prop · GR03135 · 2004-04-28 00:00:00 — Med stöd av ett bemyndigande i ellagen har regeringen föreskrivit om undantag från kravet på nätkoncession beträffande vissa typer av starkströmsledningar. Det gäller i praktiken sådana ledningar som används för överföring av el, inte för annans räkning utan för egen räkning. Sådana ledningar ingår i begreppet anläggning för användning av el. De brukar också benämnas interna nät. Gemensamt för innehavarna av dessa anläggningar är att de i princip inte har några skyldigheter mot andra elkunder eftersom de bara använder sina ledningar för eget bruk. Dessa ledningar bör därför inte omfattas av den föreslagna lagen. Ytterligare en fråga som måste övervägas är omfattningen av ett förordnande om särskild förvaltning när någon innehar flera Det är nämligen inte ovanligt att ett nätföretag innehar flera nätkoncessioner. När det gäller lokalnät, vilka används med stöd av nätkoncession för område, innehåller ellagen en bestämmelse om att nätverksamhet skall ekonomiskt redovisas skilt från annan verksamhet. Beträffande lokalnät anges dessutom att nätverksamheten i varje koncessionsområde skall redovisas för sig. skall dock besluta att nätverksamheten i en koncessionshavares samtliga områden skall redovisas gemensamt om vissa förutsättningar är uppfyllda. Om ett sådant beslut har meddelats skall en enhetlig nättariff för samtliga berörda områden tillämpas efter en viss övergångstid. Vad sedan gäller regionledningar används de med stöd av nätkoncession för linje. Nätföretag innehar ofta flera sådana koncessioner för regionledningar och det är inte ovanligt att dessa ledningar är belägna i olika delar av landet. Ellagen innehåller en huvudbestämmelse om utformningen av nättariffer. Enligt bestämmelsen skall tariffen utformas så, att koncessionshavarens samlade intäkter från verksamheten är skäliga i förhållande till dels de objektiva förutsättningarna att bedriva nätverksamheten, dels koncessionshavarens sätt att bedriva nätverksamheten. När skäligheten av en nättariff skall bedömas finns särskilda bestämmelser för regionledningar. Bestämmelserna innebär att en koncessionshavares prestation skall bedömas helt eller delvis samlat för samtliga hans regionledningar. Om ett nätföretag innehar nätkoncession för flera områden eller för flera regionledningar uppstår frågan om ett beslut om särskild förvaltning skall omfatta bara den eller de anläggningar där misskötsamhet föreligger eller om beslutet skall omfatta alla anläggningar som av nätföretaget förvaltas som en enhet. Om ett nätföretag, som innehar flera koncessioner, inte fullgör sina skyldigheter enligt ellagstiftningen kan denna misskötsamhet avse olika bestämmelser. Koncessionshavaren kan exempelvis missköta det tekniska underhållet av sitt nät så allvarligt att elöverföringen inte längre håller godtagbar kvalitet, vilket kan få till följd omfattande spännings- och frekvenssvängningar och/eller upprepade strömavbrott. Sådan misskötsamhet kan naturligtvis vara hänförlig till endast anläggningen som används med stöd av en av koncessionerna även om också motsatsen kan vara fallet. Misskötsamheten kan även bestå i att nätföretaget ignorerar regler om skälig tariffsättning, om anslutning till hans nät på skäliga villkor, om redovisning, om underrättelseskyldighet vid byte av balansansvarig och elleverantör, etc. I dessa fall torde misskötsamheten i större utsträckning vara hänförlig till samtliga anläggningar. Utgångspunkten vid bedömningen av denna fråga bör vara att ett beslut om särskild förvaltning inte bör ges större omfattning än som krävs för att uppnå syftet med den särskilda förvaltningen, dvs. att koncessionshavarens misskötsamhet upphör och de problem som drabbat elmarknaden och dess kunder till följd av denna misskötsamhet försvinner. Detta leder till att, om misskötsamheten bara är hänförlig till den anläggning som används med stöd av en av koncessionerna, beslutet om särskild förvaltning