prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — I andra stycket finns en påminnelse om 2 kap. 8 §. framgår att ett villkor om anmälningsskyldighet enligt första stycket i vissa fall inte får åberopas av försäkringsbolaget om det inte särskilt har framhållits för försäkringstagaren. När ersättningen inte får sättas ned 4 § Ersättningen får inte sättas ned enligt 2 § andra stycket eller enligt 3 § första stycket, om försäkringsbolaget när upplysningsplikten eftersattes insåg eller borde ha insett att lämnade uppgifter var oriktiga eller ofullständiga. de oriktiga eller ofullständiga upplysningarna saknade eller senare har upphört att ha betydelse för avtalets innehåll. (Jfr 4 kap. 4 § promemorian och SkFL.) Paragrafen begränsar försäkringsbolagets möjligheter att åberopa brott Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. 4 § första stycket. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 9 § Övervägandena finns i avsnitt 6.3.1. svarar i sak 9 § FAL. Den har ingen uttrycklig motsvarighet i Brott mot upplysningsplikten får enligt första meningen inte åberopas av ett försäkringsbolag som inser eller borde inse att de uppgifter som har lämnats var oriktiga eller ofullständiga. Bestämmelsen tar sikte inte bara på upplysningsplikten då försäk- ringsavtalet ingås utan också på de fall då försäkringstagaren har en skyldighet att lämna korrigerande besked till försäkringsbolaget, bl.a. då försäkringstagaren blir medveten om att försäkringsbolaget har fått fel besked om förhållanden som är viktiga för riskbedömningen. Under bestämmelsen ryms också det fallet att försäkringstagaren låter bli att meddela vissa riskändringar enligt 3 §. Om försäkringsbolaget genom någon annan än försäkringstagaren har fått kännedom om en riskökning, kan det inte komma i fråga att sätta ned ersättningen, även om försäkringstagaren låter bli att meddela förhållan- det till bolaget. Bestämmelsen är avsedd att motivera försäkringsbolaget att noga kon- trollera de uppgifter som försäkringstagaren lämnar om de har betydelse Ett oklart svar från försäkringstagaren på en fråga får leda till kompletterande frågor från bolagets sida. Det avgörande för om nedsättning skall få ske är om försäkringsbolaget insåg eller borde ha insett de rätta förhållandena vid avtalstidpunkten (eller den senare tidpunkt då upplysningen skulle ha lämnats). Att försäkringsbolaget får kännedom om de rätta förhållandena efter denna tidpunkt saknar betydelse, dvs. nedsättning av ersättningen får ändå ske. Ett praktiskt viktigt fall där försäkringsbolaget i vart fall torde ha bort inse de rätta förhållandena är när bolaget på annat vis redan har tillgång till de riktiga uppgifterna. När dessa inte har kommit fram till den som fattar beslutet, bör i vart fall krävas att de finns på en plats där försäkringsbolaget rimligen bort söka efter dem eller att de är kända för någon som har anledning att se till att de kan beaktas vid prövningen av ansökan. Här får man också ta hänsyn till storleken och arten av den försäkring det gäller samt i vilken mån försäkringstagarens uppgifter har gett försäkringsbolaget anledning till särskild vaksamhet. Om den riktiga uppgiften finns i handlingarna rörande en tidigare försäkring torde man visserligen inte kunna begära att försäkringsbolaget rutinmässigt skall leta fram handlingarna till redan avslutade försäkringar, men äldre handlingar som finns bevarade bör tas fram åtminstone om den nya försäkringen skall avlösa en tidigare försäkring eller om försäkringstagaren annars nämner att han har varit försäkrad hos bolaget. Försäkringstagaren kan då ha anledning att utgå från att försäkringsbolaget på nytt tar del av de gamla handlingarna och att alla uppgifter som lämnades där därför inte behöver upprepas. Enligt andra meningen får ersättningen inte heller sättas ned när de oriktiga eller ofullständiga upplysningarna redan från början saknade betydelse för avtalets innehåll. Bestämmelsen blir vidare tillämplig i det fallet att försäkringsbolaget enligt sin