prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — eller en annan person, t.ex. en panthavare, som lider ekonomisk skada på grund av att försäkringsbolaget försatts i konkurs har rätt till skadestånd. I fråga om skadeståndsansvaret är sådana allmänna skadeståndsrätts- liga principer tillämpliga som beträffande verkan av medvållande. försäkringstagaren lider skada genom att stå utan försäkringsskydd vid ett försäkringsfall, torde han som Lagrådet påpekat i allmänhet få anses ha oaktsamt medverkat till sin skada genom att försumma att teckna ny försäkring efter det att den gamla har sagts upp. han drabbas av en förlust genom att bli tvungen att betala högre premie för den nya försäkringen, och för denna skada lär han normalt ha rätt till Skyldigheten att betala skadestånd är något som ligger på konkurs- gäldenären, alltså försäkringsbolaget, och inte på konkursboet. på ersättning kan således inte riktas mot konkursboet utan bara göras gällande genom bevakning i konkursen (jfr NJA II 1927 s. 401 f.). 10 § Försäkringstagaren har också rätt att säga upp försäkringen att upphöra , om 1.försäkringsbolaget vid en utmätning saknar tillgångar till full betalning av utmätningsfordringen, förklarar sig ställa in sina betalningar eller annars kommer på obestånd, eller 2.försäkringsbolagets rätt upphör att bedriva marknadsföring och att ingå nya försäkringsavtal om risker som är belägna i eller att alls driva försäkringsrörelse. Första stycket gäller inte om försäkringsbolaget genast efter anmaning ställer betryggande säkerhet för avtalets fullgörande. Upphör försäkringen att gälla enligt första stycket, har försäkringstagaren och andra som lider skada på grund av detta rätt till skadestånd. 2003/04:150 3 kap. (Jfr 3 kap. 8 § andra och tredje stycket samt 9 § första stycket promemorian.) Paragrafen handlar om försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringen om försäkringsbolaget annars kommer på obestånd eller inte längre får ingå nya försäkringsavtal liksom om rätten till skadestånd i dessa fall. För företagsförsäkring har den sin motsvarighet i 8 kap. 7 §. För personförsäkring har tredje stycket sin motsvarighet i 11 kap. 9 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.6. Paragrafen har ingen motsvarighet KFL men däremot i viss mån i 26 § andra och tredje mom. samt 27 § första stycket FAL. I första stycket regleras två ytterligare situationer (vid sidan av det som sägs i 9 §) då en försäkringstagare får säga upp en försäkring . Punkt 1 tar upp fallet då försäkringsbolaget vid utmätning saknar tillgångar till full betalning av utmätningsfordringen, ställer in sina betalningar eller annars kommer på obestånd. Det som sägs i punkt 2 gäller olika fall då ett försäkringsbolags möjligheter att driva verksamhet begränsas eller helt upphör på grund av myndighetsbeslut. En situation rör ett utländskt försäkringsbolag vars hemland hör till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) och vars verksamhet inom EES står under finansiell tillsyn av den behöriga myndigheten i hemlandet. Ett sådant försäkringsbolag kan under vissa förutsättningar förbjudas av att fortsätta sin marknadsföring och att ingå nya försäkringsavtal om, såvitt gäller annan försäkring än livförsäkring, risker som är belägna här i landet (3 kap. 6 § lagen om utländska försäkringsgivares verksamhet i ). Det kan också inträffa att ett sådant försäkringsbolag av den behöriga myndigheten i hemlandet med stöd av det landets lag förbjuds att driva fortsatt verksamhet i . Vidare kan ett försäkringsbolag med ett hemland utanför EES få sin koncession att bedriva verksamhet här förverkad av eller regeringen. Punkt 2 är i och för sig enligt sin avfattning tillämplig också i sådana fall då ett svenskt försäkringsbolag får sin koncession förverkad av eller regeringen (med stöd av 19 kap. 11 § försäkringsrörelselagen). Eftersom ett sådant försäkringsbolag efter ett förverkande skall träda i likvidation (se 14 kap. 3 § 4 försäkringsrörelselagen), får förevarande paragraf dock i