bara skall omfatta den anläggningen. princip kan dock inte tillämpas undantagslöst. Som nämnts ovan finns Prop. 2003/04:135 vissa bestämmelser som gäller då någon har flera koncessioner. Tillämpningen av dessa bestämmelser kan försvåras om bara en del av de berörda anläggningarna ställs under särskild förvaltning medan resterande anläggningar förvaltas av koncessionshavaren. Dessutom kan det berörda nätföretaget ha en sådan organisation av verksamheten att förvaltningen av anläggningarna svårligen kan delas upp mellan koncessionshavaren och en förvaltare. Endast om den samlade förvaltningen av de berörda anläggningarna inte försvåras i nämnvärd utsträckning bör därför ett beslut om särskild förvaltning kunna omfatta endast en del av anläggningarna. I annat fall måste ett beslut om särskild förvaltning omfatta alla de berörda anläggningarna. Ett undantag från lagens tillämpningsområde bör gälla. Den föreslagna möjligheten till ingripande mot misskötsamma koncessionshavare bör inte omfatta staten som koncessionshavare. I praktiken gäller det stamnätet och ett antal utlandsförbindelser som används med stöd av ett stort antal nätkoncessioner, vilka innehas av staten. Stamnätet och utlandsförbindelserna drivs för statens räkning av . Om skulle börja missköta sin verksamhet så att frågan om särskild förvaltning blir aktuell har regeringen andra och mer effektiva medel för att åstadkomma rättelse. Detta undantag bör dock inte gälla av staten helt eller delvis ägda aktiebolag som innehar nätkoncessioner. Sådana aktiebolag bör i detta sammanhang behandlas på samma sätt som andra aktiebolag. Regeringens förslag: Det skall finnas två former av särskild förvaltning, förvaltningsföreläggande, som är mindre ingripande mot koncessionshavaren, och tvångsförvaltning, som är mer ingripande. Ett ingripande enligt lagen skall inte vara mer omfattande än som krävs för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning av anläggningen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte berört frågan. Skälen för regeringens förslag: Misskötsamhet från koncessionshavarens sida av så allvarlig beskaffenhet att särskild förvaltning kan bli aktuell kan ha både olika innebörd och olika orsaker. Misskötsamheten kan bestå i att ledningsnätet inte underhålls och därför blir så undermåligt att kravet på att överföringen av el skall vara av god kvalitet inte kan uppfyllas. En annan typ av misskötsamhet kan bestå i att koncessionshavaren inte följer föreskrifter av mer administrativ natur, såsom bestämmelser om redovisning av nätverksamheten, tariffsättning, mätning, beräkning och rapportering av överförd el, rapportering vid byte av elleverantör och balansansvarig etc. Orsaken till misskötsamheten kan vara bristande ekonomiska resurser, bristande kompetens hos berörd personal men också ren ovilja att följa Oavsett vad misskötsamheten består i och oavsett vad den beror på skall ett ingripande syfta till att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning av anläggningen, dvs. att misskötsamheten upphör och verksamheten vid anläggningen drivs med iakttagande av de bestämmelser som gäller för verksamheten. Den form av ingripande som föreslås, särskild förvaltning, innebär att koncessionshavarens behörighet vad avser förvaltningen av anläggningen i större eller mindre utsträckning inskränks. Denna behörighet övertas då av en särskild förvaltare vars uppgift blir att se till att det nämnda syftet uppnås. Som utredningen har föreslagit bör det införas två olika former av särskild förvaltning. Den ena och mindre ingripande formen är förvaltningsföreläggande som innebär att koncessionshavaren föreläggs att överlämna förvaltningen av anläggningen till en särskild förvaltare som koncessionshavaren själv utser. Då denna form väljs behöver inte förvaltningen överlämnas till den särskilde förvaltaren i större omfattning än som krävs för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning. Koncessionshavaren