prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — 6.19 § första stycket, punkt 1 nionde stycket och punkt 3 sjunde stycket av anvisningarna till 31 § samt punkt 3 a av anvisningarna till 33 § kommunalskattelagen (1928:370), 7.lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, 8.6 § lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden, 9.bostadsrättslagen (1991:614), 10.9 § rättshjälpslagen (1972:429), 11.lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer, 5 kap. 18 § tredje stycket fas- 5 kap. 18 § tredje stycket fas- tighetsbildningslagen (1979:988), tighetsbildningslagen (1979:988), 10 § insiderlagen (1990:1342). 10 § insiderlagen (1990:1342), samt 4 kap. 8 § första stycket, 15 kap. 6 §, 16 kap. 4 § och 18 kap. 9 § försäkringsavtalslagen (1994:000). Förutsätter dessa lagar eller bestämmelser att samborna skall vara ogifta, gäller det också de homosexuella samborna. Denna lag träder i kraft . Försäkringsmäklaren skall se till att uppdragsgivaren får den information som en försäkringsgivare enligt försäkringsavtalslagen (1994:000) är skyldig att lämna i samband med att en försäkring tecknas. 15Förslag till lag om ändring i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare Härigenom föreskrivs att 12 § lagen (1989:508) om försäkringsmäklare skall ha följande lydelse. 12 § Försäkringsmäklaren skall se till att uppdragsgivaren får den information som en försäkringsgivare enligt 5 § och 6 § första stycket konsumentförsäkringslagen (1980:38) är skyldig att lämna i samband med att en försäkring tecknas. Denna lag träder i kraft . Förteckning över remissinstanserna (Ds 1993:39) Efter remiss har yttranden över promemorian avgetts av , , , , och (), , , , , , , (Fi 1990:11), i , vid , vid , , , , , , Livförsäkringsbolaget , ömsesidigt, S-E-Banken Försäkring, , , Svenska Avdelningen av Association Internationale de Droit des (), , , , , , Föreningen , i (LO), (), (), , , , , , , Svenska försäkringsmäklares förening, , Handikappförbundens Samarbetsorgan, , , , , , och dispaschören . Yttrande har också kommit in från . har bifogat ett yttrande från i . , , Akademikers (), och () har beretts tillfälle att avge yttrande men avstått från att yttra sig. Gällande rätt i vissa länder utanför Den tyska försäkringsavtalslagen, Gesetz über den Versicherungsvertrag (Versicherungsvertragsgesetz, VVG) av , är näst äldsta lag i sitt slag. Lagen är indelad i fem avsnitt. Ett första gäller samtliga försäkringsavtal (§§ 148), ett andra skadeförsäkring (§§ 49158) och ett tredje liv- och sjukförsäkring (§§ 159178). Det fjärde avsnittet tar sikte på olycksfallsförsäkring (§§ 179183), medan det femte innehåller slutbestämmelser (§§ 186194). Vid sidan av VVG finns speciell lagstiftning som berör försäkringsavtalet. Enstaka bestämmelser i , BGB, gäller också försäkringsavtal, exempelvis de som gäller nyttjanderättshavares skyldighet att hålla sig med försäkring (§§ 1045 f). VVG täcker varken sjö- eller återförsäkring. Sjöförsäkringen är i stället reglerad i Handelsgesetzbuch, HGB (§§ 778900). Länge spelade en samling allmänna försäkringsvillkor, Allgemeine Versicherungsbedingungen, en framträdande roll därför att de var godkända av de tyska tillsynsmyndigheterna. Efter försäkringsväsendets avgreglering 1994 har de inte samma betydelse längre, men de uppfattas fortfarande som en viktig rättskälla. Viktiga i sammanhanget är också Allmänna avtalsvillkor, Allgemeine Geschäftsbedingungen, som kanske har mer att säga om försäkringsavtal än om många andra avtal. Allmänna civilrättsliga regler är tillämpliga. De kommer exempelvis till användning när det gäller avtals ingående eller vid culpa in contrahendo. Vid företagsförsäkring kan det finnas skäl att utnyttja HGB. Hänvisningar till lagrum nedan avser VVG om inte annat anges. Principen om avtalsfrihet råder som utgångspunkt. tvingande bestämmelser är få, låt vara att har blivit alltfler. Vanligare är att tvingande regler har karaktär av att vara halvtvingande. En avvikelse från regeln