringsbedrägeri (jfr 3 kap. 6 § första stycket). ändringar av mera generellt slag kommer saken i ett annat läge. behöver information om överprövningsmöjligheterna knappast lämnas annat än om försäkringstagaren motsätter sig ändringen. Underlåtenhet att lämna information 8 § Om ett villkor av sådant slag som anges i 4 § inte har särskilt framhållits av försäkringsbolaget vare sig före eller efter avtalsslutet, får det inte åberopas av bolaget. Detsamma gäller villkor som inte har särskilt framhållits enligt 6 §. Det sagda gäller inte en sådan begränsning av försäkringsskyddet som framgår av lag. 2003/04:150 2 kap. (Jfr 2 kap. 7 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anger en civilrättslig påföljd för underlåtenhet att lämna föreskriven information. Den har för personförsäkringen sin motsvarighet i 10 kap. 11 §. För företagsförsäkringens del har den ingen motsvarighet i lagen. Övervägandena finns i avsnitt 6.1.2. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL eller KFL. Har försäkringsbolaget försummat att informera försäkringstagaren särskilt om ett sådant villkor som åsyftas i 4 eller 6 §, får villkoret ingen verkan. Bestämmelsen skall tillämpas bara då det aktuella villkoret kan anses utgöra en del av försäkringsavtalet. Ett annat läge uppkommer när en särskild överenskommelse kan anses ha träffats om avvikelse från försäkringsvillkoren. Om företrädare för försäkringsbolaget t.ex. har gjort sådana uttalanden att det kan anses att ett visst undantag inte alls gäller enligt avtalet, saknar naturligtvis bolaget rätt att åberopa villkoret, oavsett förevarande paragraf. Hänvisningen till 4 och 6 §§ innebär att försäkringsbolagets underlåtenhet att lämna information alltså skall hänföra sig till tiden efter det att ett försäkringsavtal har ingåtts. Av 2 § framgår att försäkringsbolaget också är skyldigt att informera sina kunder om sådana begränsningar av försäkringsskyddet redan innan en försäkring meddelas (i form av förköpsinformation). Om försäkringsbolaget underlåter att göra detta gentemot en person som det sedan ingår avtal med, blir bolaget inte civilrättsligt ansvarigt för den försummelsen med stöd av förevarande bestämmelse. En annan sak är att underlåtenheten kan få civilrättslig verkan genom tillämpning av allmänna regler om avtalstolkning eller vårdslöshet i samband med att avtal ingås. Att villkoret inte får åberopas av försäkringsbolaget betyder att avtalet skall gälla utan villkoret och att försäkringstagaren vid försäkringsfall har rätt till ersättning som om villkoret inte hade funnits. Sista meningen tar sikte på föreskrifter i försäkringsvillkoren som överensstämmer med lag. Försäkringsbolaget ådrar sig således inte något ansvar enligt paragrafen för underlåtenhet att informera om gällande rätt, även om denna skulle innehålla exempelvis en viktig begränsning av försäkringsskyddet. Till skillnad från vad som gäller vid gruppförsäkring (se 17 kap. 6 § och 19 kap. 6 §), där försäkringsbeskeden har en särskilt stor praktisk betydelse, har det inte ansetts motiverat med en regel i lagen om verkan av ett felaktigt försäkringsbesked vid individuell försäkring. Här får man därför i stället tillämpa den allmänna regeln om förklaringsmisstag i 32 § första stycket avtalslagen. 9 § Om ett försäkringsbolag inte lämnar information enligt detta kapitel, skall marknadsföringslagen (1995:450) tillämpas. Informationen skall därvid anses vara sådan information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. (Jfr 2 kap. 6 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, reglerar den marknadsrättsliga sanktion som kan komma att tillgripas om ett försäkringsbolag inte lämnar föreskriven information. Den har för personförsäkringen sin motsvarighet i 10 kap. 1012 §§. För företagsförsäkringen motsvaras bestämmelserna av 8 kap. 2 och 3 §§. Övervägandena finns i avsnitt 6.1.2. Första meningen motsvarar 8 § KFL. Marknadsföringslagen kan tillämpas för att förmå ett