prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Huvudregeln är att försäkringen inte upphör vid succession. Under förutsättning att försäkringsbrevet inte är av löpande beskaffenhet är försäkringstagaren eller den nye intressenten (tredje man) berättigade att avsluta försäkringsavtalet från den dag då successionen blev känd. Om upphörandet sker på initiativ av försäkringsbolaget gäller att det träder i kraft först efter den dag då ett meddelande i saken kommunicerats med försäkringstagaren eller tredje man. Bolaget är befriat från ansvar om den försäkrade risken inträffar före utgången av trettiodagarsfristen eller, alternativt, innan femtondagarsfristen har gått ut under förutsättning att denna har hållits. Bolaget kan dock endast undgå ansvaret om det kan visa att det inte hade tecknat försäkringen på de villkor som skett, om det hade varit medvetet om successionen. som betalats förgäves skall återställas. Dödsfallsförsäkring tagen på annans liv förutsätter att den vars liv det gäller (tredje man) godkänner försäkringen skriftligen. Saknar tredje man rättskapacitet skall medgivande lämnas av hans legala ställföreträdare. Är denne också försäkringstagare måste medgivande lämnas av en särskilt utsedd representant för tredje man. Skriftligt samtycke gäller inte bara när försäkringsersättningen skall tillfalla försäkringstagaren utan även när annan står som mottagare av denna. Då gäller samtycket inte bara som förutsättning för utbetalning av försäkringsersättning utan även för överlåtelse eller pantsättning av denna (art. 28). Anspråk på grund av försäkringsavtal preskriberas i grekisk rätt för skadeförsäkringens del och när det gäller livförsäkring (art. 10). För sjöförsäkringens del är preskriptionstiden endast . Tiden börjar löpa med utgången av det året under vilket prestationen är förfallen till betalning. Någon frist som löper inom vilken den försäkrade skall instämma bolaget, sedan detta vägrat utge ersättning, existerar inte i grekisk rätt. Frysning av preskription är ett i grekisk rätt okänt institut. Reglerna är halvtvingande och för vissa försäkringar dispositiva. Gruppförsäkring förekommer i flera sammanhang i . givare kan teckna sådan försäkring till förmån för sina anställda. Förbund eller föreningar kan göra det, exempelvis såvitt avser självständiga yrkesutövare. Gruppförsäkring kan också vara kortfristig, vilket exempelvis är fallet med den försäkring som researrangörer tecknar till förmån för resenärerna. Särskilda lagregler saknas. I praxis utställs endast ett enda försäkringsbrev till förmån för alla försäkringstagare. Vilka som är försäkrade anges i försäkringsbrevet, antingen genom namn eller också genom att den typ av aktivitet de ägnar sig åt preciseras. Skyldighet att betala premie åvilar försäkringstagaren. Det närmare rättsläget när det gäller de försäkrades förhållande till försäkringsbolaget förefaller oklart. Om den portugisiska försäkringsavtalsrätten har sagts att den är tämligen oöverskådlig. Lagarna är många, men de centrala lagreglerna återfinns i handelslag (Código Comercial). Försäkringar behandlas här under den femtionde titeln, som i sin tur består av tre kapitel. Det första innehåller allmänna föreskrifter för alla försäkringar (art. 425431), det andra bestämmelser om skadeförsäkringar (art. 432454) och det tredje regler beträffande livförsäkring (art. 455462). Om annat inte anges avser de lagrum som nämns nedan de som återfinns under den femtonde titeln av Código Comercial. Återförsäkring omnämns endast på så vis att lagen föreskriver en möjlighet för försäkringsbolaget att återförsäkra risken (art. 430). Detta anses dock innebära att de nu angivna bestämmelserna i princip blir tillämpliga även på återförsäkring. Sjöförsäkring regleras, utanför den femtonde titeln, i art. 595615 med hänvisning till även de allmänna försäkringsavtalsrättsliga reglerna. På frågor som inte kan besvaras i Código Comercial tillämpas allmänna civilrättsliga