prop · GR0345 · 2004-03-16 00:00:00 — När det är fråga om småhus får, enligt ett nytt tredje stycke i samma paragraf, ett sådant villkor gälla även fel som har vållats av en tidigare ägare till huset. Med förslaget kan följaktligen den som själv bygger sitt småhus och därvid vållar fel och även en ny ägare till huset komma i en situation där han eller hon inte får någon nytta av den tecknade byggfels- försäkringen. Visserligen kan, som påpekas i remissprotokollet, för- säkringen fortfarande ge ersättning för fel och skador som är hänförliga till material som har använts i byggnadsarbetet, liksom fel och skador hänförliga till byggnadens konstruktion, under förutsättning att inte småhusägaren själv eller en tidigare ägare kan lastas för felet eller skadorna. Försäkringen får dock i vilket fall som helst en begränsad betydelse. I vilken utsträckning en småhusägare kan få ersättning under åberopan- de av att det finns särskilda skäl har inte kommenterats i remiss- protokollet. En bestämmelse om rätt till ersättning i ett sådant fall infördes redan i lagen (1991:742) om byggnadsgaranti, som föregick lagen om byggfelsförsäkring . Enligt ett uttalande i den proposition som låg till grund för lagen om byggnadsgaranti (prop. 1990/91:189 s. 36) åsyftades främst det fallet att det kunde befaras att ett fel som innebar olägenheter för de boende inte alls blev avhjälpt, t.ex. på grund av ägarens ekonomiska förhållanden. Det bör i sammanhanget påpekas att lagen främst gällde näringsidkare som uppförde flerfamiljshus. Det är på föreliggande underlag svårt att se när möjligheten till ersätt- ning av särskilda skäl kan bli aktuell i fall då en småhusägare själv har utfört en byggnadsåtgärd och vållat ett fel. Avsikten torde knappast vara att hänsynen till de boende skall väga lika tungt som när det är fråga om Med de inskränkningar i försäkringsskyddet som 6 § första stycket 1 och det nya tredje stycket i samma paragraf kan medföra vill Lagrådet starkt ifrågasätta om en försäkringsplikt över huvud taget bör gälla när byggherren själv avser att utföra byggnadsarbetena. I varje fall bör bygg- nadsnämnden vid sin behovsprövning ta hänsyn till de angivna bestäm- Enligt Lagrådets mening skulle bestämmelserna i den föreslagna 1 § avsevärt vinna i överskådlighet, om de delas upp i flera paragrafer. graferna kan förslagsvis ges följande lydelse: 1 § En byggfelsförsäkring skall finnas när 1.en byggnad som helt eller till övervägande del skall användas som bostad för permanent bruk uppförs, eller 2.när det i fråga om en sådan byggnad utförs åtgärder som kräver bygganmälan och som avsevärt förlänger byggnadens brukstid. 1 a § I fråga om en- eller tvåbostadshus (småhus) gäller i stället för vad som sägs i 1 § att en byggfelsförsäkring skall finnas 1.när ett småhus uppförs, och 2.när ett småhus byggs till eller är föremål för en åtgärd som avses i 9 kap. 2 § första stycket 35 (1987:10) och det finns behov av en sådan försäkring. En byggfelsförsäkring som avses i första stycket behövs dock inte, om åtgärden enligt 8 kap. 4 § inte kräver bygglov. 1 b § Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggväsendet () prövar behovet av en försäkring enligt 1 a § första stycket 2. Om ett småhus inte skall användas för permanent bruk, får nämnden trots bestämmelsen i 1 a § första stycket 1 besluta att någon byggfelsförsäkring inte behövs. Vid behovsprövningen skall särskilt beakta de beräknade kostnaderna för åtgärden och försäkringen samt risken för allvarliga fel och skador. 