praxis inte brukar tillmäta en kanske i och för sig viktig omständighet någon betydelse för premien eller villkoren i övrigt när försäkringen meddelas. Även om försäkringstagaren har lämnat en felaktig uppgift, kan detta vidare inte leda till nedsättning när uppgiften sedermera har kommit att stämma överens med det verkliga förhållandet eller annars har upphört att ha betydelse för avtalets innehåll. Försäkringsbolaget kan t.ex. vid avtalsslutet ha fått ett oriktigt besked om att det i en försäkrad byggnad finns ett brand- eller inbrottslarm. Om det visar sig att ett sådant har installerats efter att avtalet träffats men före försäkringsfallet, kan försäkringsersättningen inte sättas ned. En ytterligare situation då försäkringsbolaget saknar möjlighet att åberopa att lämnade uppgifter är felaktiga eller ofullständiga är när försäkringsbolaget efter avtalets ingående får kännedom om förhållandet men underlåter att underrätta försäkringstagaren om det (se 10 §). I 9 § finns vissa allmänna undantag om när ersättning inte får sättas ned. 5 § Om den försäkrade uppsåtligen har framkallat ett försäkringsfall, lämnas inte ersättning från försäkringen såvitt angår honom. Detsamma gäller i den mån den försäkrade uppsåtligen har förvärrat följderna av ett försäkringsfall. 2003/04:150 4 kap. Har den försäkrade genom grov vårdslöshet framkallat ett försäkringsfall eller förvärrat dess följder, kan ersättningen sättas ned såvitt angår honom efter vad som är skäligt med hänsyn till hans förhållanden och omständigheterna i övrigt. Detsamma gäller om den försäkrade annars måste antas ha handlat eller underlåtit att handla i vetskap om att detta innebar en betydande risk för att skadan skulle inträffa. Om det finns särskilda skäl på grund av försäkringens art, får försäkringsbolaget göra förbehåll i villkoren om att ersättningen får sättas ned enligt andra stycket även vid sådan vårdslöshet som inte är grov. 2003/04:150 4 kap. (Jfr 4 kap. 5 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar försäkringsbolagets ansvar när den försäkrade uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har framkallat eller förvärrat följderna av ett försäkringsfall. Paragrafen har för personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. 8 och 9 §§. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 11 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.3. Paragrafen har en motsvarighet i 32 § KFL. Ersättning till den försäkrade skall inte betalas ur försäkringen om den försäkrade uppsåtligen framkallar försäkringsfallet. Det gäller oavsett om det är fråga om en egendomsförsäkring eller en ansvarsförsäkring. Försäkringsbolaget kan dock vara skyldigt att utge ersättning till en annan försäkrad, om inte denne kan anses medskyldig eller identifikationsreglerna i 8 § blir tillämpliga. Försäkringsbolaget kan också vägra ersättning med stöd av paragrafen i den mån den försäkrade uppsåtligen har förvärrat följderna av försäkringsfallet, normalt för att få ut större ersättning än annars. Sedan brand har uppstått i en försäkrad fastighet öppnar t.ex. den försäkrade vissa dörrar för att få större spridning på branden. Till den del skadan har orsakats av den försäkrades förvärrande åtgärder utgår inte någon ersättning. Att den försäkrade uppsåtligen har brutit mot en säkerhetsföreskrift behöver inte innebära att skadan har framkallas eller förvärrats med uppsåt (jfr 6 §). Om det är fråga om ren underlåtenhet på den försäkrades sida, t.ex. att denne vid brand avstår från att tillkalla , torde det i allmänhet röra sig om brott mot räddningsplikten, och då avgörs frågan om försäkringsersättningen skall sättas ned med stöd av 7 §. Av 9 § första stycket 3 följer att försäkringsersättningen inte får sättas ned i den mån skadan är en följd av att den försäkrade har handlat försvarligt i en nödsituation. I andra stycket ges bestämmelser om försäkringsbolagets möjligheter att sätta ned ersättningen till den försäkrade då denne har framkallat försäkringsfallet genom grov