regler. Konsumentskydd på försäkringsområdet förstärktes väsentligt genom en särskild lag, 176/95 (DL). I lagen finns framför allt regler om avtals ingående och upphörande, om krav på information samt om en avkylningsperiod. Vid sidan av nu nämnd lagstiftning finns också annan speciallagstiftning, exempelvis om kredit- och trafikförsäkring. Även tillsynsmyndigheten, de Seguros de , kan utfärda viss lagstiftning som berör försäkringsavtalet. Reglerna i Código Comercial är som regel dispositiva; utgångspunkten är avtalsfriheten (art. 429). Vissa bestämmelser i lagen är dock tvingande. Detta framgår av art. 427 som uttalar att vad parterna avtalat gäller om inte lagen förbjuder vad som överenskommits. En bestämmelse som talar om vilka föreskrifter som är tvingande eller inte, en teknik som används i den franska, italienska och nederländska lagstiftningen, saknas emellertid. I vad mån en regel är tvingande eller ej framgår i stället indirekt på olika sätt. En regel i handelslagens titel rörande försäkringar innehåller således ett förbud som fastslår att försäkringstagaren i princip inte kan berika sig genom att teckna ytterligare en försäkring (art. 434). Övriga tvingande lagregler framträder indirekt genom bestämmelsens närmare utformning. Ett exempel är art. 440 som reglerar kortaste tid för anmälningsplikten såvitt avser försäkringsfall. Tvingande regler finns också utanför Código Comercial, ej minst i DL. hade en stor mängd obligatoriska försäkringar. Flera av dessa avsåg personskador och tog exempelvis sikte på elever, studenter och idrottsutövning. Några gällde kreditförsäkring och ytterligare andra skade-, stöld- och brandförsäkringar. Det fanns över 50 ansvarsförsäkringar, exempelvis såvitt avser miljöskador, försäkringsmäklare och motorfordon. Arbetsgivaren är skyldig att försäkra sina arbetstagare mot risker. för de obligatoriska försäkringarna skall enligt lag samlas och tas in i ett särskild register. Principen är att avtalsfrihet råder. Kontraheringstvång existerar därför i regel inte. Icke desto mindre kan den centrala myndigheten, de Seguros de , under vissa förutsättningar framtvinga avtalsslut. Ett särskilt lagreglerat förfarande är föreskrivet vid trafikförsäkring. Om tre försäkringsbolag har vägrat ge försäkring kan den som önskar teckna försäkringen vända sig till myndigheten. Ingående av försäkringsavtal är en procedur som i grunden styrs av allmänna kontraktsrättsliga regler; försäkringsavtalet tillkommer genom anbud och accept. Åtskilliga avvikelser finns emellertid från detta mönster i portugisisk rätt. De allmänna reglerna har inget att säga om vem som är anbudsgivare eller acceptant. Rättstillämpning och försäkringspraxis utgår emellertid från att det är den som önskar försäkring som är anbudsgivaren, medan bolaget är acceptanten. I realiteten ser emellertid tillkomsten av ett försäkringsavtal mer komplicerat ut. Försäkringsbolaget tillhandahåller ett formulär, innehållande frågor, vilket skall ifyllas och undertecknas av den som vill ha försäkringen I detta skick betraktas formuläret inte som ett bindande anbud, utan på sin höjd som en uppmaning att ingå avtal. Försäkringsbolaget kan nu avböja eller acceptera uppmaningen. I senare fallet blir deras handlande enligt en uppfattning att uppfatta som ett anbud som den som önskar försäkringen kan förkasta eller acceptera. Accepten kan tidigast tänkas äga rum när försäkringstagaren mottar försäkringsbrevet men också när försäkringstagaren betalar första premien. I doktrinen är denna uppfattning om hur avtalet kommer till stånd emellertid bestridd. I nästan alla fall saknar det formulär som ifyllts och undertecknats uppgift om premiens storlek. Hur, har man undrat, kan då försäkringsbolagets svar bli att betrakta som ett bindande anbud? Och ingen tycks beredd bestrida riktigheten av denna kritiska iakttagelse. Rättsläget i frågan hur och när försäkringsavtalet ingås är över huvud oklart. Det finns rättsfall i vilka