kan alltså behålla vissa delar av anläggningens förvaltning. Denna form av förvaltning bygger på ett samarbete mellan koncessionshavaren och förvaltaren. Den andra och mer ingripande formen är tvångsförvaltning som innebär att en förvaltare utses utan något inflytande från koncessionshavarens sida vid valet av förvaltare. Förvaltningen i hela sin omfattning övertas då av förvaltaren, varigenom koncessionshavaren helt förlorar sin behörighet vad gäller anläggningens förvaltning. Vid valet mellan dessa två former skall utgångspunkten vara att ingripandet inte bör vara mer omfattande än som krävs för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning. Vid denna bedömning skall det inte bara beaktas om en tillfredsställande förvaltning kan åstadkommas den särskilda förvaltningen pågår utan också om en sådan förvaltning kan antas bli bestående därefter. I de fall misskötsamheten beror på bristande ekonomiska resurser eller bristande kompetens blir det i många fall tillräckligt att koncessionshavaren får hjälp av en särskild förvaltare. I dessa fall kan den särskilda förvaltningen få formen av ett förvaltningsföreläggande. Målet för den särskilda förvaltningen är i dessa fall att de ekonomiska resurserna och kompetensen hos koncessionshavaren skall byggas upp så att koncessionshavaren kan återta förvaltningen av anläggningen. I de fall misskötsamheten bottnar i ren ovilja att följa de bestämmelser som omgärdar nätverksamheten måste man ofta vidta åtgärder av mer ingripande karaktär. I dessa fall bör därför den särskilda förvaltningen få formen av tvångsförvaltning. kan också bli aktuell i de fall då misskötsamheten inte beror på bristande vilja att följa regelverket, men det bedöms som utsiktslöst att koncessionshavaren inom rimlig tid skall kunna bygga upp sin kompetens eller sina ekonomiska resurser. Målet för den särskilda förvaltningen då sådana situationer föreligger blir i många fall inte att koncessionshavaren återtar förvaltningen av anläggningen utan att någon annan övertar driften av Om en frivillig överenskommelse med denna innebörd Prop. 2003/04:135 inte kan uppnås föreslås en möjlighet för staten att inlösa anläggningen Vid ett förvaltningsföreläggande skall koncessionshavaren föreläggas att genom ett förvaltningsavtal överlämna förvaltningen, helt eller delvis, till en av honom utsedd Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan Skälen för regeringens förslag: Som har nämnts tidigare skall ärenden om särskild förvaltning prövas av länsrätten på ansökan av Om länsrätten i ett sådant ärende finner att förvaltningsföreläggande är den lämpligaste formen för den särskilda förvaltningen skall föreläggandet ha den innebörden att koncessionshavaren föreläggs att till länsrätten ge in ett avtal varigenom förvaltningen av den egendom som anges i föreläggandet överlämnas till en särskild I föreläggandet skall länsrätten noga ange de missförhållanden som har Med utgångspunkt i detta kan sedan parterna ge förvaltningsavtalet en lämplig utformning. När förvaltningsavtalet har getts in till länsrätten skall länsrätten, efter granskning av avtalet, pröva huruvida avtalet kan godkännas eller ej. Avgörande för denna prövning är om avtalet har ett sådant innehåll att det kan antas leda till en tillfredsställande förvaltning av anläggningen. Prövningen skall utgå från en helhetsbedömning av avtalet men vissa förutsättningar måste alltid vara uppfyllda enligt följande. Då ett förvaltningsföreläggande meddelas föreligger i allmänhet missförhållanden av betydande omfattning. förvaltningsavtalet gäller skall dels dessa missförhållanden rättas till, dels koncessionshavaren ges möjlighet att bygga upp sina ekonomiska resurser och sin kompetens så att han kan återta förvaltningen av Därför bör förvaltningsavtalets giltighetstid inte vara alltför kort. En lämplig minimitid kan sättas till . I avtalet bör, som nämnts, förvaltningen av anläggningen övertas av den särskilde