är då tillåten under förutsättning att fördelarna överväger nackdelarna för den enskilde försäkringstagaren. Avtalsfriheten kan också vara inskränkt genom att det kan föreligga en skyldighet att hålla sig med en försäkring; friheten är då endast bibehållen genom rätten att välja försäkringsbolag. Obligatoriska försäkringar förekommer såsom ansvarsförsäkringar (exempelvis trafikförsäkringen) men också inom områdena för sakförsäkring (och då ej minst brandförsäkring) och olycksfallsförsäkring (exempelvis vid klinisk prövning av läkemedel). Alla obligatoriska försäkringar är inte underkastade kontraheringstvång. Det finns endast en försäkring som den presumtive försäkringstagaren har en rätt till. Den är den obligatoriska trafikförsäkringen. Här kan försäkringsbolaget inte avböja en begäran om försäkring annat än om försäkringsavtalet skulle innebära att en konflikt med bolagets affärsplan eller om man med hänsyn till tidigare erfarenheter av den presumtive försäkringsatagaren inte kan begära av försäkringsbolaget att ingå försäkringsavtalet. Bolaget blir bundet om det inte skriftligen avslår anbudet eller kommer med ett motbud. också för det fallet att den som önskar trafikförsäkring vill täcka en risk som är större än normalt. Kontraheringstvång kan gälla till förmån för innehavare av , vare sig det i grunden är fråga om en obligatorisk försäkring eller inte. Hypoteksinnehavare kan framtvinga en brandförsäkring, när denna blivit uppsagd av försäkringsbolaget av olika skäl, däribland exempelvis på grund av försenad betalning av premie. För ingående av försäkringsavtal gäller den allmänna kontraktsrättens regler. Avtalet kommer till stånd genom anbud och accept, vilka måste stämma överens. Vem som är anbudsgivare och vem som är anbudstagare framgår inte av lagen. I praxis uppfattas den blivande försäkringstagaren normalt som anbudsgivare medan försäkringsbolaget anses vara acceptant. Den förre överlämnar vanligtvis ett ifyllt formulär till bolaget som accepterar anbudet genom att översända försäkringsbrevet. Anbudet binder anbudsgivaren som denne kan räkna med behövs för att ett svar skall inkomma. Försäkringsgivarna tillser emellertid att fristerna blir längre än normalt genom att i formuläret ange bestämda tider vilka brukar vara mellan . Rättstillämpningen har då och då fått ta ställning till vilken tidslängd som är tillbörlig. När det gäller livförsäkring har en frist inte ansetts vara opassande lång. Vid brandförsäkring finns en särreglering beträffande avtalsslutet. Den blivande försäkringstagarens anbud utslocknar här efter avsändandet, om försäkringsbolaget inte antar anbudet. En andra frist kan bestämmas, men sedan går det inte att längre komma ifrån den allmänna kontraktsrättens regler. Syftet med dessa bestämmelser rörande brandförsäkring är att efter fristens utgång ge den potentielle försäkringstagaren möjlighet att inom rimlig tid vända sig till en annan försäkringsgivare utan att riskera att behöva betala dubbla . Även vid trafikförsäkring finns en särreglering, nu dock av omvänt slag. Efter tvåveckorsfristen anses avtal slutet om inte försäkringsbolaget agerar. Liksom i svensk rätt anses orent svar i den tyska kontraktsrätten bli att betrakta som ett nytt anbud. Ett orent svar bestående av en avvikelse i försäkringsbrevet är emellertid enligt § 51 VVG underkastade en billighetsreglering. Det orena svaret anses antaget, om den försäkringsintresserade inte inom en månad har kommit med skriftlig motsägelse och avtalet anses motsvara vad som intagits i försäkringsbrevet. En förutsättning är emellertid att försäkringsbolaget underrättat sin motpart om denna särreglering antingen särskilt eller i försäkringsbrevet. På en punkt kan en avvikelse dock inte utan vidare få denna verkan. Om den blivande försäkringstagarens anbud inte innehåller någon uppgift om premiens storlek och svaret innebär att bolaget vill ha en mer än normalt hög premie, gäller att avtal anses konkludent slutet på normal premienivå. Avtalsslutet sker