domstolen inte bara nöjt sig med att uppfatta den blivande försäkringstagaren som anbudsgivare och bolaget som acceptant och därmed följt den vanliga strömmen. I stället har redan överlämnandet av formuläret till den som önskar försäkringen uppfattats som ett bindande anbud, vilket försäkringstagaren accepterat genom att fylla i erforderliga uppgifter och underteckna. Avtal skulle alltså redan ha kommit till stånd när försäkringstagaren undertecknat formuläret. I vissa sammanhang där kravet på enkelhet och snabbhet är väsentligt såsom vid reseförsäkring står klart att detta synsätt är det förhärskande och möjligen överensstämmer med rådande rättspraxis. En definition av vad som skall förstås med ett anbud har upptagits i art. 17.2 DL. Enligt denna skulle anbudet vara själva formuläret. En strikt tolkning av lagtexten tycks innebära att anbudet skulle vara det som överlämnats till den blivande försäkringstagaren. I doktrinen har emellertid frågats hur ett obesvarat formulär skulle kunna uppnå den nivå som krävs för ett bindande anbud. Den allmänna uppfattningen tycks vara att endast ett ifyllt och undertecknat formulär kan vara så kvalificerat. Anbudet som sådant skall vara skriftligt och blir inte bindande förrän det kommit mottagaren till handa eller denne fått kunskap om detsamma. Om inte annat bestämts är det då bindande i . Av DL följer emellertid att den blivande försäkringstagaren är bunden vid sitt anbud i åtminstone . Vid personförsäkring gäller emellertid speciella regler vilka innebär att anbudet kan gå att återkalla även före denna tidsfrist. Rättsläget är oklart när accepten är oren. Om försäkringsbolaget inte hör av sig blir enligt art. 17.1 DL dess tystnad att likställa med en accept. Meddelar bolaget den blivande försäkringstagaren om sitt behov av ytterligare uppgifter förlängs fristen. är motparten bunden vid sitt anbud. Kritik har riktats mot denna ordning i doktrinen. Allmänna försäkringsvillkor accepterar emellertid inte överdrivet långa tidsfrister. Med undantag för personförsäkring, skördeförsäkring och kortfristiga försäkringar, varmed förstås sådana som gäller , föreskrivs i art. 6.1 DL att försäkringen gäller först med betalningen av den första premien eller en delpremie. Parterna kan komma överens om att något annat skall gälla. Försäkringen kan dock inte börja gälla före den tidpunkt då försäkringsbolaget mottagit den blivande försäkringstagarens anbud. Försäkringstidens början måste framgå av försäkringsbrevet. Vid behov av snabbare försäkringsskydd kan parterna komma överens om ett temporärt skydd. Personförsäkring blir gällande som anges i försäkringsbrevet. Enstaka försäkringsgrenar, exempelvis trafikförsäkringen, har speciella tider angivna för försäkringsskyddet inträder. Den portugisiske lagstiftaren har utvidgat den av den europeiske lagstiftaren föreskrivna avkylningsperioden till att gälla även annan personförsäkring än livförsäkring. En förutsättning för att ångerrätt skall finnas är för livförsäkringens del att försäkringstiden är och för olycksfalls- och sjukförsäkringar att dessa har en försäkringstid som är längre än . Fristen är från det att försäkringstagaren erhållit försäkringsbrevet. Försäkringstagaren måste skriftligen anmäla sin vilja att avbryta det ingångna försäkringsavtalet; meddelanden av andra slag har ingen verkan. Sedan avtalet gått tillbaka skall återbetalning av erlagd premie ske till den del premien täcker tiden efter avtalets upphörande. Försäkringsbolaget å sin sida har rätt till ersättning för utgifter i anledning av medicinska undersökningar såvitt avser olycksfalls- och sjukförsäkring. Vid dödsfallsförsäkring får bolaget behålla den del av premien som täcker tiden före avtalets upphörande. Vid andra livförsäkringar gäller motsvarande för vissa särskilt angivna kostnader. Vid alla personförsäkringar har bolaget rätt till ersättning för det utställda försäkringsbrevet. Bestämmelserna rörande avkylningsperioden har intagits