vårdslöshet eller jämförbart handlande. grov vårdslöshet preciseras inte i lagen. Avsikten är att det skall ges samma innehåll som annars på försäkringsrättens område. Ersättningen kan i vissa fall sättas ned även om den försäkrade inte kan anses ha varit grovt vårdslös i gängse mening. Det kan ske om den försäkrade måste anses ha handlat eller underlåtit att handla i vetskap om att förhållandet innebar en betydande risk för att skadan skulle inträffa. Ett sådant förfarande får ibland anses innefatta grov vårdslöshet, ibland inte. Om det i och för sig finns förutsättningar att sätta ned ersättningen, får man pröva i vilken grad detta bör ske. Vid denna skälighetsbedömning får i första hand beaktas hur pass vårdslös den försäkrade har varit, försäkringens art samt följder som drabbar den försäkrade vid sidan av den nedsättning som försäkringsbolaget kan göra. Vid t.ex. omfattande bränder är det vanligt att den försäkrade råkar ut för betydande olägenheter som inte kan ersättas ens om försäkringen gäller fullt ut, och detta kan vara ett skäl att göra en mindre nedsättning än annars. Skulle den försäkrade med anledning av händelsen t.ex. dömas för allmänfarlig vårdslöshet, bör dock som Lagrådet påpekat det ligga närmare till hands att lindra påföljden om han gått miste om försäkringsersättning än att låta det förhållandet att den försäkrade har straffats påverka nedsättningen. Av betydelse vid bedömningen är också hur sannolik risken för skadefall var och hur stora värden som stod på spel, något som ju påverkar graden av den försäkrades skuld. Det spelar då en viktig roll om handlandet har medfört fara för personskada, vilket i första hand blir aktuellt vid ansvarsförsäkring. I fråga om innebörden av begreppet omständigheterna i övrigt, inbegripet försäkringens art, kan också hänvisas till vad som har sagts i kommentaren till 2 § andra stycket. Här liksom annars innebär nedsättning av ersättningen att vid särskilt allvarliga överträdelser ersättningen kan bestämmas till noll. Enligt 9 § första stycket 2 får nedsättning inte alls ske bl.a. om den som har framkallat försäkringsfallet var . Även i övrigt kan det dock vara skäl att vid tillämpning av paragrafen beakta den försäkrades ålder och grad av mognad. Rörande ansvarsförsäkring, se 9 § andra stycket. I tredje stycket finns en bestämmelse om nedsättning av försäkringsersättningen vid sådan vårdslöshet som inte är grov och som inte heller kan jämställas med sådan. Försäkringsbolaget får i villkoren förbehålla sig att nedsättning enligt andra stycket får ske, i ett sådant fall, om det finns särskilda skäl på grund av försäkringens art. Utan ett sådant förbehåll får ersättningen inte sättas ned. Hänvisningen till försäkringens art tar i första hand sikte på s.k. allriskförsäkring (en försäkring som utan att vara heltäckande ändå ger ett mycket omfattande försäkringsskydd), men det är tänkbart att ett förbehåll kan godtas även vid vissa andra konsumentförsäkringar, t.ex. djurförsäkringar och andra specialförsäkringar av lösa saker av särskilt slag. Enligt 9 § första stycket 1 kan nedsättning aldrig ske på grund av ringa oaktsamhet. Ett villkor som föreskriver sådan nedsättning saknar därför verkan. 2003/04:150 4 kap. 6 § Om den försäkrade vid försäkringsfallet har försummat att följa en säkerhetsföreskrift som framgår av försäkringsvillkoren eller av en författning som villkoren hänvisar till, kan ersättningen från försäkringen sättas ned såvitt angår honom efter vad som är skäligt med hänsyn till förhållandets samband med den inträffade skadan, det uppsåt eller den vårdslöshet som har förekommit och omständigheterna i övrigt. Med säkerhetsföreskrift avses en föreskrift om vissa bestämda handlingssätt eller anordningar som är ägnade att förebygga eller begränsa skada eller om vissa bestämda kvalifikationer hos den försäkrade eller dennes anställda eller andra medhjälpare. Av 2 kap. 8 § framgår att viktiga säkerhetsföreskrifter inte kan åberopas om de inte särskilt framhållits för försäkringstagaren. 