förvaltaren. Det bör dock finnas en viss flexibilitet i detta. Förvaltaren behöver inte överta förvaltningen i vidare omfattning än vad som behövs för att missförhållandena skall kunna rättas till. kommer missförhållandena att vara hänförliga antingen till det tekniska underhållet av nätet eller till den administrativa hanteringen av Länsrätten skall vid sin granskning alltså pröva om förvaltningen av anläggningen har överlämnats i tillräcklig omfattning. Prövningen måste också innefatta frågan om den tilltänkte förvaltaren har tillräckliga kvalifikationer för att kunna sköta sitt uppdrag. Slutligen bör avtalet alltid innefatta en fullmakt för förvaltaren att, i de Prop. 2003/04:135 angelägenheter han övertar, företräda koncessionshavaren. Finner länsrätten att avtalet uppfyller de krav som bör ställas, skall länsrätten godkänna avtalet. I och med godkännandet av förvaltningsavtalet upphör länsrättens och statsmakternas befattning med ärendet. Lagen innehåller inte några föreskrifter om förvaltningen och därför kan någon tillsyn över förvaltningen inte bli aktuell. Inom ramen för sitt tillsynsansvar enligt ellagen kommer däremot nätmyndigheten att kunna följa utvecklingen hos den berörda anläggningen. Om nätmyndigheten därvid märker att någon förbättring inte kommer till stånd kan nätmyndigheten på nytt ansöka om särskild förvaltning, varvid tvångsförvaltning torde bli resultatet av den förnyade prövningen. Om koncessionshavaren inte ger in ett förvaltningsavtal till länsrätten eller om ett ingivet förvaltningsavtal inte kan godkännas skall länsrätten i allmänhet genast förordna om tvångsförvaltning. Om ett ingivet förvaltningsavtal endast har några mindre brister skall det dock finnas en möjlighet för koncessionshavaren att rätta till detta innan länsrätten slutligen tar ställning i målet. Regeringens förslag: Vid tvångsförvaltning överlämnas hela förvaltningen av anläggningen till en förvaltare som utses av länsrätten. Ärenden som uppkommer sedan en anläggning ställts under tvångsförvaltning prövas av nätmyndigheten som första instans. skall utöva tillsyn över tvångsförvaltningen. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att länsrätten skall pröva de ärenden som uppkommer sedan en anläggning ställts under tvångsförvaltning och att skall utöva tillsyn över tvångsförvaltningen. I övrigt överensstämmer förslaget med regeringens förslag. Remissinstanserna: och Länsrätten i anser att ärenden som uppkommer sedan en anläggning ställts under tvångsförvaltning skall prövas av nätmyndigheten som första instans. , Länsrätten i och anser att nätmyndigheten bör vara tillsynsmyndighet. I övrigt har remissinstanserna lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Om förhållandena är sådana att ett förvaltningsföreläggande inte är tillräckligt för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning skall länsrätten förordna om tvångsförvaltning av den berörda anläggningen. Vid den formen av särskild förvaltning är koncessionshavarens inflytande reducerat till ett minimum. med att länsrätten förordnar om tvångsförvaltning skall den utse en förvaltare. Innebörden av att en anläggning ställs under tvångsförvaltning blir att förvaltaren övertar behörigheten att förvalta den eller de anläggningar som omfattas av beslutet. Koncessionshavaren förlorar i motsvarande mån denna behörighet. Vid tvångsförvaltning övergår förvaltningen av samtliga angelägenheter vid anläggningen på förvaltaren. Det finns alltså inte, såsom vid förvaltningsföreläggande, möjlighet att överlåta endast vissa förvaltningsuppgifter på förvaltaren. Vid tvångsförvaltning får förvaltaren ställning av legal ställföreträdare för koncessionshavaren, såvitt avser förvaltningen av anläggningen. Till förvaltare skall utses någon som har vilja och förmåga att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning. I praktiken kommer i de flesta fall endast nätföretag att vara aktuella som förvaltare. Eftersom