praktiken ingen eller begränsad betydelse i ett sådant fall. I stället blir 11 § tillämplig. I andra stycket, som tillkommit på Lagrådets förslag, görs det undan- taget från försäkringstagarens uppsägningsrätt att försäkringen inte upp- hör om försäkringsbolaget genast ställer betryggande säkerhet för att avtalet skall fullgöras (jfr 26 § 2 mom. FAL). Tredje stycket reglerar rätten till skadestånd om försäkringsavtalet upphört enligt första stycket. Som Lagrådet framhållit bör skadestånds- ansvaret liksom enligt 9 § anknyta till att försäkringen upphör. andra än försäkringstagaren, t.ex. panthavare som blir utan ersättning, kan kräva skadestånd. 11 § Om försäkringsbolaget har trätt i likvidation, tillämpas 9 §. Försäkringen upphör att gälla efter likvidationens början, om inte försäkringstagaren har sagt upp den . (Jfr 3 kap. 9 § andra stycket promemorian.) Paragrafen uttalar vad som skall gälla för ett försäkringsavtal om försäk- trätt i likvidation. fråga om företagsförsäkring, 8 kap. 7 §. 11 kap. 10 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.6. Paragrafen har ingen motsvarighet KFL men däremot i 27 § FAL. Om försäkringsbolaget har trätt i likvidation, har försäkringstagaren rätt att säga upp försäkringen till upphörande. Likvidatorn har ingen rätt att säga upp försäkringen, men försäkringen upphör att gälla efter likvidationens början såvida inte försäkringstagaren har sagt upp den tidigare. Hänvisningen till 9 § innebär också att försäkringstagaren och andra personer kan ha rätt till skadestånd enligt vad som sägs i 9 § andra stycket. Begränsningar av försäkringsbolagets ansvar I kapitlet regleras följderna bl.a. nedsättning av försäkringsersättningen av att försäkringstagaren eller den försäkrade bryter mot s.k. biförpliktelser. Kapitlet har vid personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 816 §§. Kapitlet innehåller tolv paragrafer. I 14 §§ behandlas upplysningsplikten, i 5 § framkallande av försäkringsfall, i 6 § säkerhetsföreskrifter och i 7 § räddningsplikt. Vidare finns i 8 § regler om identifikation, dvs. fall då ett handlande av någon annan (t.ex. framkallande av försäkringsfall) likställs med handlande av den försäkrade själv. Vissa undantag från nedsättningsreglerna ges i 9 §. Kapitlet innehåller också i 10 § en bestämmelse om reklamationsplikt för försäkringsbolaget. I 11 § finns en bestämmelse som förebygger att ett avtalsvillkor om biförpliktelser behandlas som ett villkor om försäkringens omfattning. Slutligen finns i 12 § en bestämmelse som avser fallet då ett moment av personförsäkring ingår i konsumentförsäkringen. 1 § Den som vill teckna en konsumentförsäkring är skyldig att på försäkringsbolagets begäran lämna upplysningar som kan ha betydelse för frågan om försäkringen skall meddelas. Detsamma gäller om försäkringstagaren begär att få försäkringen utvidgad eller förnyad. Försäkringstagaren skall ge riktiga och fullständiga svar på försäkringsbolagets frågor. En försäkringstagare som inser att försäkringsbolaget har fått oriktiga eller ofullständiga uppgifter om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedömningen är skyldig att utan oskäligt dröjsmål rätta uppgifterna. 2003/04:150 4 kap. (Jfr 4 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen reglerar försäkringsbolagets rätt att begära upplysningar av den tilltänkte försäkringstagaren samt dennes plikt att informera försäkringsbolaget. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. 1 §. