prop · GS0313 · 2004-10-20 00:00:00 — för sig förslaget men anser att möjligheten då bör utsträckas så att garan- tigivaren också tillåts göra inskränkningar i de olika felpåföljderna. Juri- diska fakultetsnämnden vid och Juridiska fakultets- nämnden vid uttrycker en mer allmän kritik mot lagarnas reglering av garantiåtaganden och menar att bestämmelserna bör ses över på ett övergripande plan, bl.a. i syfte att tillskapa en ordning där inte alla garantier skall behöva uppfattas som funktionsgarantier. Mark- nadsdomstolen, , , Sve- riges advokatsamfund, och Motormän- nens avstyrker alla utredningens förslag och framhåller att det som framkommit om skadeståndskrav och om garantigivningen inte motiverar så genomgripande förändringar som utredningen föreslår. Ett stort antal remissinstanser uttrycker, i likhet med Allmänna reklama- tionsnämnden, farhågor för att den föreslagna ordningen kommer att medföra avsevärda informations- och tillämpningssvårigheter och att det skulle bli svårt för flertalet konsumenter och näringsidkare att överblicka systemet och att förutse resultatet av olika ställningstaganden och hand- lingssätt. Skälen för regeringens bedömning Verkan av garantier eller liknande utfästelser enligt vilka säljaren eller någon annan för hans räkning har åtagit sig att svara för varan eller del därav eller för någon egenskap hos varan regleras i 21 § första stycket konsumentköplagen. Enligt bestämmelsen skall fel i varan anses föreligga om varan försämras i det avse- ende som utfästelsen omfattar. Fel skall dock inte anses föreligga om det görs sannolikt att försämringen beror på en olyckshändelse eller därmed jämförlig händelse eller på vanvård, onormalt brukande eller något lik- nande förhållande på köparens sida (21 § andra stycket konsumentköp- lagen). Bestämmelserna, som är tvingande till köparens förmån, innebär att alla tidsbestämda garantier eller liknande utfästelser som omfattas av konsumentköplagen får verkan av en garanti för varans funktion och hållbarhet , förutsatt att varan inte drabbas av olyckshändelse eller utsätts för vanvård eller liknande förhållande från köparens sida (se prop. 1989/90:89 s. 110). För att en köpare skall kunna göra gällande en garanti fordras alltså att varan försämras i något avseende som omfattas av garantin. I motiven framhålls det att en sådan försämring normalt skall vara ett uttryck för något slag av bristfällighet hos varan vilket alltså utesluter förslitning eller förändring till följd av normal användning som vanligen visar sig i en funktionssvikt . I bevishän- seende medför en garanti bl.a. den effekten, jämfört med en tillämpning av lagens felregler, att bevisbördan för orsaken till en försämring av varan övergår från köparen till säljaren (ang. prop. s. 110). Inträffar en försämring som omfattas av en garanti blir följden att varan anses felaktig, vilket i sin tur medför att samtliga av konsument- köplagens felpåföljder blir tillämpliga. Säljaren har möjlighet att begrän- sa garantiutfästelsen till att avse vissa detaljer i varan. gränsning inte görs, anses garantin gälla för varan i dess helhet. Däremot är det inte möjligt att i en garanti begränsa köparens befogenheter till att omfatta endast vissa påföljder eller att ålägga köparen självrisker eller andra inskränkningar i de rättigheter som han har enligt konsumentköpla- gens regler om påföljder vid fel. En säljare kan därför inte heller i en garanti t.ex. förbehålla sig en mera vidsträckt rätt att avhjälpa ett fel än som följer av konsumentköplagen. För det fall en garanti har lämnats för säljarens räkning av annan än säljaren, exempelvis en tillverkare eller importör, är visserligen en begränsning av de påföljder som kan göras gällande på grund av garantin i och för sig giltig. Köparen kan då inte gentemot denne göra gällande andra påföljder än som omfattas av garan- tin. Han kan dock alltid, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda, gen- temot säljaren göra gällande samtliga