konsumentskyddslagstiftning (art. 22.1, 22.3, 22.4, 22.5 och 183.1, 2 och 3 DL). Grupplivförsäkring och individuell livförsäkring meddelad en juridisk person omfattas ej av någon avkylningsperiod (art. 184 DL). Det är inte klart om detta undantag även gäller olycksfalls- och sjukförsäkringar. Bolaget har en särskild informationsplikt när det gäller innebörd och längd av avkylningsperioden. är ett av de få länder i som uppställer formkrav på försäkringsavtal. Dessa måste ingås skriftligen. Art. 426 Código Comercial föreskriver att avtalet skall finnas i en urkund, som i sin tur skall uppgå i försäkringsbrevet. Det är endast skriftlighet som är kravet; överlämnandet av försäkringsbrev är en annan sak. Om inte formkravet är uppfyllt blir försäkringsavtalet inte giltigt. Ingen nåd ges heller för överenskommelser som ingåtts före, efter eller parallellt med avtalet. Även dessa skall dokumenteras skriftligen enligt en bestämmelse utanför den femtonde titeln, nämligen art. 221 Código Comercial. Eftersom det kan ta innan försäkringsbrevet är utställt medför reglerna att det kan dröja innan den blivande försäkringstagaren får sitt försäkringsskydd. Domstolar och försäkringspraxis har därför övergett kravet på försäkringsbrev och funnit att formkravet är uppfyllt redan med ett dokument som kallas Minuta. Detta är ett slags provisoriskt försäkringsbrev som motsvarar det av den blivande försäkringstagaren ifyllda, undertecknade och återsända formuläret sedan detta accepterats av försäkringsgivaren. Det är oklart om formkravet även gäller anbud och accept. Oklart är inte minst om försäkringsbolaget måste underskriva det återsända formuläret för att avtalet skall komma till stånd. I art. 426 st. 2 Código Comercial räknas upp vilka uppgifter som måste vara antecknade i försäkringsbrevet för att detta skall vara verksamt. Dessa är, förutom datum och försäkringsbolagets underskrift, väsentligen parternas namn och uppehållsort, försäkringens föremål inklusive natur och värde, riskerna, tidpunkten för riskernas början och slut, försäkringsbelopp, premie samt alla de omständigheter som kan vara av intresse för bolaget att känna till. I speciallagstiftningen rörande särskilt försäkringar kan finnas ytterligare fakta angivna som måste vara medtagna i försäkringsbrevet. Art. 429 Código Comercial innehåller tämligen kortfattade bestämmelser om försäkringstagarens eller den försäkrades upplysningsplikt. Varje oriktig förklaring liksom varje förtigande om saker eller omständigheter som var bekanta och som hade kunnat påverka avtalets existens eller villkor, medför att försäkringen blir en nullitet. Om den som kränkt upplysningsplikten gjort det uppsåtligen behåller försäkringsgivaren liksom enligt den spanska lagen sitt anspråk på premie. Enligt en allmän förmögenhetsrättslig regel, upptagen utanför de försäkringsrättsliga bestämmelserna i den femtonde titeln (art. 289), gäller för övriga fall att prestationerna skall gå tillbaka. Liksom i spansk rätt har diskuterats vilken betydelse en av försäkringsbolaget utnyttjad frågebok har. Härskande mening är att denna i princip saknar betydelse för upplysningsplikten. som är väsentliga för försäkringsbolagets bedömning måste uppges och frågeboken, som endast är ett hjälpmedel, får inte vändas till bolagets nackdel. En annan mening finns emellertid företrädd enligt vilken frågeboken tvärtom är väsentlig på det viset att den visar vad som är relevant för bolagets bedömning. Omständighet som inte upptas i boken kan av bolaget inte åberopas som grund för kränkning av upplysningsplikten. Lagstiftarens tystnad beträffande frågebokens betydelse har ansetts besvärande och en lagreglering i detta avseende ansetts önskvärd. De spanska erfarenheterna av lagstiftning kring en frågebok, vilka inneburit ytterligare oklarhet, har inte kunnat avskräcka reformivrarna. Viktigare är emellertid att frågeboken i rättspraxis och litteratur anses ha en bevisverkan. De omständigheter