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 8 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.1. Bestämmelsen har ingen uttrycklig motsvarighet FAL eller KFL. Försäkringsbolaget får enligt första och andra meningen inhämta upplys- ningar såväl när konsumenten inte har haft någon försäkring som när en försäkring skall förnyas, oavsett om förnyelse sker med stöd av 3 kap. 3 § eller på särskild begäran av försäkringstagaren. gäller om försäkringen i något avseende skall utvidgas. Upplysningsplikten tar sikte på sådana förhållanden som kan ligga till grund för försäkringsbolagets beslut. Bolaget har alltså rätt att få besked om förhållanden som påverkar risken för försäkringsfall och omfatt- ningen av en eventuell skada. Huruvida bolagets begäran kan anses avse ett sådant förhållande eller inte får bedömas objektivt. konsumentens egen uppfattning alltså inte någon roll. En annan sak är att konsumentens insikt om uppgiftens betydelse kan påverka bedömningen om ersättningen efter ett försäkringsfall skall sättas ned med stöd av 2 § andra stycket. I tredje meningen sägs att konsumenten skall ge riktiga och fullständiga svar på försäkringsbolagets frågor. Denna skyldighet är ett komplement till skyldigheten i första och andra meningen. Det betyder att det inte finns någon plikt att svara på annat än sådant som har betydelse för frågan om en försäkring skall meddelas, utvidgas eller förnyas. Begär försäkringstagaren utvidgning på en viss punkt, behöver han inte ge upplysningar i ett helt annat avseende, även om försäkringsbolaget tar upp frågan i sammanhanget. Upplysningsplikten ligger bara på konsumenten, alltså den blivande försäkringstagaren. Är det någon annan som skall vara försäkrad, kan försäkringsbolaget naturligtvis söka få uppgifter även av denne, men det sker då inte med stöd av reglerna i förevarande paragraf. Om det visar sig att den försäkrade i ett sådant fall inte har lämnat korrekta besked till försäkringsbolaget, kan det därför inte komma i fråga att tillämpa reglerna om ansvarsfrihet eller nedsättning av ersättningen i 2 §, utom när den försäkrades uppgifter kan anses lämnade på uppdrag av eller i samförstånd med försäkringstagaren. En blivande försäkringstagare är vid konsumentförsäkring i princip bara skyldig att besvara de frågor som försäkringsbolaget ställer. Men under mycket speciella förhållanden får en spontan upplysningsplikt anses gälla utan direkt lagstöd, närmast när försäkringstagaren annars skulle göra sig skyldig till svek eller liknande. Så kan det vara om försäkringstagaren t.ex. förstår att försäkringsbolaget har misstagit sig om något förhållande av väsentlig betydelse för försäkringsavtalet. Som framgår av paragrafens andra stycke har försäkringstagaren dessutom en sådan upplysningsplikt i den meningen att han är skyldig att rätta vissa oriktiga eller ofullständiga uppgifter. Försäkringstagaren har i vissa fall en spontan upplysningsplikt, nämligen om han inser att försäkringsbolaget har fått en oriktig eller ofullständig upplysning som rör riskbedömningen. Då skall försäkringsbolaget underrättas om detta utan oskäligt dröjsmål, under förutsättning att det är fråga om något som har uppenbar betydelse för bolagets riskbedömning. Upplysningsplikten i denna del gäller inte bara i de situationer där försäkringstagaren har begått ett sådant fel som gör 2 § tillämplig alltså vid vissa fall av uppsåt eller oaktsamhet. Också en felaktig uppgift som förut har lämnats i god tro skall alltså korrigeras. För försäkringsbolaget kan det vara av värde att få de rätta förhållandena klarlagda, inte minst med tanke på om villkoren skall förändras, framför allt då försäkringen kommer att förnyas. Det spelar inte någon roll om de oriktiga eller ofullständiga upplysningarna har lämnats av försäkringstagaren eller av någon annan, t.ex. den försäkrade eller en värderingsman, och inte heller om de hänför sig till tiden då avtalet ingicks eller till en senare tidpunkt. Det saknar vidare betydelse om de oriktiga upplysningarna har grundats på frågor från försäkringsbolaget eller om de 2003/04:150 4 kap. Däremot krävs det att försäkringstagaren verkligen inser att försäkringsbolaget inte har korrekt information. Det kan alltså i dessa fall aldrig bli tal om att sätta ned ersättningen med stöd av 2 § om försäkringstagaren endast bort inse att försäkringsbolaget har varit Liksom beträffande upplysningsplikten i samband med försäkringens tecknande är det försäkringstagaren som skall underrätta försäkrings- bolaget om tidigare lämnade felaktiga uppgifter. Om en försäkrad