1 c § Den som för egen räkning utför eller låter utföra ett byggnads- arbete (byggherren) skall se till att en byggfelsförsäkring som krävs enligt denna lag finns. Enligt första stycket skall en byggfelsförsäkring, med vissa undantag som följer av andra stycket, omfatta bl.a. skälig kostnad för att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion, i material som använts i byggnadsarbetet eller i utförandet av arbetet. Till undantagen hör enligt andra stycket skador som normalt täcks av andra försäkringar. Som exempel på sådana försäkringar nämns fastighetsförsäkring, maskinförsäkring och villaförsäkring. Mot den nämnda undantagsbestämmelsen kan riktas den anmärkningen att uttrycket normalt är vagt och att det lätt kan ge upphov till skilda bedömningar. Frågan är också om det är rimligt att en konsument skall stå helt utan försäkringsskydd, om han eller hon saknar andra för- säkringar eller har en försäkring med avvikande försäkringsvillkor. För att undvika att konsumenten hamnar i en sådan situation skulle man, som en remissinstans har varit inne på, kunna utforma undantags- regeln så, att den bara gäller för skador som faktiskt täcks av en annan försäkring. Tanken på en sådan lösning har avvisats i remissprotokollet under hänvisning till risken för höjda försäkringspremier. Lagrådet vill för sin del ifrågasätta om denna risk är så beaktansvärd att man av den anledningen inte bör välja den angivna lösningen. I avsnittet om färdigställandeskydd finns bestämmelser som ger vid handen att kostnader för att avhjälpa fel kan bli täckta inte bara av en byggfelsförsäkring enligt den nu diskuterade 2 § utan också av färdig- ställandeskyddet (se 12 § första stycket 3 och 13 § första stycket 2 i det remitterade förslaget). Enligt Lagrådets mening är det inte tillfreds- ställande att en sådan dubbelförsäkringssituation kan uppstå. Lagtexten bör därför utformas så att, om det kan uppstå konkurrens mellan de båda systemen, ett av systemen ges företräde. När det gäller att avgöra vilket av de båda systemen som bör bli tillämpligt har det under föredragningen av lagrådsremissen sagts att man bör välja färdigställandeskyddet, eftersom det är mest fördelaktigt från konsumentsynpunkt. Det har särskilt framhållits att, om färdigställande- skyddet tas i anspråk, konsumenten inte behöver stå för någon självrisk. Lagrådet har redan tidigare framhållit att det strider mot principerna för gränsdragningen mellan de båda skyddssystemen att låta färdig- ställandeskyddet och inte avhjälpandeskyddet bli tillämpligt i fall då det föreligger ett besiktningsgodkännande. Det innebär att man inte, för att lösa det uppkomna konkurrensproblemet, bör förse den nu diskuterade 2 § med ett förbehåll för fall då en skada täcks av färdigställandeskyddet. I stället bör reglerna om färdigställandeskydd utformas så, att detta skydd inte gäller i situationer då avhjälpandeskyddet kan tas i anspråk. Vill man undvika att konsumenten med en sådan lagteknisk lösning i ökad utsträckning kommer att få svara för en självrisk, kan detta åstadkommas genom en komplettering av bestämmelserna om självrisk i 6 §. Enligt paragrafens första stycke i dess hittillsvarande lydelse skall en byggfelsförsäkring omfatta fel eller skador som anmäls från det att byggnadsarbetet godkändes vid en av försäkringsgivaren angiven besiktning. I fråga om småhus föreslås nu att tiden, om någon sådan besiktning inte har gjorts, skall räknas från det att byggnadsarbetet god- kändes vid en sådan slutbesiktning som avses i 53 § konsumenttjänst- lagen eller från det att byggnadsarbetena annars avslutades. Enligt vad som har anförts vid föredragningen av lagrådsremissen skall bestämmelserna inte bara tolkas så, att de anger när fel och skador senast måste anmälas. Det skall också kunna utläsas av bestämmelserna att byggfelsförsäkringen bara täcker fel eller skador som har visat sig efter ett besiktningsgodkännande (eller eventuellt, om det inte har gjorts någon besiktning, efter det att byggnadsarbetena annars avslutades). Enligt Lagrådets mening bör bestämmelserna justeras så att det angiv- na syftet framgår klarare. Lagrådet föreslår att första stycket utformas på En byggfelsförsäkring skall omfatta fel eller skador som visar sig efter det att byggnadsarbetet godkändes vid en av försäkringsgivaren angiven besiktning och som anmäls efter ett sådant god- I fråga om småhus skall, om en sådan besiktning inte har gjorts, försäkringen omfatta fel eller skador som visar sig efter det att