enligt den allmänna tyska kontraktsrätten svaret kommit mottagaren till handa. Detta är början av den formella tiden, medan försäkringstiden eller den materiella tiden, om annat inte avtalats, börjar då den formella tiden börjar. Premiebetalningstiden kallas den tekniska tiden. Parterna sluter ofta provisoriska försäkringsavtal (vorläufige Deckungszusage) vilka ger skydd redan före betalningen av den första premien. En frist som ger en möjlighet för försäkringstagaren att komma ifrån ett försäkringsavtal eller ett anbud kallas i den europeiska försäkringsrättsliga litteraturen en avkylningsperiod. Bakgrunden till en sådan är försäkringsavtalets komplexitet och det behov av skydd för försäkringstagaren som i anledning härav gör sig gällande. För att förhindra denne att vid individuell livförsäkring ingå överilade avtal har den europeiska lagstiftaren uppställt en avkylningsperiod på 14 inom vilken den nationelle lagstiftaren kan hålla sig. En förutsättning för att avhoppet skall kunna tillåtas är enligt direktivet att försäkringstiden är . Den tyske lagstiftaren har emellertid gått längre än så. En generell avkylningsperiod har uppställts till förmån redan för den som önskar en försäkring och därför har lämnat ett anbud till försäkringsbolaget. Återkallande av anbudet kan ske efter undertecknande av detsamma. Det förutsätts sålunda att anbudet varit skriftligt och detsamma gäller återkallandet. Avkylningsperioden börjar löpa först när försäkringsbolaget har underrättat försäkringstagaren om denna och den senare skriftligen har bekräftat att han fått denna underrättelse. Endast försäkringsavtal med en försäkringstid överstigande omfattas av dessa regler; avtal med förlängningsklausul är inte tillräckligt för att regeln skall kunna tillämpas. Om tillräckliga informationer inte har lämnats till försäkringstagaren är han skyddad redan på den grunden, varför bestämmelsen inte täcker det fallet (§ 8 st. 6). Inte heller täcker den företagsförsäkring (§ 8 st. 45) eller det fallet att försäkringstagaren har avstått från skyddet. Frågan om den generella avkylningsperioden även täcker anbud lämnade av försäkringsbolaget är omdiskuterad och rättsläget är oklart. Vid individuell livförsäkring löper avkylningsperioden i tysk rätt efter försäkringsavtalets ingående. Ingen avkylningsperiod gäller vid försäkringsförhållanden där pensionskassor är inblandade och där arbetsrättsliga bestämmelser tillämpas. Om annat inte bestämts är varken anbud, accept eller avtal bundna vid någon särskild form. Icke desto mindre brukar skriftlig dokumentation vara det vanliga. Även om skriftform avtalats kan man inte utesluta att muntliga uppgifter av försäkringstagaren till försäkringsbolaget blir giltiga. Försäkringsbolaget är skyldigt att till försäkringstagaren överlämna ett av bolaget undertecknat dokument, försäkringsbrev, innehållande försäkringsavtalet (§ 3 st. 1). Detta brev har inga konstitutiva verkningar, endast en bevisfunktion. Reglerna om försäkringstagarens upplysningsplikt kan sammanfattas enligt följande. Försäkringstagaren skall vid ingående av avtalet till försäkringsbolaget uppge alla för honom kända omständigheter som är relevanta för ett riskövertagande. Väsentliga är sådana omständigheter som är ägnade att påverka försäkringsbolagets beslut att över huvud ingå avtalet eller avtalet med det innehåll detta erhållit. En omständighet som bolaget uttryckligen och skriftligen har efterfrågat anses in dubio såsom relevant (§ 16 st. 1). Om i strid med de regler som anförts en upplysning om en relevant omständighet har uteblivit, kan försäkringsbolaget träda tillbaka från avtalet. Detsamma gäller, om en relevant omständighet ej har omnämnts på grund av att försäkringstagaren svik- ligen har undandragit försäkringsbolaget kännedom om omständigheten i fråga (§ 16 st. 2). Tillbakaträdande är uteslutet när försäkringsbolaget kände till den omständighet varom upplysning ej lämnats eller om upplysningen har uteblivit utan skuld hos försäkringstagaren (§ 16 st. 3). Försäkringsbolaget kan också träda tillbaka från avtalet, om en oriktig uppgift har lämnats rörande en relevant omständighet. Tillbakaträdandet är uteslutet om oriktigheten var känd för försäkringsbolaget eller den felaktiga uppgiften har lämnats utan skuld hos försäkringstagaren (§ 17). Särskilda bestämmelser ges om vad som skall gälla när försäkringstagaren anlitar en fullmäktig eller företrädare utan fullmakt. I detta fall skall för rätten till tillbakaträdande ej blott representantens utan även försäkringstagarens kännedom och svek beaktas. Försäkringstagaren kan åberopa att uppgiften i fråga av en väsentlig omständighet uteblivit eller gjorts oriktig utan skuld. Men för framgång krävs att varken representanten eller den han företräder själv har gjort sig skyldiga till någon skuld (§ 19). Tillbakaträdandet måste ske inom en månad, en frist som börjar löpa då försäkringsbolaget fått kännedom om kränkningen av upplysningsplikten. Båda parter måste återställa mottagna prestationer, såvida lagen inte annorlunda bestämmer såvitt avser premien, och ränta skall betalas från den dag prestationen mottogs (§ 20). Om tillbakaträdandet äger rum efter försäkringsfallet står försäkringsbolagets plikt att prestera likväl kvar, om den omständighet som upplysningsplikten har kränkt inte har haft något inflytande på försäkringsfallets inträde eller omfattningen av försäkringsbolagets prestation (§ 21). Det är enligt tysk försäkringsrätt fullt möjligt att teckna en försäkring till förmån för tredje man. När det gäller skadeförsäkring talar VVG om försäkring för främmande räkning (Versicherung für fremde Rechnung, §§ 7480). En sådan definieras som en försäkring som försäkringstagaren tar i eget namn men för annan med eller utan omnämnande av vem denne är (§ 74). Vad som försäkras är ett intresse knutet till annan. Försäkringstagaren behöver ej alls ha något eget intresse i vad som försäkras. Som typiskt exempel brukar anges ansvarsförsäkringen. Försäkring för främmande räkning har ingenting att göra med det fallet att en försäkring tecknas på uppdrag av annan, exempelvis när en fullmäktig ingår ett försäkringsavtal å huvudmannens vägnar. Vet man väl att försäkringen är tecknad för annan men inte om det är fråga om ett uppdrag eller inte, räknas den i tveksamma fall som tecknad ej av en företrädare utan i eget namn; detta gäller även om tredje man är namngiven (§ 74 st. 2). Utvisar å andra sidan inte omständigheterna att försäkringen är tecknad för annan gäller försäkringen som tagen för egen räkning. Om försäkringen är tecknad för den som den angår (wen es angeht) eller kan annars av avtalet antas att det har lämnats obestämt om eget eller annans intresse är försäkrat, skall reglerna om försäkring för främmande räkning tillämpas om det visar sig att ett främmande intresse också är försäkrat (§ 80). Det är vid försäkring för främmande räkning tredje man som har rättigheterna. Denna rättsställning är dock bräcklig. För att kunna göra gällande sina rättigheter måste tredje man ha ett försäkringsbrev i sin besittning och ett sådant kan endast försäkringstagaren kräva att försäkringsbolaget lämnar ut (§§ 75 och 76). För att komma någon vart måste sålunda försäkringstagaren och tredje man vara överens. I detta avseende innebär reglerna ett undantag från de i BGB upptagna som gäller avtal för förmån för tredje man. Sådana avtal kräver inte att tredje man har ett godkännande av den som lovat prestera för att kunna utöva sina rättigheter. Lagstiftaren har emellertid velat göra ett undantag vid försäkring. Försäkringsbolaget kan i allt väsentligt hålla sig till försäkringstagaren; härigenom underlättas bolagets arbete. Och försäkringstagaren har i försäkringsbrevet ett påtryckningsmedel i sin hand med vars hjälp han kan genomdriva sina egna anspråk mot tredje man. Frånser man det undantag det här är fråga om, är om avtal till förmån för tredje man (§§ 328 ff) gällande även vid försäkring för främmande räkning. Livförsäkring kan tecknas