prop · GR03123 · 2004-03-24 00:00:00 — Vad som föreskrivs om krav på innehav av försäkring eller annat lik- värdigt arrangemang i punkt 4 grundar sig på 4 § tredje stycket tredje meningen järnvägssäkerhetslagen och artikel 9 i direktiv /18/EG. Enligt andra stycket gäller en licens eller motsvarande tillstånd utfärdat i en annan EES-stat eller i utan ytterligare prövning direkt i Sve- rige. För att få utföra trafik här i landet krävs emellertid, i likhet med vad som gäller för svenska järnvägsföretag, också ett säkerhetsintyg enligt 3 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.3.2. 3 kap. 3 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 32 i direktiv /14/EG. Av första stycket framgår under vilka förutsättningar säkerhetsintyg får beviljas. En förutsättning är att den sökande redan innehar licens. Detta framgår av att det i bestämmelsen talas om järnvägsföretag, vilka per definition har licens (se 1 kap. 4 §). Därutöver krävs att sökanden kan anses uppfylla de allmänna säkerhetskraven i 2 kap. samt i de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen och använder sådana fordon som upp- fyller kraven i 2 kap. Säkerhetskraven i 2 kap. 15 §§ motsvarar i princip nu gällande rätt enligt järnvägssäkerhetslagen. Järnvägsföretag skall, för att få säkerhetsintyg, även visa att det genom försäkring eller annat lik- värdigt arrangemang har täckt den skadeståndsskyldighet som kan upp- komma till följd av just den trafik som intyget gäller. Säkerhetsintyget ges med nödvändighet med vetskap om vilken slags trafik som skall bedrivas och på vilka linjer. Eftersom intyget således är mer specificerat än en licens, som ju är generell och giltig i hela EES och i , kan också kravet på försäkring vara mer specificerat än det som följer av 2 § 4. Detta hindrar inte att kraven ofta, kanske i normalfallet, är sammanfallande. Enligt andra stycket får kraven anpassas till verksamhetens art och omfattning. Det skall framgå av intyget vilka lättnader som gällt och vilka begränsningar som därför gäller för den verksamhet intyget avser. Bestämmelsen har behandlats närmare i avsnitt 11.3.3. 3 kap. 4 § I bestämmelsen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anges i vilka fall ett järnvägsföretag i stället för licens och säkerhetsintyg kan ansöka om särskilt nationellt tillstånd att bedriva järnvägstrafik. I princip gäller samma krav som för licens och säkerhetsintyg. Skillnaden är att tillsynsmyndigheten får anpassa kraven till verksamhetens art och omfattning. Det särskilda tillståndet är inte giltigt inom EES eller i , utan gäller enbart i . Ett företag som har beviljats särskilt tillstånd kan således inte med stöd av detta ansöka om säkerhetsintyg för att utföra trafik utom gränser. I första stycket anges i vilka fall särskilt tillstånd kan meddelas. Den möjlighet till särskilt tillstånd som anges i punkt 1 omfattar sådan persontrafik som bedrivs på , och annan lik- artad verksamhet. Undantaget i direktiv /440/EEG och 2001/13/EG från direktivens tillämpningsområde för regional godstrafik, har angivits i punkt 2. Punk- ten omfattar också den som äger en kortare sträcka järnvägsinfrastruktur och som transporterar gods för eget bruk på denna, dvs. undantaget i artikel 1.2 d i direktiv /18/EG i dess lydelse enligt direktiv /13/EG. Enligt punkt 3 kan särskilt tillstånd ges för den som endast utför trafik för att utföra spårunderhåll. I punkt 4 anges möjligheten att ge särskilt tillstånd för museitrafik eller liknande. Genom bestämmelsen utnyttjas undantagen i artikel 1.2 a, c och d i direktiv /18/EG i dess lydelse enligt direktiv /13/EG. Av andra stycket framgår att kraven får anpassas till verksamhetens art och omfattning. Det skall framgå av tillståndet vilka lättnader som gällt och vilka begränsningar som därför gäller för den verksamhet tillståndet avser. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.3.4. Tillstånd för verksamhetsutövare som organiserar järnvägstrafik 3 kap. 5 § Paragrafen reglerar tillståndskravet för den som avser att enbart organi- sera järnvägstrafik, det vill säga den verksamhetsutövare som endast sva- rar för planering och trafikupplägg. Den som avses i denna bestämmelse utför alltså inte själv järnvägstrafik, dvs. svarar för själva dragningen av tåg, utan svarar endast för att organisera trafikupplägget. Auktorisationen är ett krav för att kunna ansöka om infrastrukturkapacitet. Rikstrafiken omfattas inte av kravet på auktorisation. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.4. 3 kap. 6 § Paragrafen anger vilka krav som skall vara uppfyllda för att auktorisation skall kunna beviljas. Enligt paragrafen är det endast den som har ett all- männyttigt eller kommersiellt intresse av att organisera järnvägstrafik som får beviljas auktorisation. Bestämmelsen har sin grund i artikel 16.1 i direktiv /14/EG, vilken medger att även andra verksamhetsutövare än järnvägsföretag får ansöka om infrastrukturkapacitet. I artikel 2 b i direktivet anges exempel på vad som kan utgöra en fysisk och/eller juri- disk person som har ett allmännyttigt eller kommersiellt intresse av att bedriva järnvägstrafik, nämligen myndigheter enligt rådets förordning (EEG) nr 1191/691 och befraktare, speditörer samt operatörer för kombinerade transporter. De krav som i övrigt skall vara uppfyllda enligt paragrafen motsvarar de krav som gäller för licens enligt 2 § 3, dvs. auktorisation får beviljas den som med hänsyn till yrkeskunnande, ekonomisk förmåga och gott anseende anses vara lämplig att organisera järnvägstrafik. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.4. 3 kap. 7 § Av bestämmelsen framgår att den som förvaltar järnvägsinfrastruktur eller driver anläggningar som hör till infrastrukturen skall ha tillstånd till att bedriva sådan verksamhet i enlighet med de krav som anges i lagen. Även trafikledning ingår i ansvaret för järnvägsinfrastruktur. Sådan verk- samhet får således inte utföras utan tillstånd. I förarbetena till järnvägs- säkerhetslagen (prop. 1990/91:1, s. 31) redogörs för vad som avses med bl.a. trafikledning i järnvägssäkerhetslagens mening. Innehållet i den beskrivningen är relevant även för denna bestämmelse. Trafikledning innefattar enligt denna redogörelse tidtabellsplanering och trafik- ledningsverksamhet. Sistnämnda verksamhet utövas av centralt placerade tågledare eller av tågklarerare som styr trafiken med hjälp av det s.k. fjärrblockeringssystemet eller är placerade vid olika stationer. I ansvaret för att förvalta järnvägsinfrastruktur ingår befogenheten att tilldela kapacitet på järnvägsinfrastrukturen och att fastställa de infra- strukturavgifter som får tas ut. Dessa funktioner skall enligt direktiv /14/EG ligga hos infrastrukturförvaltaren och denne skall vara obe- roende i förhållande till samtliga järnvägsföretag. omfattas inte av kravet på tillstånd. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.5. 3 kap. 8 § 1 Rådets förordning (EEG) nr 1191/69 av om medlemsstaternas åtgärder i fråga om allmän trafikplikt på järnväg, väg och inre vattenvägar (EGT L 56, 28.6.1969, s. 1). Förordningen senast ändrad genom förordning (EG) nr 1893/91 (EGT L 169, 29.6.1991, s. 1). Av första stycket framgår vilka förutsättningar som gäller för att kunna bevilja tillstånd till att förvalta infrastruktur. De krav som ställs på en infrastrukturförvaltare är i princip desamma som gäller enligt 4 § järnvägssäkerhetslagen. En infrastrukturförvaltare skall i princip uppfylla de villkor som gäller för att bevilja ett järnvägsföretag licens och säkerhetsintyg enligt 2 och 3 §§. Förutsättningarna att bevilja tillstånd för att bedriva järnvägsinfra- struktur styrs inte av bestämmelserna i direktiven. Det innebär att det finns möjlighet att anpassa kraven med hänsyn till verksamhetens art och omfattning, vilket framgår av andra stycket. Det skall framgå av tillstån- det vilken anpassning som gjorts och givetvis för vilken verksamhet till- ståndet gäller. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.5. 3 kap. 9 § Paragrafens första stycke motsvarar 7 § järnvägssäkerhetslagen. Tillstån- den bör alltjämt kunna förenas med villkor. Givetvis bör generella krav inte utformas som villkor utan anges i tillsynsmyndighetens föreskrifter. Däremot kan det finnas skäl att meddela individuellt bestämda villkor även för de verksamhetsutövare som för vissa verksamheter inte behöver tillstånd, dvs. Möjligheten att förena tillstånd med villkor gäller inte beträffande licens. Andra stycket fyller delvis samma syfte som 15 § järnvägssäkerhets- lagen och har även sin grund i kraven på omprövning av tillstånd i direk- tiv 95/18/EG. Ytterst vilar ansvaret för säkerhet m.m. hos verksamhets- utövarna. Det ingår givetvis i tillsynsmyndighetens uppgifter att över- vaka att verksamheter bedrivs i enlighet med gällande tillstånd, men det ankommer i första hand på verksamhetsutövaren att se till att relevanta förändringar i verksamheten kommer till myndighetens kännedom. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 11.6. 4 kap. 1 § Genom paragrafen genomförs artiklarna 4, 6.1 och 9.4 i direktiv /440/EEG i dess lydelse enligt direktiv /12/EG. Bestämmelserna syftar till att säkerställa insyn i ekonomiska förhållanden beträffande vissa verksamheter och att motverka diskriminerande s.k. kors- subventionering mellan verksamheter. Bestämmelserna berör företag som bedriver flera verksamheter i samma juridiska person, exempelvis företag som oftast efter särskilt medgivande, se 6 kap. 2 §, både bedriver järnvägstrafik och tillhandahåller järnvägsinfrastruktur. Dessa företag skall ha en öppen och tydlig redovisning av de olika verksam- heterna och får inte överföra utbetalade offentliga stöd mellan vissa verk- samheter. Bestämmelserna torde främst träffa vissa godsföretag som både bedri- ver godstrafik och tillhandahåller godsterminaltjänster med tillhörande infrastruktur. Även andra järnvägsföretag som bedriver blandad verk- samhet inom järnvägsbranschen berörs, exempelvis IBAB på Inlands- banan. I paragrafen anges de grundläggande särskilda redovisningsregler som företag, som bedriver flera olika verksamheter, skall iaktta. Av första stycket framgår att järnvägsföretag från annan verksamhet skall särredo- visa verksamhet som avser godstransporter eller förvaltning av järn- vägsinfrastruktur. I andra stycket anges att infrastrukturförvaltare skall separat från annan verksamhet redovisa transporttjänster. Den särskilda redovisning som skall upprättas skall ske utöver ordina- rie årsredovisning. Hur den särskilda redovisningen skall vara utformad bör framgå av de föreskrifter som regeringen eller tillsynsmyndigheten med stöd av 3 § får meddela. Enligt tredje stycket får offentligt stöd som utbetalas till dessa verk- samheter inte användas i annan verksamhet än den det utbetalats till. Offentligt stöd som utbetalas till persontransportverksamhet skall dess- utom redovisas separat i bokföringen för denna verksamhet. Med offent- ligt stöd avses sådant direkt ekonomiskt stöd som det allmänna ger till viss verksamhet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12. 