2003/04:150 4 kap. (Jfr 4 kap. 6 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar rättsverkningarna av att den försäkrade har åsidosatt en s.k. säkerhetsföreskrift. Sådana föreskrifter har till syfte att hindra att försäkringsfall inträffar eller i varje fall inte får större omfattning än nödvändigt. Paragrafen har ingen motsvarighet vid personförsäkring. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 12 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.4. Första stycket motsvaras i sak väsentligen av 31 § första stycket KFL. I första stycket slås det fast att försäkringsersättningen under vissa förutsättningar kan sättas ned om den försäkrade vid försäkringsfallet har försummat att följa en s.k. säkerhetsföreskrift. För att bestämmelserna om nedsättning av försäkringsersättningen på grund av brott mot säkerhetsföreskrifter skall tillämpas måste säkerhetsföreskriften i fråga framgå av försäkringsvillkoren. Med försäkringsvillkor avses då alla bestämmelser i försäkringsavtalet, inte bara sådana standardformulär som betecknas som villkor. Även sådana säkerhetsföreskrifter som intas i ett försäkringsbrev eller försäkringsbesked utgör alltså försäkringsvillkor i paragrafens mening. Om den försäkrade har vissa mera preciserade skyldigheter enligt en författning och bestämmelserna stämmer överens med lagens definition på en säkerhetsföreskrift (se andra stycket), kan försäkringsbolaget i villkoren direkt hänvisa till författningen. På detta vis blir bestämmelserna om säkerhetsföreskrifter tillämpliga också i sådana fall. Brott mot författningsenliga säkerhetsföreskrifter medför alltså inte att försäkringsbolaget har rätt att sätta ned ersättningen. Det krävs här liksom annars en hänvisning i villkoren. En säkerhetsföreskrift som anges i en författning behöver dock inte upprepas i villkoren, en tydlig hänvisning räcker. Om den försäkrade i ett sådant fall förbiser föreskriften, kan emellertid oaktsamheten ibland bedömas som ringa, vilket leder till att oreducerad ersättning skall utgå vid försäkringsfall (se 9 § första stycket 1). Den som drabbas av nedsättning kan vara någon annan än försäkringstagaren. På samma vis som då försäkringsfallet har framkallats eller förvärrats av den försäkrade är det i princip bara ersättningen till den direkt ansvarige som kan sättas ned då en säkerhetsföreskrift inte har En annan försäkrad som inte själv är ansvarig för att före- skriften har eftersatts behöver därför inte räkna med nedsättning. Om det finns förutsättningar att sätta ned ersättningen, skall det göras en skälighetsbedömning av nedsättningens storlek. skall sambandet mellan försummelsen och den inträffade skadan, graden av uppsåt eller vårdslöshet samt övriga omständigheter beaktas. Samband mellan försummelsen och den inträffade skadan kan finnas på olika sätt. kan försummelsen påverka själva försäkringsfallet, medan det i andra situationer kanske inte finns något sådant samband men däremot en koppling mellan försummelsen och skadeverkningarna. Blixten kan slå ned och antända en byggnad utan inverkan av att den försäkrade har försummat att följa någon säkerhetsföreskrift. försäkrade emellertid i strid mot meddelade villkor har förvarat brand- farligt material i byggnaden och det får till följd att skadan blir mera omfattande än annars, kan det motivera nedsättning. Särskilt när den försäkrade medvetet har brutit mot ett villkor finns det anledning att sätta ned ersättningen. Som försvårande måste anses om den försäkrade och kanske trots flera påpekanden inte brytt sig om att uppfylla villkoret. Vad gäller försäkringens art och dess betydelse för en eventuell ned- sättning kan man göra väsentligen samma bedömning som vid brott mot upplysningsplikten (se kommentaren till 2 § andra stycket). nämns särskilt i lagen är det naturligt att man också då det gäller säkerhetsföreskrifter beaktar de konsekvenser som försäkringsfallet i övrigt har för den försäkrade eller om en nedsättning av ersättningen skulle drabba den försäkrade hårt. I