ej blott på eget liv utan även på tredje mans (§ 159 st. 1). Vid dödsfallsförsäkring, tecknad på annans liv, krävs emellertid godkännande av tredje man för att försäkringsavtalet skall bli giltigt. Om tredje man har bristande rättshandlingsförmåga kan en försäkringstagare som företräder honom eller henne ej ge ett sådant godkännande. En förutsättning för att detta krav skall gälla är dock att försäkringsersättningen överstiger de vanliga begravningskostnaderna (§ 159 st. 2). När tredje man är barn till försäkringstagaren behövs ett bifall från barnets sida (via särskild ställföreträdare) endast om bolaget enligt avtalet skall betala försäkringsersättning också för dödsfall som inträffar innan barnet uppnått sitt sjunde levnadsår och om denna ersättning överstiger vanliga begravningskostnader (§ 159 st. 3). En olycksfallsförsäkring kan tecknas för olyckor som direkt tillfogas tredje man. Vet man inte till vems förmån försäkringen är tecknad, försäkringstagarens eller tredje mans, räknas den som tagen för tredje mans räkning. Enligt VVG skall härvid de regler om försäkring för främmande räkning som uppställs för skadeförsäkring tillämpas (§ 179 st. 2). För att försäkringen skall kunna anses tagen till förmån för försäkringstagaren krävs skriftligt samtycke av tredje man. Om den senare saknar rättshandlingsförmåga kan han inte företrädas av en försäkringstagare som är hans ställföreträdare (§ 179 st. 3). Reglerna om försäkring för främmande räkning, vilka gäller skadeförsäkring (§§ 75 80), går däremot inte att tillämpa på sjukförsäkring. Om de går att tillämpa på livförsäkring är omstritt. Särskilda halvtvingande regler har infogats i VVG i den del av lagens andra avsnitt som är gemensam för all skadeförsäkring och som angår föryttring av den försäkrade saken (Veräusserung der versicherten Sache). De regler som här uppställs (§§ 6973) är väsentligen följande. När en sak som är försäkrad överlåts till annan (tredje man) övergår försäkringsskyddet automatiskt till förvärvaren. Denne blir också den som har såväl alla rättigheter som skyldigheter mot försäkringsbolaget. För den premie som gäller tiden efter överlåtelsen svarar såväl försäkringstagaren som tredje man solidariskt. Fordringar mot försäkringsbolaget vilka grundar sig på försäkringsavtalet kan endast göras gällande mot bolaget sedan detta erhållit kännedom om överlåtelsen. De föreskrifter som upptas i §§ 406-408 i BGB och som gäller cession är tillämpliga även vid överlåtelse av försäkrad sak. De nämnda huvudreglerna kompletteras av andra bestämmelser (§§ 7073), av vilka de som gäller parternas uppsägningsrätt (§ 70) förtjänar antecknas i detta sammanhang. Försäkringsbolaget är berättigat att säga upp försäkringen hos tredje man som har en månad på sig att fortsätta utnyttja försäkringen innan den upphör. Bolaget har en månad på sig att göra detta innan försäkringen upphör automatiskt. Fristen räknas från det bolaget fått kännedom om överlåtelsen. Även tredje man har rätt att säga upp försäkringen. En sådan uppsägning kan endast gälla eller med utgången av löpande försäkringsperiod. Rätten måste utnyttjas inom efter överlåtelsen. Hade tredje man ingen kännedom om försäkringen har han en månad på sig från det att han fått sådan kännedom. Om försäkringsavtalet sägs upp på den grund som diskuteras, har tredje man plikten att betala premien, dock inte utöver den till försäkringsförhållandets slut löpande försäkringsperioden (§ 70). En rätt att inträda i försäkringstagarens ställe för att uppfylla dennes förpliktelser finns endast vid livförsäkring. Den förutsätter antingen att försäkringsersättning blivit föremål för beslag eller också att utmätning företagits eller ett konkursförfarande inletts mot försäkringstagaren (§ 177). Direktkrav är endast tillåtet vid den obligatoriska trafikförsäkringen, sålunda ej vid andra obligatoriska ansvarsförsäkringar. Särskilda lagregler som skyddar den skadelidande mot invändningar från försäkringsbolagets sida är uppställda. Befrielse för