försäkringsbolag att lämna information vid sin marknadsföring av försäkringar till konsumenter, dvs. i samband med åtgärder som syftar till att främja avsättningen av försäkringar. Med stöd av 15 § marknadsföringslagen kan ett försäkringsbolag liksom andra näringsidkare som har underlåtit att lämna information som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt åläggas att lämna sådan. Åläggandet kan riktas också till ombud för försäkringsbolaget och andra som handlar på dess vägnar. Åläggandet kan enligt 16 § marknadsföringslagen gå ut på att informationen skall lämnas i annonser eller andra framställningar som företaget använder i sin marknadsföring, eller genom märkning på varan eller i annan form på säljstället (t.ex. faktablad, se prop. 1975/76:34 s. 127). Åläggandet kan också innefatta en skyldighet att lämna informationen i viss form till konsumenter som begär det (se om sådan information ang. prop. s. 127). Ett åläggande enligt 15 § marknadsföringslagen behöver dock inte ha den begränsning som framgår av 16 §. Åläggandet kan t.ex. gå ut på att försäkringsbolaget på eget initiativ skall sända skriftlig information till konsumenten, utan samband med någon reklamåtgärd eller liknande (jfr prop. 1979/80:9 s. 111). Innebörden är att marknadsföringslagen skall tillämpas såväl om ett försäkringsbolag underlåter att lämna sådan information som skall lämnas i samband med att ett avtal om försäkring ingås (förköpsinformation) som om underlåtelsen gäller information som skall lämnas därefter (efterköpsinformation och information ). Ett åläggande att lämna information enligt marknadsföringslagen kan, enligt 15 § samma lag, bara gälla information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Information enligt förevarande kapitel skall anses vara sådan information. 2003/04:150 2 kap. Kapitlet behandlar försäkringsavtalet. Det har vid personförsäkring en motsvarighet i 11 kap. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 47 §§. Kapitlet, som disponerats i enlighet med Lagrådets förslag, omfattar elva paragrafer. I 1 § behandlas rätten till försäkring. Bestämmelser om försäkringstid och ansvarstid finns i 2 §. Uppsägning till försäkringstidens utgång behandlas i 3 § och förnyelse av försäkringen i 4 §. I 5 § regleras försäkringsbolagets rätt att ändra försäkringen i samband med förnyelse. Parternas rätt att säga upp försäkringen behandlas i 6 respektive 7 § och försäkringsbolagets rätt att ändra försäkringen i 8 §. I 911 §§ behandlas uppsägningsrätt och rätten till skadestånd vid försäkringsbolags konkurs m.m. 1 § Ett försäkringsbolag får inte vägra en konsument att teckna en sådan försäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten när det har fått de uppgifter som behövs, om det inte finns särskilda skäl för vägran med hänsyn till risken för framtida försäkringsfall, den befarade skadans omfattning, den avsedda försäkringens art eller någon annan omständighet. Ett avslag får inte grundas på att ett försäkringsfall har inträffat efter det att en ansökan har avsänts eller lämnats till försäkringsbolaget. 2003/04:150 3 kap. (Jfr 3 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, handlar om en konsuments rätt att teckna en försäkring. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 11 kap. 1 §. Den har ingen motsvarighet vid företagsförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.1. Paragrafen har sin motsvarighet i 9 § och 15 § första stycket KFL men ingen motsvarighet FAL. Av paragrafens första mening framgår att ett försäkringsbolag har en skyldighet att meddela en konsumentförsäkring (s.k. kontraheringsplikt). Denna skyldighet gäller sådana försäkringar som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten. Prövningen om en försäkring hör till den kategorin får i första hand utgå från det aktuella försäkringsbolagets produktsortiment, allmänna försäkringsvillkor och praxis. Ett försäkringsbolag behöver inte meddela försäkring mot risker