byggnadsarbetet godkändes vid en slutbesiktning enligt 53 § kon- sumenttjänstlagen (1985:716) eller efter det att byggnadsarbetet annars avslutades och som anmäls därefter. Paragrafen handlar om olika villkor som en byggfelsförsäkring får inne- hålla och som kan sägas innebära inskränkningar i konsumentens rätt till Bestämmelserna i första stycket punkt 1 och i tredje stycket har Lagrådet redan berört i anslutning till den föreslagna 1 §. stycket punkt 1 får det ställas upp försäkringsvillkor som inskränker rätten till ersättning i fall då ett fel har vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans anställda. Bestämmelsen kompletteras av regeln i tredje stycket, som innebär att, när det är fråga om småhus, villkor som anges i första stycket 1 även får avse fel som har vållats av en tidigare ägare till huset. I första stycket punkt 2 sägs att kostnader för fel eller skador som omfattas av en lämnad garanti eller av felansvar enligt 59 § konsument- tjänstlagen inte ersätts, om det inte visas att den ansvarige inte kan fullgöra sitt åtagande eller, i fråga om småhus, att åtagandet inte fullgörs inom skälig tid. Första stycket 3 innehåller en bestämmelse om självrisk, medan andra stycket reglerar frågan om självriskens storlek när det är fråga om Lagrådet anser till en början att de bestämmelser som har tagits in i 6 § bör delas upp på två paragrafer, 6 och 6 a §§. Reglerna i första stycket 1 och 2 samt bestämmelsen i tredje stycket bör bilda en ny 6 §, medan samtliga bestämmelser beträffande självrisk bör föras samman i 6 a §. När det gäller regeln i tredje stycket i remissförslaget förutsätter Lagrådet att, i linje med vad som har föreslagits i första stycket punkt 1, regeln skall omfatta såväl tidigare ägare av huset som hans eller hennes Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Lagrådet föreslår vidare att bestämmelserna i första stycket punkt 2 skall, såvitt gäller småhus, utformas så att ersättning inte betalas, om det inte visas antingen att den ansvarige inte kan fullgöra sitt åtagande eller att åtagandet inte fullgörs eller kan väntas bli fullgjort inom skälig tid. Lagrådet föreslår att 6 och 6 a §§ får följande lydelse: 6 § En byggfelsförsäkring får innehålla villkor om att 1.kostnader för fel som har vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans eller hennes anställda ersätts endast om felet har vållats även av någon annan eller om det annars finns särskilda skäl för det, 2.kostnader för fel eller skador som omfattas av en lämnad garanti eller av felansvar enligt 59 § konsumenttjänstlagen (1985:716) ersätts endast om det visas att den ansvarige inte kan fullgöra sitt åtagande eller, såvitt gäller småhus, om det visas antingen att den ansvarige inte kan fullgöra sitt åtagande eller att åtagandet inte fullgörs eller kan väntas bli fullgjort inom skälig tid. Villkor som anges i första stycket 1 får, beträffande småhus, även avse fel som har vållats av en tidigare ägare till huset eller av hans eller hennes anställda. 6 a § En byggfelsförsäkring får också innehålla villkor om att ägaren skall svara för en viss självrisk. I fråga om småhus får självrisken uppgå till högst ett halvt prisbas- belopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring för varje fel eller skada. Den sammanlagda självrisken för flera fel eller skador får inte överstiga ett och ett halvt prisbasbelopp. Enligt paragrafens första stycke får en byggfelsförsäkring innehålla villkor om att försäkringsgivarens ansvar för fel och skador begränsas bl.a. till ett visst belopp per byggnad. I ett nytt andra stycke har tagits in en bestämmelse om att beloppet per byggnad i småhusfallen inte får sättas lägre än kostnaderna för de åtaganden som omfattas av försäkring- en enligt 1 § med hänsyn tagen till penningvärdets förändring. Det är uppenbart att det från konsumentsynpunkt är viktigt att för- säkringsbeloppet inte är alltför lågt. Eftersom det får förutsättas att för- säkringsbeloppets storlek påverkar premien har emellertid