bolaget att betala ersättning till försäkringstagaren, exempelvis på grund av den senare bristande uppfyllelse av olika förpliktelser, gäller i princip inte mot tredje man. Anspråk grundade på försäkringsavtal preskriberas . Vid livförsäkring är preskriptionstiden (§ 12 st. 1). Tillämpningsområdet för dessa preskriptionsfrister är omstritt. Klart är emellertid att de täcker krav på såväl försäkringsersättning som . Likaså klart är att reglerna skall tillämpas när det gäller skadeståndskrav mot försäkringsbolaget grundat på avtalet. Preskriptionstiden börjar löpa med utgången av det år under vilket prestationen är förfallen (§ 12 st. 3). Den första premien liksom engångspremien förfaller (§ 35 st. 1), andra enligt avtal. Försäkringsersättning förfaller så snart alla förutsättningar för och omfattningen av betalningsskyldigheten är fastställda (§ 11 st. 1). Vid ansvarsförsäkring förfaller betalningen försäkringstagaren betalat den skadelidande eller efter ett rättskraftigt avgörande i saken (§ 154 st. 1). Vad nu anförts är emellertid inte tillräckligt när det gäller att fastställa preskriptionstiden. I tysk rätt uppställs en särskild frist inom vilken talan om anspråk grundat på försäkringsavtalet för att vara framgångsrik måste anhängiggöras vid domstol, sedan bolaget har vägrat betala ersättningen. Denna frist är och börjar löpa först sedan försäkringsbolaget skriftligen har avböjt anspråket med angivande av följderna av att fristen inte respekteras (§ 12 st 3). Fristens allmänna syfte är att tillse att parterna alltid på grundval av ett avslag från försäkringsbolaget oavsett den två- eller femåriga preskriptionstiden och utan risk för brådstörtade beslut skall kunna förhandla och komma fram till väl avvägda beslut. Mera speciellt kan också sägas att sexmånadersfristen förhindrar försäkringsbolaget från att diskutera och förhandla med den försäkrade så länge att preskriptionstiden går ut. Har bolaget inte gett besked om sin vägran att betala ersättning eller kanske inte ens hört av sig när preskriptionstiden går ut, kan den försäkrade lugnt avvakta. En sexmånadersfrist väntar och detta gäller till och med om den två- eller femåriga fristen för länge sedan gått ut. Kommer det skriftliga, för den försäkrade negativa beskedet i början av preskriptionstiden, förkortas . Lämnas beskedet efter den tidpunkt då återstår av preskriptionstiden förlängs preskriptionstiden. Enligt det tyska språkbruket hämmas preskriptionen (ist gehemmt) (§ 12 st. 2) från anmälan om kravet (stämningsansökan krävs ej) till dess att bolagets skriftliga besked kommit den försäkrade till handa. Man kan också säga att preskriptionen fryses och att detta sker oavsett var man befinner sig tidsmässigt i förhållande till den två- eller femåriga fristen. Om försäkringsbolaget inte kan ta slutlig ställning till kravet därför att den försäkrade ej inkommer med av bolaget begärd information räknas en underrättelse till den försäkrade om detta hinder som en frysning av preskriptionen. Frysningstidens början behöver sålunda inte i sista hand vara beroende av hur försäkringsbolaget anser sig behöva för att ge ett skriftligt negativt besked. Startpunkten kan också hänga på att den försäkrade inte fullbordar sin informationsplikt i sammanhanget (jfr § 11 st. 3); annars skulle den försäkrade kunna skjuta upp denna tidpunkt genom att inte tillhandahålla bolaget erforderligt underlag för ett beslut. De regler om preskription som uppställs i 12 § är halvtvingande (§ 15a). Särskilda lagregler om gruppförsäkring saknas. Fenomenet som sådant är emellertid väl känt. För det mesta är det ett förbund med rättskapacitet eller en förening utan sådan kapacitet som ingår detta avtal med ett försäkringsbolag. Exempel är en olycksfallsförsäkring till förmån för de anställdas anhöriga eller den gruppförsäkring som tecknas av en idrottsförening till förmån för sina medlemmar. Det anses vara fråga om ett enda avtal till förmån för de försäkrade och endast ett enda försäkringsbrev utställs.