som nämns där presumeras nämligen vara de som är relevanta för bolagets riskbedömning. Försäkringsgivaren kan endast komma ifrån denna presumtion genom att bevisa motsatsen. Till de ytterligare principer som utvecklats i anslutning till art. 429 hör att försäkringsbolaget inte kan åberopa en utelämnad eller felaktigt angiven omständighet när det svar som erhållits på särskild fråga varit oklart eller ofullständigt och bolaget inte reagerat häremot. Ett bolag som får vetskap om en kränkning av upplysningsplikten men som ändock fortsätter att dra in kan inte heller åberopa en kränkning av upplysningsplikten. Att försäkringsgivaren inte förstår de uppgifter som lämnas får inte gå ut över försäkringstagaren eller den försäkrade. Omständigheter som är kända för försäkringsbolaget omfattas inte av upplysningsplikten. Denna täcker endast de omständigheter som försäkringstagaren eller den försäkrade faktiskt känt till, ej vad dessa förstått i fråga om den relevans omständigheten har i sammanhanget. För att försäkringsbolaget skall kunna åberopa kränkt upplysningsplikt krävs inte kausalitet mellan den relevanta omständigheten och försäkringsfallets inträffande. Det räcker att ett förtigande eller en felaktig uppgift av relevans har ägt rum, låt vara att denna för försäkringsbolaget gynnsamma ståndpunkt har kritiserats. Åtskilliga regler uppställs i portugisisk försäkringsavtalsrätt rörande tredje mans intresse. Art. 428 Código Comercial angår frågan för vems räkning försäkringen gäller. Här antecknas först att en sakförsäkring är en nullitet om den som tagit försäkringen inte har något försäkringsbart intresse i saken. Försäkringen kan vara meddelad såväl för egen som för annans räkning. Om i försäkringsbrevet ej angetts vilket alternativet är anses försäkringen gälla för egen räkning. Har försäkringstagaren endast intresse i en del av en sak eller har hon eller han endast en begränsad rätt till saken antas försäkringen tagen såväl för egen som för främmande räkning och utfallande försäkringsersättning tilldelas envar i relation till var och ens premieandel. En sakförsäkring kan sålunda automatiskt gälla till förmån för flera men det måste finnas ett intresse i saken; utan varje sådant är försäkringen en nullitet. Det är möjligt att ta en sakförsäkring även om man inte äger saken men det måste då finnas ett ekonomiskt intresse i denna. Det är också tillåtet att ta en livförsäkring på annans liv men en förutsättning är då dels att försäkringstagaren har ett ideellt intresse i den andres liv, dels att denne skriftligen godkänner försäkringen. I alla dessa fall utställs försäkringsbrevet på försäkringstagaren. Den försäkrade uppfattas inte som avtalspart men är ändock innehavare av de rättigheter som emanerar ur försäkringsavtalet och medverkar i uppfyllandet av försäkringstagarens skyldigheter. Tredje man har i princip ingen rätt att inträda i försäkringsavtalet annat än vid försäkringstagarens död. Ett särskilt stadgande i Código Comercial, art. 431, föreskriver att en sakförsäkring vid ägarbyte av saken övergår att gälla till förmån för den nye ägaren. En förutsättning är dock enligt samma bestämmelse att annat inte överenskommits mellan försäkringsbolag och försäkringstagare. Övergången sker med äganderätten. Försäkringsbolaget måste underrättas. Innehavare av begränsade sakrätter har under särskilda förutsättningar rättigheter vilka emanerar från försäkringsavtalet. Till utfallande försäkringsersättning har de garanterats en rätt beroende på vilken typ av sakrätt det är fråga om. Sedan försäkringsbolaget underrättats om denna garanti kan bolaget inte längre med befriande verkan betala ersättning till den försäkrade. På preskription av anspråk grundade på försäkringsavtal tillämpas allmänna avtalsrättsliga bestämmelser. Preskriptionstiden är här . Krav på premie preskriberas dock . Försäkringstiden börjar löpa den dag då anspråket kan utkrävas, vilket är detsamma som förfallodagen. Med en