nätmyndigheten har den största kännedomen om tänkbara förvaltare skall nätmyndigheten alltid föreslå en förvaltare, varefter den föreslagne förvaltarens lämplighet får prövas av länsrätten. Förvaltaren skall entledigas antingen om han själv begär det eller om han inte sköter sitt uppdrag på ett tillfredsställande sätt. Detta senare bör ske på samma sätt som vid förordnande av förvaltare första gången, dvs. beslutet fattas av länsrätten på ansökan av nätmyndigheten. Vid byte av förvaltare skall nätmyndigheten alltid föreslå en ny förvaltare. Förvaltarens främsta uppgift blir att verka för att de missförhållanden som föranlett tvångsförvaltningen undanröjs så att en tillfredsställande förvaltning kan åstadkommas. Förvaltaren skall därför utarbeta en plan för hur en sådan förvaltning skall kunna åstadkommas. Om missförhållandena består i att olika administrativa föreskrifter inte följs kommer planen att redovisa åtgärder som medför att föreskrifterna följs . Om tvångsförvaltningen har föranletts av eftersatt underhåll kommer planen att bestå av en beskrivning av de upprustningsåtgärder som krävs och hur de skall genomföras och finansieras. Sedan förvaltaren utarbetat denna plan skall den ges in till länsrätten som på grundval av planen då skall besluta hur länge tvångsförvaltningen skall pågå. Denna tid får avgöras från fall till fall men inte i något fall bör det beslutas om än . Vid förvaltningstidens slut kan det visa sig att det ännu inte har gått att komma till rätta med de problem som föranlett tvångsförvaltningen. Länsrätten skall därför ha en möjlighet att förlänga tiden, dock i sänder. Det kan också visa sig under pågående förvaltning att skälen för tvångsförvaltning inte längre föreligger. Länsrätten skall därför ha möjlighet att besluta att förvaltningen skall upphöra . Utöver skyldigheten att undanröja de missförhållanden som föranlett tvångsförvaltningen skall förvaltaren i övrigt förvalta anläggningen på ett tillfredsställande sätt. I denna verksamhet skall förvaltaren på sedvanligt sätt sträva efter att verksamheten ger en skälig avkastning. Vad gäller de åtgärder som förvaltaren vidtar i syfte att undanröja de missförhållanden som föranlett tvångsförvaltningen gäller däremot inte något särskilt avkastningskrav. Det räcker med att åtgärderna ryms inom ramen för en ekonomiskt sund förvaltning av anläggningen. Ett avkastningskrav beträffande dessa åtgärder skulle försvåra genomförandet av dem, varigenom hela syftet med tvångsförvaltningen skulle äventyras. När en anläggning ställs under tvångsförvaltning får det följande konsekvenser vad gäller förhållandet mellan koncessionshavaren och förvaltaren. En utgångspunkt vad gäller parternas rättigheter och skyldigheter under pågående tvångsförvaltning är att koncessionshavaren behåller koncessionen. Den som innehar en koncession har ett grundläggande ansvar för att verksamheten vid anläggningen bedrivs i enlighet med bestämmelserna i ellagstiftningen. En förutsättning för att detta skall kunna ske är att anläggningen underhålls och vid behov rustas upp så att den fungerar tillfredsställande. Detta grundläggande ekonomiska ansvar för anläggningen och dess drift ligger kvar hos koncessionshavaren i och med att denne behåller koncessionen. Förvaltaren övertar från koncessionshavaren behörigheten att förvalta anläggningen. Med detta avses att fullgöra de uppgifter som krävs för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett korrekt sätt. Uppgifterna består dels av att vidta de åtgärder som sammanhänger med driften av anläggningen och därvid iaktta de bestämmelser, främst i ellagstiftningen, som gäller för denna verksamhet, dels att vidta de upprustningsåtgärder som kan vara aktuella. Förvaltaren övertar dock inte, som nämnts, det grundläggande ekonomiska ansvaret för anläggningen. Förvaltningen finansieras uteslutande med de medel som genereras i verksamheten och de lån som förvaltaren eventuellt tar upp. Samtliga dessa