som inte är försäkringstagare får klart för sig att försäkringsbolaget inte känner till det rätta förhållandet, har han alltså inte någon lagstadgad upplysningsplikt mot försäkringsbolaget. Visar det sig att försäkrings- tagaren inte har vetat om förhållandet, kan det därför inte komma i fråga att vid ett försäkringsfall sätta ned ersättningen till den försäkrade med stöd av 2 §, oavsett vad denne för sin del har känt till. Rättelsen skall ske utan oskäligt dröjsmål. Vad som är ett oskäligt dröjsmål får bedömas med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, bl.a. försäkringstagarens personliga förhållanden, försäkringens art och felets betydelse. 2 § Om försäkringstagaren vid fullgörande av sin upplysningsplikt enligt 1 § har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder, är avtalet ogiltigt enligt vad som sägs i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område och försäkringsbolaget fritt från ansvar för försäkringsfall som inträffar därefter. I fråga om betald premie tillämpas 5 kap. 6 §. Har försäkringstagaren annars uppsåtligen eller av oaktsamhet eftersatt sin upplysningsplikt enligt 1 §, kan ersättningen sättas ned i fråga om varje försäkrad efter vad som är skäligt med hänsyn till den betydelse förhållandet skulle ha haft för försäkringsbolagets bedömning av risken, det uppsåt eller den oaktsamhet som har förekommit och övriga omständigheter. (Jfr 4 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anger vad som gäller om försäkringstagaren inte har fullgjort sin upplysningsplikt enligt 1 §. Den har vid personförsäkring en motsvarighet i 12 kap. 2 §. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 9 § första och andra styckena. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.1. Första stycket har en motsvarighet i 4 § FAL. Andra stycket motsvarar i sak 30 § KFL. Stycket hänvisar till avtalslagen, närmast 30 och 33 §§, för fall då försäkringstagaren har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder. Avtalet blir då i allmänhet ogiltigt. Som uttryckligen framgår av 5 kap. 6 § andra stycket i förevarande lag behöver försäkringsbolaget inte betala tillbaka den del av premien som hänför sig till tiden fram till att avtalet förklaras ogiltigt. Skulle försäkringsbolaget ha utgett försäkringsersättning på grund av det ogiltiga avtalet, blir allmänna principer tillämpliga i fråga om rätten att återkräva ersättningen. Om sveket eller det ohederliga förfarandet har förekommit när försäkringen förnyades, är det bara detta förnyade avtal som blir ogiltigt. Bestämmelsen behandlar bara sådant svek osv. som består i brott mot upplysningsplikten. Man kan tänka sig svikliga förfaranden av annat slag, liksom andra förfaranden som avses i 3 kap. avtalslagen, i samband med avtalets ingående. Ett exempel är att någon tecknar en brandförsäkring på sin fastighet med avsikt att senare sätta eld på den och få ut försäkringsbeloppet. Också i dessa fall är avtalslagens ogiltighetsregler naturligtvis tillämpliga. Andra stycket ger försäkringsbolaget rätt att sätta ned försäkringsersättningen om det framkommer att försäkringstagaren i annat fall uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot den upplysningsplikt som framgår av 1 §. Försäkringsersättningen får inte sättas ned om försäkringstagaren har visat endast ringa oaktsamhet (se 9 § första stycket 1). Än mindre kan det leda till nedsättning om en felaktig uppgift har lämnats i god tro. Nedsättning förutsätter att försäkringstagaren har brutit mot de förpliktelser som följer av 1 §. Det kan handla om att korrekta besked inte har lämnats till försäkringsbolaget i samband med avtalets ingående. Det kan också röra sig om sådana försummelser under själva försäkringstiden som omtalas i 1 § andra stycket. Försäkringstagarens försummelse av upplysningsplikten går i princip ut över samtliga försäkrade. Själva upplysningsplikten beror huvudsakligen av de objektiva förhållandena rörande försäkringsbolagets riskbedömning. Försäkringstagarens egen insikt om