eller objekt som inte ingår i dess vanliga sortiment eller utvidga sin verksamhet utöver det geografiska område eller den kundkrets den är avsedd för, och detta gäller även om försäkringsbolaget har koncession för den önskade försäkringen. Detta innebär t.ex. att ett försäkringsbolag som inriktar sig på försäkring för helnyktra inte är tvungen att försäkra andra. Att ett visst försäkringsbolag meddelar exempelvis s.k. allriskförsäkring för byggnader medför inte att också andra försäkringsbolag måste meddela en sådan försäkring. Inte heller är ett försäkringsbolag som i ett enstaka fall har meddelat en försäkring av viss typ skyldigt att bevilja en sådan försäkring till andra som begär det. I kravet på att det skall vara fråga om en försäkring som försäkringsbolaget normalt tillhandahåller allmänheten ligger också att försäkringstagaren måste vara beredd att acceptera de allmänna försäkringsvillkor och den premiesättning som bolaget tillämpar för den aktuella typen av försäkring. En sökande har alltså inte rätt att få försäkring t.ex. utan ett visst undantag som försäkringsbolaget normalt gör och detta oavsett vilken betydelse undantaget kan synas ha i det enskilda fallet. Det gäller också om sökanden förklarar sig beredd att betala tilläggspremie för att slippa undantaget. Det är naturligtvis annorlunda om försäkringsbolaget normalt brukar täcka den undantagna risken mot en tilläggspremie. I så fall får bolaget inte utan särskilda skäl vägra en enskild kund att teckna en tilläggsförsäkring. I kontraheringsplikten ligger alltså att konsumenten också skall ha rätt att få försäkringen meddelad mot normal premie och på normala villkor i övrigt. Det betyder att försäkringsbolaget inte får utnyttja den avtalsfrihet som finns också vid konsumentförsäkring till att i realiteten vägra konsumenten det skydd som önskas, t.ex. genom att erbjuda en försäkring som träder i kraft först har förflutit (jfr 2 §) eller genom att ta ut en hög premie i jämförelse med vad andra kunder får betala. Kontraheringsplikten är underkastad också en annan begränsning. En inskränkning i konsumentens rätt att teckna en försäkring som försäkringsbolaget normalt tillhandahåller gäller om bolaget i det individuella fallet har särskilda skäl att inte meddela en sådan försäkring. Dessa skäl kan bestå i den objektiva risken för framtida försäkringsfall och omfattande skador eller den avsedda försäkringens art. Såtillvida skiljer sig reglerna från motsvarande bestämmelser vid personförsäkring att försäkringsbolaget som skäl för sitt beslut får åberopa samtliga förhållanden av försäkringsteknisk betydelse som inträffar intill dess att bolaget har tagit ställning till en ansökan (jfr regeln om hälsoförsämring i 11 kap. 1 §). Men om en skada inträffar efter att försäkringen har begärts, fast innan försäkringsbolaget har hunnit meddela sitt beslut, får ansökningen inte vägras enbart på grund av den inträffade skadan. Ett avslag på en ansökan om försäkring kan också grundas på en kombination av omständigheter av det slag som har nämnts. Som exempel på när risken för framtida försäkringsfall och den befarade skadans omfattning utgör särskilda skäl att vägra försäkring kan nämnas att det föreligger s.k. konflagrationsrisk, dvs. att det försäkrade objektet finns i ett särskilt brandfarligt område. Ett annat exempel är att det kan vara motiverat att inte meddela försäkring för mer än ett begränsat antal dyrbara konstföremål i samma lokal. Ytterligare ett exempel är att en lokal är särskilt utsatt för risk för inbrott. När bestämmelsen också nämner den avsedda försäkringens art som ett skäl för vägran, tar detta särskilt sikte på försäkringar av enstaka föremål av mer speciellt slag, såsom frimärkssamlingar, smycken och ur m.m. Avvägningen mot försäkringstagarens intresse blir här en annan, dels eftersom försäkringsskyddet typiskt sett ter sig mindre angeläget än då det gäller försäkringar av grundläggande social betydelse, dels