så lång preskriptionstid som kan man förstå att frysningsregler inte aktualiserats för lagstiftaren. Å andra sidan har det med tanke på den långa tiden ansetts godtagbart att i försäkringsvillkoren arbeta med en särskild frist inom vilken anspråket måste utkrävas, sedan bolaget vägrat betala ut försäkringsersättning. Efter fristens utgång är försäkringsersättningen förlorad. Om dessa villkor kräver att den försäkrade vänder sig till domstol inom den angivna fristen eller inte saknar betydelse. Den frist som uppställs i villkoren får dock inte vara för kort tilltagen; eljest blir fristen overksam. Gruppförsäkring är omnämnd i DL och lagen ger information om vad som skall gälla i enstaka hänseenden. Ett enda försäkringsbrev räcker vid denna försäkringsform, det är dock möjligt för en enskild försäkrad att erhålla ett individuellt certifikat. Principen tycks vara att de försäkrades godkännande krävs för att gruppförsäkringen skall vara giltig. De försäkrades relationer till försäkringsbolaget är oberoende av varandra i den meningen att bolaget har vissa möjligheter att säga upp avtalet för en försäkrad utan att de andra berörs härav. Försäkringstagaren har en plikt att ge information i flera avseenden till försäkringsbolaget. Genom lag av reglerades försäkringsavtalet i de tionde och elfte avsnitten av den belgiska handelslagen (Code de commerce). Dessa lagregler bar liberalismens anda och ansågs 1937 otillräckliga från försäkringstagarens synpunkt. Detta år uppdrogs därför åt E. att utarbeta ett förslag till ny lag. Det skulle dröja över ett halvt sekel innan detta reformarbete slutligen resulterade i en ny lag av , omfattande 149 artiklar. Denna, som ej är tillämplig på återförsäkring och ej heller på sjöförsäkring, består av fyra avdelningar: en allmän del (Titre I, art. 150), en som gäller skadeförsäkring (Titre II, art. 5193), en annan som täcker personförsäkring (Titre III, art. 94138) och en med slutbestämmelser (Titre IV, art. 139149). Titre IIIII är indelade i kapitel och dessa i sin tur i sektioner. Hänvisningar till lagrum nedan avser lagen av . Vid sidan av lag blir också allmänna kontraktsrättsliga regler tillämpliga. I fråga om företagsförsäkring kan även handelsrättsliga regler aktualiseras Medan reglerna lag om försäkringsavtal väsentligen var dispositiva, är de tvärtom tvingande. Endast om lagen uttryckligen tillåter en avvikelse accepteras en sådan. Lagens tvingande karaktär gäller för båda parter. Trots att lagens syfte var att skydda försäkringstagaren tillåts inte ens avvikelser som är till försäkringstagarens förmån; lagen innehåller sålunda inga halvtvingande regler. Lagen kompletteras av kungliga förordningar. På olika ställen har föreskrivits en möjlighet att genom förordning undanta vissa risker från lagens tillämpningsområde eller att ge en särreglering för dem. I finns åtskilliga obligatoriska försäkringar och det brukar sägas att landet endast överträffas av när det gäller de stora antalet sådana försäkringar. Kontraheringstvång existerar i princip inte i . Ett undantag är dock det tvång att ingå avtal som följer av att försäkringsbolaget efter hemställan om försäkring varit passivt. Ett införande av kontraheringstvång såvitt avser trafikförsäkringen har också diskuterats. För avtalets ingående ligger utgångspunkten i de allmänna kontraktsrättsliga reglerna. Den belgiske lagstiftaren har emellertid funnit anledning ingripa och införa flera speciella bestämmelser vilka innebär antingen preciseringar eller också justeringar av dessa regler. Dessa lagföreskrifter, speciella för försäkringsavtal, tar sikte på formulär utvecklade i försäkringspraxis. Ett av formulären omfattas lagtekniskt av en grupp av bestämmelser, medan de övriga, två stycken, täcks av en annan grupp av stadganden. Den första gruppen tar sikte på ett instrument som är vanligt förekommande i praktiken och som är ett förslag till eller en hemställan om försäkring (une proposition d´assurance).