felpåföljder (ang. prop. s. 111). Regleringen av garanti i 14 § konsumenttjänstlagen har i princip samma innebörd som dess motsvarighet i konsumentköplagen. Således kan en konsument gentemot näringsidkaren göra gällande hela påföljds- systemet i konsumenttjänstlagen när en försämring som omfattas av en garanti uppkommer. Av 13 a § marknadsföringslagen följer att en näringsidkare, som vid marknadsföringen erbjuder sig att genom en garanti eller liknande utfäs- telse svara för en produkt eller del därav eller för en egen- skap hos produkten, vid försäljningen skall lämna köparen tydlig infor- mation om utfästelsens innehåll och de uppgifter som är nödvändiga för att köparen skall kunna göra den gällande. Information skall även lämnas om att köparens rättigheter enligt lag inte påverkas av utfästelsen. Möjlighet att begränsa påföljderna enligt en garanti införs inte Från näringslivshåll har uttryckts önskemål om en översyn av bestäm- melserna om garanti i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. Idén har framförts att en näringsidkare skall kunna lämna garantier i vilka han helt eller delvis friskriver sig från vissa av lagens allmänna påföljder vid fel. En sådan möjlighet skulle, har det sagts, öka garantigiv- ningen. Från en mera principiell synpunkt kan man visserligen ifrågasätta om ett rent frivilligt åtagande som en garanti innebär alls bör underkastas en tvingande reglering. Rätten att hålla inne betalningen utgör dock ett påtryckningsmedel av sådan grundläggande betydelse för köparens rätts- ställning att den inte bör vara möjlig att avtala bort. Inte heller bör det vara möjligt att göra särskilda begränsningar i de olika påföljderna, t.ex. att införa viss självrisk i fråga om avhjälpande. Även utredningens för- slag utgår från att den tvingande regleringen i fråga om själva garantibe- greppet en utfästelse om hållbarhet och funktion bör kvarstå oförändrad. Liksom utredningen kan regeringen således kon- statera att det under alla förhållanden bör finnas ett tvingande inslag beträffande garantier. Frågan är om som utredningen föreslår närings- idkaren bör kunna utesluta vissa påföljder i garantin. Av betydelse är då naturligtvis om en sådan möjlighet skulle öka garantigivningen. Regeringen är emellertid inte övertygad om det. Den undersökning som genomförts av utredningen ger inte underlag för några säkra slutsatser i detta avseende. Som utredningen själv konstaterar synes konsumentköplagens ikraftträdande tvärtom med sina tvingande regler Prop. 2004/05:13 om verkan av garantier inte ha påverkat garantigivningen nämnvärt på Enligt vad undersökningen utvisar är det dessutom ovan- ligt att köpare begär skadestånd av den som lämnat garantin, i vart fall utöver ersättning för direkta utlägg för exempelvis bärgningskostnader, resor, porto och telefonkostnader. Regeringen anser således att det som framkommit om näringsidkares benägenhet att meddela garantier och om omfattningen av skadeståndskrav i anledning av garantier inte påvisar något större praktiskt behov av ändrade regler. Enligt förslaget är en begränsning av påföljderna vidare giltig endast under förutsättning att säljaren upplyser köparen om hans rättigheter enligt lagen, först när utfästelsen lämnas och sedan när den åberopas. In- formationsskyldigheten enligt utredningens förslag går således utöver vad som redan följer av 13 a § marknadsföringslagen, som beträffande den lagliga regleringen endast föreskriver att information skall lämnas om att garantin inte påverkar köparens rättigheter enligt lag. Tanken i utredningsförslaget är att konsumenten på grundval av den läm- nade informationen skall kunna välja om han vill åberopa garantin eller lagens felregler. Detta kräver dock ingående kunskaper om regelsyste- met. Som framhålls, både i utredningen och av många remissinstanser, kan man utgå från att den enskilde säljaren och köparen ofta saknar sådana kunskaper. För den enskilde konsumenten skulle det alltså bli svårare att över- blicka