medel tillhör koncessionshavaren men disponeras för dennes räkning av förvaltaren. Detta grundläggande synsätt får följande konsekvenser för koncessionshavaren. Som nämnts tidigare kommer i praktiken endast nätföretag att bli aktuella som förvaltare. I de allra flesta fall kommer en sådan förvaltare att ha egen personal, som skall utföra det arbete som ingår i förvaltningsuppdraget. Detta medför att den personal som är anställd av koncessionshavaren, som också är ett nätföretag, inte längre får handlägga sina ordinarie arbetsuppgifter. I många fall blir det därför aktuellt för koncessionshavaren att säga upp personal på grund av arbetsbrist. En följd av att koncessionshavaren behåller det grundläggande ekonomiska ansvaret för anläggningen blir att koncessionshavaren alltjämt är skyldig att, under vissa förutsättningar, bidra till finansieringen av verksamheten vid anläggningen, både vad avser eventuella upprustningsåtgärder och vad avser den normala driften vid anläggningen. Å andra sidan skall ett eventuellt överskott från verksamheten ställas till koncessionshavarens förfogande om medlen inte behövs för förvaltningen av anläggningen. Vad gäller koncessionshavarens skyldighet att betala skatt påverkas den inte av ett beslut om tvångsförvaltning. Koncessionshavaren är fortfarande skattskyldig för all sin verksamhet inklusive den verksamhet som för koncessionshavarens räkning bedrivs av förvaltaren vid den tvångsförvaltade anläggningen. Deklarationsskyldigheten beträffande verksamheten vid den tvångsförvaltade anläggningen ligger också kvar på koncessionshavaren. I och med att koncessionshavaren behåller koncessionen är han Prop. 2003/04:135 alltjämt behörig att överlåta denna vilket ofta är den bästa lösningen i de fall tvångsförvaltning blir aktuell. För förvaltaren innebär tvångsförvaltningen följande. Enligt en bestämmelse i den föreslagna lagen skall förvaltaren anses som koncessionshavare. Denna bestämmelse rör inte primärt förvaltarens förhållande till koncessionshavaren utan förhållandet till det allmänna. Ellagstiftningen innehåller en rad skyldigheter för en koncessionshavare. Dessa skyldigheter åvilar nu förvaltaren och den tillsyn som samhället utövar beträffande dessa skyldigheter riktar sig nu mot förvaltaren. Om förvaltaren missköter sitt uppdrag blir dock inte följden att anläggningen på nytt ställs under särskild förvaltning utan följden blir att förvaltaren byts ut. Följande frågor vad gäller koncessionshavarens och förvaltarens rättigheter och skyldigheter regleras i den föreslagna lagen. För att förvaltarens personal skall kunna fullgöra sina arbetsuppgifter måste koncessionshavaren ställa de kontorslokaler och andra utrymmen som krävs för förvaltningens fullgörande till förvaltarens förfogande. Koncessionshavaren måste dessutom till förvaltaren överlämna de handlingar och föremål samt i övrigt lämna förvaltaren de upplysningar som krävs för förvaltningen. En av de viktigaste följderna av ett beslut om tvångsförvaltning är att förvaltaren, för koncessionshavarens räkning, disponerar de medel som krävs för förvaltningen av anläggningen. Den huvudsakliga intäkten från verksamheten vid anläggningen är de avgifter som betalas av de kunder som är anslutna till anläggningen, dvs. de producenter som matar in el på anläggningen, de elanvändare som tar ut el för förbrukning från anläggningen samt innehavarna av de ledningar eller ledningsnät som är anslutna till den tvångsförvaltade anläggningen. Denna intäkt och eventuella andra löpande intäkter skall uppbäras av förvaltaren. Dessa intäkter skall helst täcka de utgifter som förvaltaren har att besluta om, dvs. de löpande utgifterna för driften och de utgifter som krävs för eventuella upprustningsåtgärder och andra investeringar. Så kommer dock sällan att vara fallet, särskilt inte när det gäller utgifter av det senare slaget. Då kan det bli nödvändigt att ta upp lån. Förvaltarens rätt att ta upp lån är dock reglerad.