detta stycke klargörs vad som avses med en säkerhetsföreskrift. vid konsumentförsäkring normalt fråga om villkor om att den försäkrade iakttar vissa handlingssätt eller villkor som ställer krav på att det finns vissa anordningar för att förebygga eller begränsa skada. villkor om att en försäkrad bostad skall vara försedd med anordningar av visst slag, t.ex. lås av viss typ eller vissa brandsläckningsanordningar, eller att bostaden skall låsas då man inte vistas i den. Viktiga säkerhetsföreskrifter skall enligt 2 kap. 4 § andra stycket 4 framhållas särskilt i den information som skall lämnas efter att försäkringsavtalet har ingåtts. Också följderna av att de inte efterlevs skall framhållas särskilt. Stycket innehåller en erinran om det informationskrav som framgår av 2 kap. 8 §. Underlåtenhet att särskilt framhålla viktiga säkerhetsföre- skrifter kan leda till att de inte får åberopas. 7 § När ett försäkringsfall inträffar eller kan befaras vara förestående, skall den försäkrade efter förmåga vidta åtgärder för att hindra eller minska skadan och, om någon annan är ersättningsskyldig, för att bevara den rätt försäkringsbolaget kan ha mot denne. Har den försäkrade uppsåtligen åsidosatt sina skyldigheter enligt första stycket, kan ersättningen sättas ned såvitt angår honom efter vad som är skäligt med hänsyn till hans förhållanden och omständigheterna i övrigt. Detsamma gäller om den försäkrade har åsidosatt sina skyldigheter med vetskap om att det innebar en betydande risk för att skadan skulle inträffa eller annars genom grov vårdslöshet. 2003/04:150 4 kap. (Jfr 4 kap. 7 § promemorian och SkFL.) Paragrafen innehåller bestämmelser om den försäkrades räddningsplikt. Reglerna förutsätter inte att försäkringsbolaget har föreskrifter om räddningsplikt i villkoren. Paragrafen har ingen motsvarighet vid personförsäkring. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 13 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.5. Paragrafen har viss motsvarighet i 52 § FAL men ingen motsvarighet KFL. Den försäkrade är skyldig att både försöka hindra att försäkringsfall alls inträffar och att begränsa en skada som uppkommer. Dessutom är han skyldig att bevara möjligheten för försäkringsbolaget att återkräva utbetald ersättning av en eventuell skadeståndsskyldig. I detta ligger att den försäkrade skall försöka få fram uppgifter om den ansvarige, när detta inte möter särskilt hinder. Den försäkrade får därför inte heller utan försäkringsbolagets medgivande avtala bort sin rätt mot den ansvarige. Den försäkrade kan också vara skyldig att säkra bevisning så att försäkringsbolaget, kan framställa regresskrav om bolaget önskar det. Omfattningen av räddningsplikten står dock i relation till bl.a. den försäkrades förmåga, vilket gör det möjligt att ta hänsyn till dennes speciella förutsättningar att handla. En villabrand kan bli en sådan chock för den försäkrade att det inte rimligen kan begäras att denne efter upptäckten tillkallar . Och skulle den försäkrade skadas allvarligt i samband med branden, får man i regel godta att han över huvud taget inte vidtar några åtgärder för att branden skall släckas. Om den försäkrade åsidosätter räddningsplikten uppsåtligen, blir det aktuellt att sätta ned ersättningen. Detsamma gäller om den försäkrade bryter mot räddningsplikten genom grov vårdslöshet eller annars förstår att det finns en betydande risk för att skadan skall inträffa om rädd- Ser den försäkrade exempelvis att hans hus börjar brinna och inte vidtar några åtgärder för att begränsa branden, får detta normalt anses innebära ett uppsåtligt brott mot räddningsplikten. Det gäller i vart fall om den försäkrade förstått att räddningsåtgärder från hans sida kunnat begränsa skadorna men ändå inte gjorde vad han bort göra, trots att han borde ha haft förmåga att göra det. Finns inte ett sådant uppsåt, kan ersättningen ändå sättas ned om den försäkrade förstod att passiviteten medförde betydande risk för en viss skada. Detta jämställs i bestämmelsen med grov