konsument- erna också ett intresse av att försäkringsbeloppet inte blir onödigt högt. Principen måste vara att de inte skall behöva betala för något som de inte har nytta av. Enligt Lagrådets uppfattning är det inte alldeles klart vad som avses med åtaganden som omfattas av försäkringen. I författnings- kommentaren har emellertid gjorts vissa förtydliganden. Det sägs där att det i princip är fråga om summan av de priser som har avtalats mellan byggherren och de entreprenörer och leverantörer som har haft del i uppförandet eller tillbyggnaden av småhuset. Vidare sägs att om byggherren själv har utfört visst arbete eller tillhandahållit material skall också detta räknas in i byggkostnaden. Normalt skall även projekterings- kostnader räknas in, men däremot inte s.k. byggherrekostnader. Av 2 § andra stycket framgår att en byggfelsförsäkring inte behöver omfatta alla fel och skador som uppstår. Undantag gäller dels beträffande fel och skador som måste antas sakna betydelse för byggnaden eller för dem som bor eller vistas där, dels beträffande skador som normalt täcks av andra försäkringar. Försäkringshavarens rätt till ersättning kan även vara inskränkt till följd av villkor enligt 6 §. Av särskilt intresse är sådana villkor som anges i 6 § första stycket 1 och 6 § tredje stycket och som innebär att rätten till ersättning inskränks i fall då fel har vållats av byggnadens ägare eller tidigare ägare. I remissprotokollet har inte kommenterats hur det lägsta försäkrings- beloppet skall bestämmas i de fall en försäkringsgivares åtagande är begränsat på grund av någon av de nyssnämnda bestämmelserna. När det gäller småhusägare som själva utför de ifrågavarande byggnadsarbetena har Lagrådet tidigare påpekat att en försäkring för deras del kan ha en mycket begränsad nytta och att det därför kan starkt ifrågasättas om de bör omfattas av en försäkringsplikt. I varje fall bör deras situation beaktas när det lägsta försäkringsbeloppet och därmed också premien bestäms. Lagrådet anser att bestämmelsen i 7 § andra stycket i varje fall bör för- tydligas. Lagtexten kan förslagsvis lyda: I fråga om småhus får för- säkringsbeloppet per byggnad inte sättas lägre än kostnaderna för de åtgärder som har föranlett att försäkringen tecknades och som omfattas av försäkringen. Vid bestämmande av försäkringsbeloppet skall penning- värdets förändring beaktas. Paragrafen inleder avsnittet om färdigställandeskydd. Lagrådet har tidigare föreslagit att detta begrepp skall användas i avsnittets rubrik i stället för det mera intetsägande ordet Säkerhet. Begreppet färdig- ställandeskydd bör också användas i avsnittets olika paragrafer. I 12 § första stycket har tagits in bestämmelser om ändamålet med färdigställandeskyddet och vad skyddet skall bestå av. Andrafjärde styckena, som motsvarar 1 § andrafjärde styckena i avsnittet om avhjälpandeskydd, innehåller bestämmelser om när ett färdigställande- skydd skall finnas. I femte stycket slutligen anges vem som skall se till att det finns ett sådant skydd (jfr 1 § femte stycket). Enligt Lagrådets mening bör de bestämmelser som har tagits in i 12 § delas upp på fyra skilda paragrafer, som bör betecknas 1215 §§. I 12 § bör, liksom i 12 § första stycket i remissförslaget, anges vad färdig- ställandeskyddet skall bestå av. Däremot får det anses onödigt att, som i remissförslaget, låta 12 § innehålla en utförlig beskrivning av vad färdig- ställandeskyddet avser att trygga. Detta framgår med tillräcklig tydlighet av bestämmelserna i 13 § i det remitterade förslaget (= 16 §, om Lag- rådets förslag till uppdelning av 12 § genomförs). De nya 1315 §§ bör ha ett innehåll motsvarande 1 a1 c §§. Lagrådet föreslår att 1215 §§ får följande lydelse: 12 § Om en näringsidkare har åtagit sig att för en konsuments räkning utföra arbeten som avser ett småhus, skall det i den omfattning som anges i 13 och 14 §§ finnas ett färdigställandeskydd, som består av en försäkring eller en bankgaranti. 