eftersom egendomen kan vara sådan att ett försäkringsskydd medför särskilda problem t.ex. när det gäller att avgränsa dess omfattning. Försäkringsbolaget bör här kunna vägra försäkring så snart det kan peka på att den 2003/04:150 3 kap. begärda försäkringen innebär särskilda svårigheter från försäkringsteknisk synpunkt. Liksom vid personförsäkring kan försäkringsbolaget behöva vissa upplysningar som underlag för sin riskbedömning innan en konsumentförsäkring meddelas, om upplysningarna också i allmänhet inte torde ha samma centrala betydelse som vid personförsäkring. Någon bestämmelse motsvarande 11 kap. 1 §, som ger försäkringsbolaget rätt att avslå ansökan om försäkring om konsumenten inte har lämnat de uppgifter som rimligen kan begäras, har inte ansetts nödvändig. Också vid konsumentförsäkring kan försäkringsbolaget inom rimliga gränser kräva information i försäkringstekniskt avseende innan en försäkring beviljas (t.ex. vid ansökan om en villaförsäkring uppgifter om vilket material huset är byggt av och vilket år det är uppfört, eller vid motorfordonsförsäkring om bilens märke, årsmodell och körsträcka). Om försäkringsbolaget inte får upplysningar som det behöver för sin riskbedömning, kan konsumentens förhållande i vissa fall uppfattas som en sådan annan omständighet som omtalas i paragrafen och ger bolaget rätt att vägra att meddela försäkring. Bestämmelsen ger försäkringsbolaget tillfälle att som grund för avslag också åberopa en tidigare försäkringstagares eller försäkrads individuella förhållanden, t.ex. att denne tidigare på ett allvarligt sätt har åsidosatt sina skyldigheter , i samband med skaderegleringen osv. Försäkringsbolaget kan också som regel avslå en ansökan om försäkring om sökanden har gjort sig skyldig till brott som har särskild betydelse från försäkringssynpunkt, t.ex. bedrägeribrott eller allmänfarlig vårdslöshet. Det förhållandet att konsumenten i övrigt utgör en dålig personlig risk, dvs. genom sina personliga förhållanden kan antas innebära en större risk än flertalet för att försäkringsfall skall inträffa, bör inte annat än i rena undantagsfall kunna åberopas till stöd för att vägra försäkring. Som exempel kan nämnas att den försäkrade förut har drabbats av ett stort antal skador, och skadorna dessutom tyder på en vårdslöshet som klart överstiger det normala. Har däremot oturliga omständigheter bidragit till skadorna, kan en ogynnsam skadestatistik normalt inte åberopas som särskilda skäl för att vägra försäkring (jfr rättsfallet NJA 1987 s. 383). Om ett försäkringsbolag i ett enskilt fall vägrar att meddela försäkring, eller kräver premie eller andra villkor som konsumenten inte godtar, har denne möjlighet att vända sig till domstol för att få beslutet prövat där. Det framgår av 7 kap. 6 §. I detta ligger att försäkringsbolagets avslagsbeslut bör vara tillräckligt motiverat. Reglerna om rätten till försäkring är tillämpliga endast om det är en konsument som önskar en försäkring. Fast ett dödsbo enligt definitionen av konsumentförsäkring i 1 kap. 4 § jämställs med konsument, kan dödsboet alltså inte kräva en försäkring. Undantagsvis kan vidare en konsument vägras en försäkring som normalt tillhandahålls allmänheten på den grunden att försäkringen inte tecknas huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet och därför inte utgör en konsumentförsäkring (jfr 1 kap. 4 §). Detta kan bli aktuellt bl.a. vid vissa former av blandad försäkring, som skall ge ett skydd åt någon i egenskap av såväl konsument som företagare, t.ex. vid lantbruksförsäkring. 2003/04:150 3 kap. Enligt paragrafens andra mening får inte försäkringsbolaget grunda ett avslag på att ett försäkringsfall har inträffat efter det att en ansökan har avsänts eller lämnats till bolaget. Innebörden är att detta förhållande inte i och för sig kan få ligga till grund för avslaget. vid en skada bara bestyrker ett antagande att det förelåg en så betydande risk för försäkringsfall att enligt bolagets praxis försäkring inte brukar meddelas, finns det inget hinder att åberopa också den inträffade skadan som skäl för att inte bevilja försäkring. 