hur viktig en viss upplysning är spelar inte någon roll, utan det avgörande blir hur en försäkringstagare i allmänhet uppfattar situationen. Däremot kan försäkringstagarens vetskap om uppgiftens betydelse beaktas vid den skälighetsbedömning som skall göras. Det framgår av att det uppsåt eller den oaktsamhet som förekommit särskilt nämns i lagtexten. Typiskt sett får man anse situationen allvarligare om det visar sig att försäkringstagaren har varit medveten om att en oriktig uppgift haft väsentlig betydelse för försäkringsbolagets riskbedömning än om ett felaktigt besked har lämnats utan att försäkringstagaren närmare har funderat på försäkringsbolagets fråga. Det är inte bara försäkringstagarens subjektiva förhållanden som skall inverka då man överväger om nedsättning alls skall ske liksom nedsättningens omfattning. Enligt paragrafen skall särskilt beaktas dels den betydelse förhållandet skulle ha haft för försäkringsbolagets bedömning av risken, dels övriga omständigheter. Sålunda får man ta hänsyn till om försäkringsbolaget inte skulle ha meddelat försäkring, ifall bolaget fått korrekta uppgifter, eller om försäkringen då skulle ha beviljats på andra villkor. Om försäkringstagaren försummar att fullgöra en upplysningsplikt som kan anses ha uppkommit t.ex. genom att inte rätta en felaktig uppgift som försäkringsbolaget har fått från någon annan, t.ex. den försäkrade har det också betydelse för prövningen i vad mån bolaget hade kunnat ändra villkoren om det fått de rätta förhållandena klarlagda. Förutsättningarna för villkorsändring framgår av 3 kap. 8 §. 2003/04:150 4 kap. Även om försäkringens art inte nämns uttryckligen, är det naturligt att detta tillmäts betydelse. Vid försäkringar som avser att ge en grund- läggande ekonomisk trygghet finns det anledning att ställa högre krav på uppsåtets eller oaktsamhetens allvar för att nedsättning skall ske än i fråga om försäkringar som har mindre social betydelse. utgår på grund av t.ex. en hemförsäkring har i allmänhet större betydelse för den försäkrade än den ersättning som kan utgå från en urförsäkring Vid ansvarsförsäkring, som också omfattas av regeln, kan det vara motiverat att ta viss hänsyn även till den skadelidandes intresse om en långtgående nedsättning skulle gå ut över En felaktig uppgift som inte har haft någon inverkan på avtalets innehåll skall inte medföra att ersättningen sätts ned. om försäkringsbolaget insåg eller borde ha insett att uppgiften var bristfällig (se 4 §). Sedan försäkringsbolaget har fått kännedom om ett förhållande som kan medföra frihet från ansvar helt eller delvis på grund av brott mot upplysningsplikten, skall detta meddelas försäkringstagaren och even- tuellt andra försäkrade som har framställt ersättningskrav mot försäk- ringsbolaget (se 10 §). Men det gäller bara om bolaget vill åberopa Det är tänkbart att en konsumentförsäkring förmedlas av en mäklare eller annan mellanman som lämnar upplysningar om risken. ren har fullmakt av försäkringstagaren att göra detta, får enligt allmänna avtalsrättsliga principer mäklarens handlande tillräknas försäkringstaga- kan oriktiga upplysningar eller passivitet i ond tro få sådana konsekvenser också när mäklaren saknar fullmakt. försäkringstagaren utan bara ombudet har handlat svikligt eller mot tro och heder innebär alltså att avtalet blir ogiltigt. uppsåt eller oaktsamhet resultera i att försäkringsersättningen sätts ned. Vid skälighetsbedömningen enligt andra stycket är det dock möjligt att beakta att försäkringstagaren själv är fri från skuld. På liknande sätt får upplysningar från annan fullmäktig bedömas. I den mån försäkringstagaren på grund av en mäklarens oaktsamhet går miste om försäkringsersättning eller får denna nedsatt, kan skadestånd utkrävas av mäklaren med stöd av 14 § lagen om försäkringsmäklare. försäkringstagare som har varit företrädd av ett ombud av annat slag kan i motsvarande situation också ha rätt till ersättning av ombudet. 