13 § Ett färdigställandeskydd skall finnas 1.när ett småhus uppförs, och 2.när ett småhus byggs till eller är föremål för en åtgärd som avses i 9 kap. 2 § första stycket 35 (1987:10) samt det finns behov av en sådan säkerhet. Ett färdigställandeskydd behövs dock inte, om byggåtgärden enligt 8 kap. 4 § inte kräver bygglov. 14 § prövar behovet av ett färdigställandeskydd enligt 13 § första stycket 2. Om ett småhus inte skall användas för permanent bruk, får nämnden trots bestämmelsen i 13 § första stycket 1 besluta att ett färdigställandeskydd inte behövs. Vid behovsprövningen skall särskilt beakta de beräknade kostnaderna för näringsidkarens åtaganden och kostnaderna för färdigställandeskyddet. 15 § Byggherren skall se till att ett färdigställandeskydd som krävs enligt lagen finns. Om den av Lagrådet föreslagna uppdelningen av 12 § genomförs, får de i förslaget upptagna 1320 §§ numreras om till 1623 §§. 13 § (= 16 § enligt Lagrådets förslag) I paragrafens första stycke anges vilka kostnader som skall ersättas inom ramen för färdigställandeskyddet. Skyddet skall sålunda omfatta (1) till- kommande kostnader för att slutföra arbetena, (2) kostnader för att avhjälpa förhållanden som en besiktningsman har ansett utgöra fel vid en slutbesiktning enligt 53 § konsumenttjänstlagen, och (3) kostnader för att avhjälpa skador på byggnaden som har orsakats av sådana förhållanden som avses i 2. Som en allmän begränsning i rätten till ersättning gäller enligt inledningen till första stycket att ersättningen skall vara skälig. Vad först gäller punkten 1 är lagtexten enligt Lagrådets mening inte helt klargörande. Bestämmelsen har emellertid kommenteras tämligen utförligt i författningskommentaren. Det sägs där att med tillkommande kostnader avses de extra kostnader som kan uppkomma för att en annan näringsidkare slutför det arbete som den först anlitade näringsidkaren har åtagit sig. De extra kostnaderna kan, sägs det vidare, bero på att den andre näringsidkaren betingar sig en högre ersättning än den först anlitade. Även merkostnader som beror på att konsumenten har betalat för ännu inte utfört arbete och därför tvingas betala en del av bygget två gånger skall kunna omfattas av färdigställandeskyddet. För att syftet med bestämmelsen skall komma fram tydligare föreslår Lagrådet att uttrycket tillkommande kostnader byts ut mot extra kostnader. I och med att bestämmelsen talar om kostnader för att slut- föra arbetena får den anses gälla inte bara arbetskostnader utan också kostnader för material (jfr 12 § första stycket 2 i det remitterade för- slaget). När det gäller punkten 2, som handlar om kostnader för avhjälpande av besiktningsanmärkningar, uppstår till en början frågan om bestämmelsen bara gäller fall då en besiktning inte har lett till ett godkännande eller om bestämmelsen även eller kanske uteslutande inbegriper fall då besiktningsmannen, trots att vissa fel har antecknats, har godkänt arbetena. Att bestämmelsen bara skall täcka den förstnämnda situationen stämmer bäst med färdigställandeskyddets syfte. Om man låter bestäm- melsen omfatta fall då det föreligger ett besiktningsgodkännande, är man inne på tillämpningsområdet för avhjälpandeskyddet. I remissprotokollet har gjorts vissa uttalanden som tyder på att punkten 2 åtminstone delvis skall omfatta fall då en besiktning har lett till ett god- Det kan också hävdas att, så länge det inte finns något god- kännande, arbetena inte har slutförts och att därmed punkten 1 och inte punkten 2 är tillämplig. Det finns alltså skäl att dra den slutsatsen att konsumenterna till följd av punkten 2 åtminstone i viss utsträckning blir försäkrade enligt såväl färdigställande- som avhjälpandeskyddet. Som Lagrådet har framhållit i anslutning till 2 § är det inte tillfredsställande att en sådan situation kan Problemet bör, i enlighet med Lagrådets tidigare framförda för- slag, lösas så, att avhjälpandeskyddet ges företräde. Det innebär att, om avsikten har varit att punkten 2 bara skall täcka fall då det föreligger ett besiktningsgodkännande, bestämmelsen