2 § Försäkringstiden får inte överstiga , om det inte finns särskilda skäl för en längre försäkringstid. Om inte annat har avtalats eller framgår av omständigheterna, inträder försäkringsbolagets ansvar enligt försäkringsavtalet dagen efter den dag då försäkringstagaren ansökte om försäkringen eller antog ett anbud från bolaget. Ansvaret gäller till och med försäkringstidens sista dag. Om försäkringen skall tecknas genom att försäkringstagaren betalar premien, inträder försäkringsbolagets ansvar dagen efter den dag då premien betalades. Det gäller också om försäkringen i annat fall är giltig bara om premien betalas innan försäkringstiden börjar. (Jfr 3 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen anger hur lång försäkringstiden normalt sett får vara. Vidare anges försäkringsbolagets ansvar börjar och hur länge det varar. Den har för företagsförsäkring sin motsvarighet i 8 kap. 4 § och för personförsäkring sin motsvarighet i 11 kap 2 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.3. Paragrafen har sin motsvarighet i 10, 11 och 13 §§ KFL samt 11 § FAL. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt detta stycke får försäkringstiden (avtalstiden) vid konsumentförsäkring överstiga bara om det finns särskilda skäl för . Ett avsteg från huvudregeln kan vara motiverat, t.ex. som en anpassning till en praxis hos ett försäkringsbolag att låta alla försäkringar sluta vid ett månadsskifte. Ett annat fall är att försäkringstagaren har skäl för att försäkringen skall gälla utan att därefter förnyas, t.ex. när den tecknas med tanke på att den skall gälla då försäkringstagaren vistas i utlandet. Har avtal träffats om längre försäkringstid än utan att det finns särskilda skäl, kan försäkringstagaren kräva att försäkringen skall upphöra när har förflutit. Som Lagrådet har anfört bör det inte finnas något hinder för att avtala om att en försäkring gäller tills vidare eller till dess att en viss händelse inträffar. Vid uppsägning i sådana fall har försäkringstagaren den rätt till förnyelse som framgår av 4 §. I andra stycket anges den tid under vilken försäkringsbolaget bär ett ansvar för inträffade försäkringsfall (ansvarstiden). Parterna kan fritt överenskomma om . Ansvaret kan börja gälla från en senare tidpunkt än den då försäkringsavtalet ingås. Inget hindrar att det sätts i relation exempelvis till att en viss händelse inträffar, t.ex. vid en egendomsförsäkring att försäkringstagaren förvärvar den egendom som skall försäkras eller vid reseförsäkring att försäkringen skall börja gälla först när resan påbörjas. I dessa fall börjar försäkringstiden och ansvarstiden . Även om avtalet inte innehåller något om när ansvaret skall inträda, kan detta framgå av omständigheterna. Ett exempel är att någon tecknar en reseförsäkring i samband med att resan påbörjas. Typiskt sett framgår då av omständigheterna att ansvaret börjar gälla vid avresan. Om tiden då ansvaret skall börja gälla inte framgår av vare sig avtalet eller omständigheterna, bär försäkringsbolaget ansvar efter den då försäkringstagaren avsänder eller lämnar ett meddelande om att han vill teckna försäkring. Men detta gäller bara om avtal också kommer till stånd, vilket i lagtexten markeras med ansvar enligt försäkringsavtalet. Regleringen innebär att ansvaret dock kan inträda . En förutsättning för att ansvaret skall inträda från angiven tidpunkt är att försäkringstagaren på ett otvetydigt sätt har visat att han är beredd att teckna försäkring på villkor som bolaget kan godta. Ansökningen måste vara så preciserad att det utan vidare framgår vilken försäkring som avses: försäkringsform, försäkringstid och försäkringsbelopp måste som regel vara angivna om detta ändå inte framgår av omständigheterna. Om ansökningen är så otydlig att den inte kan ligga till grund för ett beslut