3 § Försäkringsbolaget får föreskriva i avtalsvillkoren att försäkringstagaren utan oskäligt dröjsmål skall anmäla till bolaget om ett förhållande som har angetts i avtalet och som är av väsentlig betydelse för risken ändras. Om försäkringstagaren försummar att göra en sådan anmälan, kan ersättningen från försäkringen sättas ned i fråga om varje försäkrad enligt vad som sägs i 2 § andra stycket. Av 2 kap. 8 § framgår att ett villkor om anmälningsskyldighet enligt första stycket i vissa fall inte får åberopas av försäkringsbolaget om det inte särskilt har framhållits för försäkringstagaren. (Jfr 4 kap. 3 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar underlåtenhet att göra föreskriven anmälan om riskökning. Den har vid personförsäkring viss motsvarighet i 12 kap. 6 och 7 §§. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 10 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.2. Bestämmelsen har viss motsvarighet i 31 § KFL. Paragrafen och dess rubrik har utformats i enlighet med Försäkringsbolaget kan i avtalet ange ett särskilt förhållande som har väsentlig betydelse för risken och ålägga försäkringstagaren att anmäla om detta förhållande ändras så att risken ökar. Reglerna tar i första hand sikte på sådant som har omedelbar betydelse för risken för försäkringsfall, t.ex. att man i en försäkrad byggnad sätter igång med en brandfarlig verksamhet av visst angivet slag. Under paragrafen faller också t.ex. ett villkor som ålägger försäkringstagaren att anmäla om den faktiska körsträckan för ett försäkrat motorfordon har kommit att överstiga den uppgivna. Försäkringsbolaget får alltså inte i generella termer ålägga försäkringstagaren att anmäla varje förhållande som påverkar risken utan måste ange någon mera konkret omständighet, t.ex. att försäkrad egendom används på ett visst sätt. Det måste vidare röra sig om ett förhållande som är av väsentlig betydelse för risken. Försäkringstagaren har en efter omständigheterna anpassad tid på sig att anmäla förhållandet till försäkringsbolaget. Försäkringsbolaget skall sålunda utan oskäligt dröjsmål meddelas om riskökningen. Vad som är tillräckligt snabbt beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Vid en mera betydande riskökning kan det vara särskilt angeläget att anmälan sker utan uppskov. Om försäkringstagaren uppsåtligen eller av oaktsamhet (som inte är ringa, jfr 9 § första stycket 1) låter bli att meddela försäkringsbolaget en riskökning, får ersättningen sättas ned efter en skälighetsbedömning enligt 2 § andra stycket. Av betydelse för nedsättningsfrågan är bl.a. hur pass allvarlig försummelsen är. Försäkringstagarens insikt om förhållandets betydelse för risken får betydelse då man bedömer frågan om försäkringsersättningen skall sättas ned och om nedsättningens storlek. Vidare kan sambandet mellan riskökningen och försäkringsfallet inverka. På samma sätt som vid andra brott mot upplysningsplikten bör ersättningen från en konsumentförsäkring i regel inte sättas ned om det saknas ett orsakssamband. För att nedsättning skall kunna komma i fråga bör vidare krävas att den underlåtna upplysningen fått betydelse för premien eller andra villkor, i allmänhet genom att de skulle ha ändrats i samband med att försäkringen förnyats. Det är utan betydelse för frågan om nedsättning kan ske om det är försäkringstagaren själv eller någon annan som är försäkrad. Liksom beträffande upplysningsplikten i övrigt kan varje försäkrad drabbas av nedsättning till följd av försäkringstagarens försummelse. Vid ansvarsförsäkring kan vid skälighetsbedömningen viss hänsyn tas också till den skadelidandes intresse. 2003/04:150 4 kap. Ofta bör man också beakta vem som har orsakat riskökningen. allmänhet får man se allvarligare på situationen om det är försäkrings- tagaren själv som är ansvarig för den. Dessutom kan man fästa avseende vid hur snabbt riskökningen har anmälts. Även när det gäller försummad anmälningsplikt enligt denna paragraf kan det inträffa att försäkringstagaren får svara för en befullmäktigad mäklares eller annan mellanmans oaktsamhet (jfr kommentaren till 2 §).