konsekvenserna av sitt handlingssätt och att göra ett bra val. Detta kan skapa osäkerhet och förvirring samt, i värsta fall, leda till rättsför- luster. Även för den näringsidkare som vill utnyttja möjligheten att använda sig av en garanti med begränsad påföljd skulle det krävas ingå- ende kunskaper om regelsystemet. Det skulle för många näringsidkare bli en både betungande och pedagogiskt svår uppgift att informera konsu- menten om innebörden av de parallella regelsystemen för fel i varan eller tjänsten. Härtill kommer de problem och tvister som skulle uppkomma till följd av kravet på säljaren att styrka att han, såväl då garantiutfästel- sen lämnades som då den åberopades, har upplyst köparen om innebör- den av dennes lagliga rättigheter. Som bl.a. och framhåller är en sådan ordning tveksam även ur ett marknadsrättsligt perspektiv. Med hänsyn till informationssvårigheterna finns en risk att presentationen av en garanti med begränsad verkan kan komma att vilseleda konsumenter- na om åtagandets rätta innebörd. Den omfattande friskrivningsmöjlighe- ten skulle i vart fall avsevärt försvåra prisjämförelsen mellan i övrigt mer eller mindre likvärdiga erbjudanden. Ett ökat bruk av garantier med begränsad verkan skulle även kunna minska förtroendet för garan- tier i allmänhet, vilket skulle missgynna de näringsidkare som är villiga att ta på sig ett mer långtgående ansvar. Regeringens bedömning är alltså att det inte bör införas en möjlighet för näringsidkaren att i en garanti utesluta någon av lagens allmänna fel- påföljder vid utnyttjande av garantin. Vissa obefogade avvikelser mellan lagarna Regeringens förslag: Vissa justeringar skall göras i konsumentköp- lagen och konsumenttjänstlagen för att bättre samordna lagarna. 27 § konsumentköplagen och 20 § andra stycket, 28 § andra och tredje styckena samt 50 a § konsumenttjänstlagen.) Utredningens förslag överensstämmer med regeringens (se betänkan- det s. 117 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har några invändningar mot Skälen för regeringens förslag Skillnader mellan konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen När förslaget till konsumentköplag lades fram föreslogs vissa ändringar även i konsumenttjänstlagen. I sitt yttrande över förslaget påpekade att konsumenttjänstlagen, trots de föreslagna ändring- arna, i vissa hänseenden skulle avvika från konsumentköplagen på ett sätt som framstod som omotiverat (prop. 1989/90:89 s. 184). En del av dessa avvikelser kvarstår inte längre. om näringsidkarens rätt att avhjälpa fel i tjänsten och konsumentens rätt att kräva att näringsidkaren utför tjänsten avviker emellertid på vissa punkter från dess motsvarigheter i konsumentköplagen. konsumentköplagen men inte i konsumenttjänstlagen ett uttryckligt stad- gande om skyldighet för den skadelidande att begränsa sin skada. Näringsidkarens rätt att avhjälpa fel Rätten för en säljare att avhjälpa fel i en vara regleras i 27 § första Motsvarande reglering för konsument- tjänster finns i 20 § andra fjärde styckena konsumenttjänstlagen. Enligt konsumentköplagen skall säljaren när köparen reklamerar och kräver en annan påföljd än avhjälpande eller omleverans utan uppskov erbjuda sig att avhjälpa felet. Enligt konsumenttjänstlagen skall närings- idkaren erbjuda sig att avhjälpa felet genast efter det att reklamation har kommit honom till handa. Som utredningen anför torde någon saklig skillnad mellan utan uppskov i konsumentköplagen och genast i kon- sumenttjänstlagen inte ha varit avsedd (se prop. 1989/90:89 s. 122 och 1984/85:110 s. 230). Lämpligen bör uttryckssättet i konsument- tjänstlagen anpassas till ordalydelsen i konsumentköplagen. Vidare förefaller den närmare innebörden av när köparen reklamerar i konsumentköplagen något oklar. Med hänsyn till att meddelanden om reklamation sänds på avsändarens risk skulle det nämligen, i vart fall formellt sett, kunna hävdas att den aktuella fristen i konsumentköplagen börjar löpa när köparen skall anses ha