helt bör utgå. I annat fall bör punkten 2 förse med den reservationen att den inte är tillämplig i situationer då avhjälpandeskyddet kan tas i anspråk. Det kan i sammanhanget påpekas att, som punkten 2 är formulerad, en rätt till ersättning tycks föreligga så snart en besiktningsman har gjort en anteckning om fel i samband med en slutbesiktning, oavsett om anteck- ningen vid en överprövning visar sig vara befogad eller ej. ifrågasätter om en sådan tolkning av bestämmelsen är avsedd. En annan fråga är om punkten 2 skall vara tillämplig bara när besikt- ningsmannen har antecknat sådant som han själv har ansett utgöra fel, eller om bestämmelsen också skall gälla fall då besiktningsmannen, i enlighet med 56 § konsumenttjänstlagen, har antecknat förhållanden som konsumenten har betraktat som fel. I 14 § sägs att ett avtal om säkerhet inte, utöver vad som följer av 15 och 16 §§, får innehålla villkor som inskränker konsumentens rätt att ta säkerheten i anspråk. Vid föredragningen av lagrådsremissen har anförts att, eftersom det inte sägs något om självrisk i 15 och 16 §§, det skall anses följa av 14 § att konsumenten inte är skyldig att stå för någon självrisk när färdig- Lagrådet anser för sin del att, om man vill att konsumenten, till skillnad mot vad som gäller beträffande avhjälpandeskydd, inte skall behöva svara för någon självrisk inom ramen för färdigställandeskyddet, detta bör uttryckligen anges. Det kan nämnas att det förslag till ändring i lagen om byggfelsförsäkring som lades fram i betänkandet SOU 2000:110 innehöll en sådan bestämmelse (3 a § andra stycket). Lagrådet föreslår att 14 § (= 17 §, om Lagrådets tidigare framförda för- slag till omnumrering genomförs) ges följande lydelse: Ett avtal om färdigställandeskydd får, utöver vad som följer av 18 och 19 §§, inte innehålla villkor som inskränker konsumentens rätt att ta färdigställandeskyddet i anspråk. Skyddet får inte förenas med själv- I paragrafen har tagits in bestämmelser som innebär att färdigställande- skyddet får begränsas till ett visst belopp men att skyddet dock alltid skall motsvara av det avtalade priset för den byggnads- åtgärd som omfattas av skyddet. Lagrådet ifrågasätter om inte färdigställandeskyddet får alltför liten betydelse, om det kan maximeras till ett såpass lågt belopp som tio procent av den ifrågavarande kontraktssumman. 2000:110 föreslogs att färdigställandeskyddet skulle motsvara minst tjugo procent av det avtalade priset. Enligt vad som framgår av remiss- protokollet frångicks förslaget med hänsyn till att kostnaderna för färdig- ställandeskyddet skulle bli alltför höga. Det anförs också i remiss- protokollet att en procentsats om i det stora flertalet fall torde vara fullt tillräcklig för att ge konsumenten full kompensation för upp- komna merkostnader, liksom för avhjälpande av slutbesiktningsanmärk- Enligt Lagrådets mening är det tveksamt om konsumenterna, med den angivna procentsatsen, kan förutsättas bli fullt kompenserade i det stora De extrakostnader som är ersättningsgilla enligt 13 § första stycket 1 torde ibland kunna uppgå till inte obetydliga belopp, inte minst i fall då konsumenten har betalat för icke utfört arbete, låt vara att ersättning betalas bara i den mån det är skäligt. Skall 13 § första stycket 2 tolkas så, att bestämmelsen är tillämplig i fall då det har skett en slut- besiktning som inte har lett till något godkännande, kan även den bestämmelsen leda till att konsumenten har rätt till ersättning med ett Med hänsyn till det anförda anser Lagrådet att den föreslagna tio- procentsregeln bör övervägas ytterligare. Paragrafen reglerar frågan i vad mån ett avtal om färdigställandeskydd får innehålla villkor som ålägger konsumenten att, om han vill att skyddet tas i anspråk, framställa en begäran om detta inom . När det är fråga om ersättning enligt 13 § första stycket 2 och 3 får det ställas upp ett villkor om att begäran skall göras från slut- Lagrådet har tidigare framfört som sin mening att bestämmelsen i 13 §