om försäkring, kan det vara lämpligt att försäkringsbolaget lämnar ett anbud till kunden. Godkänner kunden erbjudandet, får man utgå från den tidpunkt då accepten lämnas. För tillämpningen av bestämmelsen har det betydelse när en ansökan om försäkring skall anses gjord och vad som krävs för att en ansökan skall anses riktad till bolaget (bevisbördan ligger i princip på försäkringstagarsidan se vidare kommentaren till 11 kap. 2 §). Om avtalet inte anger vid vilket klockslag en viss dag ansvaret inträder, får det antas ske . När lagtexten talar om ansökan avses i första hand avlämnande för postbefordran, dvs. när försäkringstagaren lämnar ansökningen på ett postkontor eller lägger den i en brevlåda eller skickar den med fax eller e-post. För att en ansökan skall kunna räknas som avgiven krävs att den på ett ändamålsenligt sätt har lämnats för direkt befordran till försäkringsbolaget. Bestämmelsen i andra stycket ger också besked om när försäkringsbolagets ansvar upphör. Ansvaret upphör efter den av försäkringstiden. I linje med vad som sades om ansvarets inträdande får ansvaret, i brist på avtal om annat, anses upphöra den av försäkringstiden. 2003/04:150 3 kap. Utgångspunkten för bestämningen av ansvarstiden enligt paragrafens andra stycke är att försäkringsbolagets ansvarsinträde inte är beroende av att premien betalas. Det är emellertid inte något som hindrar att försäkringsbolaget gör sitt ansvar avhängigt av premiebetalningen. Det krävs i så fall ett förbehåll i avtalet om detta (en s.k. kontantklausul). I stycket behandlas två olika situationer. Den första meningen reglerar det fallet att försäkringsavtalet ingås genom premiebetalningen. Då inträder ansvaret dagen efter den då premien betalas. Den andra meningen tar sikte på det fallet att avtalet visserligen inte kommer till stånd genom att premien betalas men att ansvarstiden inte börjar förrän premien har betalats. Det kan finnas skäl för detta för t.ex. ett försäkringsbolag som tillhandahåller reseförsäkringar. Ett krav på förskottsbetalning kan vara befogat så att försäkringsbolaget inte skall hamna i en situation där resenären kan ha återvänt från sin resa, och försäkringstiden helt eller delvis har löpt ut, innan betalningsfristen för premien har gjort det (se 5 kap. 1 § första stycket). Med betalning avses att premien kommer försäkringsbolaget till handa (jfr 5 kap. 5 § om när detta anses ske). Självfallet kan det i avtalet bestämmas att försäkringstiden börjar löpa tidigare än från den tid som anges i lagen, t.ex. efter betalningen. Enligt 2 kap. 4 § ingår ett förbehåll av berört slag bland de villkor som försäkringsbolaget är skyldigt att informera särskilt om efter att avtalet har träffats. Uppsägning till försäkringstidens utgång 3 § Försäkringstagaren får när som helst säga upp försäkringen att upphöra vid försäkringstidens utgång. Försäkringsbolaget får säga upp försäkringen att upphöra vid försäkringstidens utgång. Uppsägningen skall göras skriftligen och sändas till försäkringstagaren senast en månad innan försäkringstiden går ut. Den skall för att få verkan innehålla en förfrågan om försäkringstagaren vill ha försäkringen förnyad. Begär försäkringstagaren att försäkringen förnyas, gäller uppsägningen bara om det finns särskilda skäl att vägra försäkring med hänsyn till sådana omständigheter som anges i 1 §. (Jfr 3 kap. 1 § och 6 § andra stycket promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, reglerar parternas rätt till uppsägning av en försäkring till försäkringstidens utgång. Den har ingen motsvarighet vid företagsförsäkring. I fråga om personförsäkring, jfr 11 kap. 3 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2 och 6.2.4. Paragrafen överensstämmer väsentligen med 15 och 16 §§ KFL. Den har ingen motsvarighet FAL. 2003/04:150 3 kap. Till skillnad mot försäkringsbolaget (se andra stycket) har försäkringstagaren en ovillkorlig rätt att få försäkringen att upphöra vid försäkringstidens utgång.