reklamerat, oavsett om meddelan- det försenas eller kommer bort. Innebörden av konsumenttjänstlagen är däremot klar och tydlig på denna punkt. Fristen skall beräknas från det att reklamationen kom näringsidkaren till handa. Några sakliga skäl för annat skall gälla enligt konsumentköplagen föreligger inte. Säljaren bör rimligen inte gå miste om rätten att vidta avhjälpande som ett alternativ till prisavdrag och hävning endast därför att meddelandet angående reklamation försenas eller kommer bort. Konsumentköplagen bör därför anpassas till vad som gäller enligt konsumenttjänstlagen. De mindre skillnader som ändå kvarstår mellan lagarnas reglering i fråga om tidsfristen för avhjälpandet, kostnaderna för avhjälpandet och konsumentens rätt att avböja ett erbjudande om avhjälpande är däremot sakligt motiverade och bör därför kvarstå (jfr betänkandet s. 120 f.). Konsumentens rätt att kräva utförande av tjänsten och köparens rätt att kräva fullgörande av köpet Det finns vissa skillnader mellan konsumentköplagens och konsument- tjänstlagens reglering beträffande konsumentens rätt att kräva fullgö- rande. Bestämmelserna finns i 10 och 12 §§ konsumentköplagen och 25 och 28 §§ konsumenttjänstlagen. En första skillnad är att det i konsumentköplagen men inte i konsu- menttjänstlagen regleras den situationen när det objektivt sett är omöjligt för näringsidkaren att fullgöra ett avtal. I betänkande anfördes visserligen att fullgörande naturligtvis inte kan krävas då det är omöjligt att prestera (se SOU 1979:36 s. 338). Att detta inte har kommit till uttryck i lagtexten beror troligen på att det ansetts så självklart att det inte fordrar någon lagreglering. Mot bakgrund av att det finns en bestämmelse i saken i konsumentköplagen är det dock lämpligt att det i likhetens intresse införs ett uttryckligt stadgande härom även i konsumenttjänstlagen. Det bör således även i konsumenttjänstlagen införas en föreskrift om att näringsidkaren inte är skyldig att utföra tjäns- ten om det föreligger ett hinder som han inte kan övervinna. En annan olikhet är att det i konsumentköplagen men inte i konsu- menttjänstlagen är reglerat vad som gäller när ett hinder att fullgöra avtalet upphör. I förarbetena till konsumenttjänstlagen uppmärksamma- des den situationen att ett förhållande som medför att en näringsidkare inte är skyldig att utföra tjänsten består endast . Det uttala- des att konsumenten i sådant fall, under förutsättning att hindret inte kan beräknas bestå , bör kunna kräva att tjänsten utförs när hindret har fallit bort. Det ansågs dock obehövligt att ta in en uttrycklig bestämmelse härom (prop. 1984/85 110 s. 261). För tydlighets skull bör det dock nu i konsumenttjänstlagen införas en bestämmelse motsvarande den som finns i konsumentköplagen. I konsumentköplagen finns också en preklusionsregel som saknas i konsumenttjänstlagen. Men även om det i konsumenttjänstlagen saknas en uttrycklig bestämmelse om att konsumenten förlorar rätten att fram- ställa krav på fullgörande om han väntar orimligt länge med att fram- ställa kravet, gjordes i förarbetena till konsumenttjänstlagen uttalanden med denna innebörd (se prop. 1984/85:110 s. 261). Liksom i konsument- köplagen bör denna allmänna avtalsrättsliga princip komma till uttryck i konsumenttjänstlagen. Inte heller detta innebär någon saklig ändring i förhållande till vad som gäller . I övrigt bedöms skillnaderna vara sakligt motiverade (jfr betänkandet s. 123 f.). De nu föreslagna ändringarna medför något ökade skillnader mellan Prop. 2004/05:13 konsumenttjänstlagens reglering av näringsidkarens skyldighet att utföra en tjänst och hans skyldighet att avhjälpa fel i en utförd tjänst (se 20 och 28 §§ konsumenttjänstlagen). De båda fallen är dock inte identiska. Det förhållandet att det i ena fallet är fråga om att fullgöra en tjänst som inte har utförts och i det andra fallet att avhjälpa ett mer eller mindre omfat- tande fel i en redan utförd tjänst torde i praktiken ofta medföra vissa