vårdslöshet. Men det kan också vara fråga om grov vårdslöshet i vissa andra fall, t.ex. när den försäkrade nonchalerar sina eventuella skyldigheter på ett sätt som visar att han är likgiltig för dem. Försummar den försäkrade däremot av förbiseende en räddningsåtgärd t.ex. genom att i uppståndelsen glömma att en släckningsapparat är tillgänglig blir inte paragrafen tillämplig, även om förbiseendet inte kan anses ursäktligt. Vanlig vårdslöshet skall sålunda inte reducera ersättningen. I vad mån ersättningen skall begränsas skall också vid brott mot räddningsplikten avgöras efter en skälighetsbedömning. Här kan till stor del hänvisas till vad som i denna del sägs i kommentaren till 5 §. Om den försäkrade har åsidosatt sina förpliktelser men försummelsen inte fått någon betydelse för skadan t. ex. därför att någon annan har ingripit bör ersättningen inte reduceras. Det är endast ersättningen till den ansvarige som kan sättas ned. En annan försäkrad, som inte själv har brutit mot några förpliktelser och som inte enligt 8 § skall identifieras med den försumlige, skall alltså få full ersättning. En försäkrad, som drabbas av vissa kostnader i samband med att räddningsplikten fullgörs, kan ha rätt till ersättning av försäkringsbolaget med stöd av 6 kap. 5 §. kan det vara svårt att hålla isär underlåtenhet att iaktta räddningsplikten från framkallande av försäkringsfallet (5 §). I allmänhet är det naturligt att bedömningen blir mindre sträng när det enbart är fråga om ett åsidosättande av räddningsplikten, men kan förfarandena framstå som likvärdiga. Som regel är det inte nödvändigt att bestämma vilken av de två paragraferna, 5 eller 7 §, som är tillämplig. Ersättningen skall sättas ned efter i stort sett samma kriterier. Emellanåt kan det emellertid få betydelse för resultatet vilken bestämmelse som är tillämplig. Enligt 5 § skall ingen ersättning alls betalas vid uppsåtligt framkallande av försäkringsfallet eller uppsåtligt förvärrande av dess följder. Vid uppsåtligt åsidosättande av räddningsplikten kan däremot viss ersättning utgå. Vidare kan vanlig vårdslöshet leda till nedsättning vid framkallande och förvärrande av försäkringsfall när det gäller vissa särskilda försäkringar, om det föreskrivits i villkoren. Vanligt vårdslöst åsidosättande av räddningsplikten får vid konsumentförsäkring aldrig leda till nedsättning av ersättningen. Rörande ansvarsförsäkring, se 9 § andra stycket. Identifikation med den försäkrade 8 § Om det anges i försäkringsvillkoren, skall i fall som avses i 57 §§ med den försäkrades handlande likställas handlande av 1.den som med den försäkrades samtycke har tillsyn över den försäkrade egendomen, och 2.den försäkrades make, sambo och annan familjemedlem, när den försäkrade egendomen utgör gemensam bostad eller bohag i en sådan bostad. Första stycket tillämpas inte om det finns synnerliga skäl mot detta. 2003/04:150 4 kap. (Jfr 4 kap. 8 § promemorian och SkFL.) Enligt paragrafen kan försäkringsbolaget med stöd av förbehåll i villkoren i vissa situationer sätta ned försäkringsersättningen om någon som står i viss relation till den försäkrade inte har iakttagit en förpliktelse som följer av försäkringen (s.k. identifikation). Paragrafen har ingen motsvarighet vid personförsäkring. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 14 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.6. Paragrafen har viss motsvarighet i 31 § andra stycket KFL. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Huvudregeln är att det bara är den försäkrades eget handlande som kan leda till nedsättning av försäkringsersättning. Att någon annan handlar med den försäkrades samtycke (och alltså inte bara har tillsyn över egendom) får dock utan någon uttrycklig bestämmelse om detta jämställas med handlande av den försäkrade. Men detta gäller bara om samtycket avser just den handling som utgör grund för nedsättning av försäkringsersättningen. Paragrafen innebär att med den försäkrades handlande likställs handlande av andra i vissa ytterligare fall.