skillnader i tillämpningen. Det bör också påpekas att bestämmelserna i konsumentköplagen om säljarens skyldighet att fullgöra köp och att avhjälpa fel (se 12 och 26 §§ konsumentköplagen) inte är överensstäm- mande. Det finns därför inte tillräcklig anledning att även göra ändringar i 20 § konsumenttjänstlagen. Skyldighet för den skadelidande att begränsa sin skada I 42 § konsumentköplagen föreskrivs att den skadelidande parten skall vidta skäliga åtgärder för att begränsa sin skada. Försummar han det, får han själv bära en motsvarande del av förlusten. Detta stadgande har sin motsvarighet i 70 § första stycket köplagen och ger uttryck för en allmän skadeståndsrättslig princip. Någon uttrycklig bestämmelse med detta innehåll finns inte i konsumenttjänstlagen. I samband med införandet av konsumenttjänstlagen uppmärksamma- des principen. föreslog också en bestäm- melse med detta innehåll (se SOU 1979:36 s. 500). I propositionen anför- des att för konsumentens rätt till skadestånd gäller vissa begränsningar som följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Det hänvisades bl.a. till de begränsningar som följer av kravet på adekvat kausalitet och principen om den skadelidandes skyldighet att efter förmåga söka begränsa sin skada. Det bedömdes emellertid inte vara påkallat att införa en bestämmelse med detta innehåll (se prop. 1984/85:110 s. 272). Mot bakgrund av att det tillkommit en uttrycklig reglering i konsumentköplagen förefaller det dock lämpligt att nu införa en bestäm- melse i konsumenttjänstlagen om att den skadelidande är skyldig att be- gränsa sin skada och om följden av att så inte sker. Bestämmelsen bör utformas efter förebild i 42 § konsumentköplagen. 9 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Distans- och hemförsäljningslagen och ändring- arna i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen skall träda i kraft , då distansavtalslag skall upphöra att gälla. De nya bestämmelserna skall vara tillämpliga enbart på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som ingåtts före ikraft- trädandet skall äldre bestämmelser gälla. De nya bestämmelser skall gälla för försäkringsavtal som har förnyats efter ikraftträdandet. Promemorians förslag: Promemorian innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om försäkringsavtal som har förnyats efter ikraftträdandet. övrigt stämmer promemorians förslag överens med regeringens, frånsett Prop. 2004/05:13 att ikraftträdandet föreslås till (se promemorian s. 133 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Fristående Spar- bankers anser dock att de nya reglerna inte bör träda i kraft förrän tidigast . Skälen för regeringens förslag: Medlemsstaterna skall enligt artikel 21 jämförd med artikel 22 sätta i kraft de bestämmelser i lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa det nya direktivet . Distans- och hemförsäljningslagen bör kunna träda i kraft , då lag skall upphöra att gälla. I enlighet med allmänna principer bör den nya lagen bli tillämplig endast på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet och på marknads- föring efter denna tidpunkt. Den nya lagen bör även gälla för försäkrings- avtal som har förnyats efter ikraftträdandet. I förtydligande syfte bör det ges en särskild övergångsbestämmelse om detta. I artikel 16 i det nya direktivet sägs att medlemsstaterna får föreskriva nationella bestämmelser som överensstämmer med direktivet avseende näringsidkare som är etablerade i en medlemsstat som ännu inte har införlivat direktivet och vars lagstiftning inte innehåller några förpliktel- ser som överensstämmer med dem som anges i direktivet. Artikel 16 har införts med särskilt sikte på de effekter som ursprungs- landsprincipen i e-handelsdirektivet skulle kunna ge upphov till. Artikeln ger medlemsstaterna en möjlighet att övergångsvis tillämpa marknads- rättsliga sanktioner gentemot näringsidkare som är etablerade i en med- lemsstat som inte har genomfört direktivet tidsenligt. Som konstaterats vid de nordiska departementsmötena finns det dock knappast något behov av att utnyttja den möjlighet som artikeln erbjuder. E-handelsdi- rektivet och förbudsföreläggandedirektivet ger ändå möjlighet att upp- rätthålla ett starkt konsumentskydd under den aktuella övergångs- perioden (för svenskt vidkommande, se 3 § andra stycket lagen om elek- tronisk handel och andra informationssamhällets tjänster och lagen om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsumentorgani- sationer samt avsnitt 5.11 ovan). Regeringen gör alltså bedömningen att några sådana särskilda övergångsbestämmelser inte behövs. Även de föreslagna ändringarna i konsumentköplagen och konsument- tjänstlagen bör träda i kraft och tillämpas på avtal som har ingåtts efter ikraftträdandet. I fråga om avtal som har ingåtts före ikraftträdandet bör äldre bestäm- melser gälla. Särskilda övergångsbestämmelser behövs om det. Regeringens bedömning: De föreslagna reglerna torde inte leda till några ökade kostnader för det allmänna. Distans- och hemförsälj- ningslagen kan ge upphov till vissa merkostnader för företag som till- handahåller finansiella tjänster. Förlängningen av preskriptionstiden i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen för att reklamera fel i en vara eller hos en tjänst kan innebära vissa begränsade merkostnader för näringsidkare. Promemorians och utredningens bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 135 f. och betänkandet s. 181 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians bedömning eller lämnar den utan invändningar. anser dock att förslaget innebär sådana ökade krav på åtgärder att det är nödvändigt att verket får ett resurstillskott motsvarande en årsarbetskraft. Ingen remissinstans har någon invändning mot utredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning Den föreslagna distans- och hemförsäljningslagen och de följdändringar som denna ger upphov till torde inte leda till några ökade kostnader för konsumentvägledare, eller domstolar. Den nya lagen kommer visserligen att skapa ett behov av ytterligare informationsinsatser från det allmännas sida. Detta kommer inlednings- vis att medföra en viss ökad belastning för och Finans- inspektionen, som har det huvudsakliga ansvaret för dessa åtgärder. Dessa merkostnader skall dock berörda myndigheter finansiera inom befintliga anslagsramar. Sammantaget saknas alltså anledning att anta att förslaget kommer att medföra några ökade kostnader för det allmänna. Som tidigare påpekats (se avsnitt 3) har vid sin ut- värdering av distansavtalslag funnit att lagen inte haft några mer påtagliga effekter för näringsidkarnas villkor. Den föreslagna nya lagens bestämmelser om informationsplikt och ångerrätt vid distansavtal om finansiella tjänster och finansiella instrument innebär emellertid att även företag inom den finansiella sektorn och försäkringssektorn nu kommer att beröras. Huvudsakligen är det företag som banker, försäkringsbolag, finansbolag, fondbolag och värdepappersinstitut som tillhandahåller pro- dukter av denna typ. Många av dessa aktörer har byggt upp system för distansförsäljning. De föreslagna bestämmelserna medför emellertid att systemen måste utvecklas och kompletteras. Såväl för dessa företag som för dem som vill nyetablera sig på marknaden kan bestämmelserna således medföra ett visst merarbete och vissa kostnader. Först och främst handlar det om att anpassa informationen vid mark- nadsföringen till lagens krav. Inte minst med tanke på ångerrättens ut- formning vid denna typ av distansavtal kan dock merkostnaderna bedö- mas bli relativt begränsade. Ändringar i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen Den föreslagna förlängningen av preskriptionstiden vid reklamation av fel kommer sannolikt innebära en mindre ökning av antalet reklamatio- ner. Möjligen kan den även ge upphov till ett något ökat antal tvister angående fel på varor och hos tjänster och därigenom öka antalet mål vid de allmänna domstolarna och .