4 kap. 2 § Av bestämmelsen framgår att järnvägsföretag som bedriver musei- järnvägs- eller veterantågstrafik inte är skyldiga att följa redovisnings- bestämmelserna. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 12. 4 kap. 3 § Genom bemyndigandet, som begränsats i enlighet med vad Lagrådet föreslagit, kan regeringen eller tillsynsmyndigheten t.ex. ange hur bok- föringen och redovisningen skall vara utformad. 5 kap. Rätt att utföra och organisera trafik på järnvägsnät 5 kap. 1 § Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, upplyser i första stycket att regeringen meddelar föreskrifter om rätten att bedriva persontrafik på järnvägsnät som förvaltas av staten. Så sker också , genom förordningen (1996:734) om statens spåranläggningar. Rege- ringens bestämmanderätt är inskränkt bara på det sätt som anges i 2 §. I andra stycket anges att en privat infrastrukturförvaltare själv bestämmer vem som får utföra persontrafik på dennes järnvägsnät. För- valtarens rätt begränsas i detta avseende endast på sätt som anges i 2 §. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. 5 kap. 2 § Bestämmelsen, genom vilken artikel 10.1 i direktiv /440/EEG i dess lydelse enligt direktiv /12/EG genomförs beträffande persontrafik, reglerar trafikeringsrätten för internationell persontrafik på hela järn- vägsnätet i . Innehållet i paragrafen motsvarar vad som gäller för trafik på statens spåranläggningar enligt 13 § förordningen om statens spåranläggningar och på övrig järnvägsinfrastruktur i enligt lagen (1997:756) om tilldelning av spårkapacitet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. 5 kap. 3 § Av första stycket framgår vem som har rätt att utföra godstrafik på svenska järnvägsnät, dvs. både järnvägsnät som förvaltas av staten och annan järnvägsinfrastruktur. Bestämmelsen innebär att kraven på marknadstillträde för internationell godstrafik enligt artikel 10.13 och 10.8 samt artikel 10 a i direktiv /440/EG i dess lydelse enligt direktiv /12/EG genomförs direkt i svensk rätt, utan att den möjlighet att avvakta med marknadsöppnandet som direktivet medger utnyttjas. Rätt att bedriva godstrafik på järnvägsnät tillkommer järnvägs- företag med säte i , annan EES-stat eller . En verksam- hetsutövare måste ha beviljats licens antingen i eller i den stat där denne har sitt säte. Verksamhetsutövaren skall därutöver ha beviljats säkerhetsintyg i . I andra meningen regleras rätten till s.k. cabotage, dvs. rätten att lasta, transportera och lossa gods inom landet. I rätten att bedriva godstrafik på järnväg ligger även rätten till cabotage. Även ett järnvägsföretag med säte i annan EES-stat eller skall ha en sådan rätt, under förut- sättning att motsvarande rätt medges ett svenskt järnvägsföretag i den stat där järnvägsföretaget har sitt säte. I andra stycket regleras den auktoriserades rätt att trafikera svenska järnvägsnät för godstrafik. Rätten innebär att den auktoriserade verksam- hetsutövaren kan ansöka om infrastrukturkapacitet för sin verksamhet enligt 6 kap. För den auktoriserade verksamhetsutövare som inte har säte eller hemvist i gäller denna trafikeringsrätt endast om en motsva- rande rätt finns för en svensk verksamhetsutövare i den auktoriserades hemland. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. 5 kap. 4 § Paragrafen anger de undantag från rätten att utföra eller organisera gods- trafik enligt 3 § som enligt artikel 1.3 i direktiv /14/EG får göras. sådan rätt gäller inte på sådana fristående järnvägsnät som är avsedda att enbart användas för personbefordran i stads- och förortstrafik, såsom t.ex. det järnvägsnät som utgör. Den gäller inte heller på sådan privatägd järnvägsinfrastruktur som endast används av ägaren till järnvägsinfrastrukturen för egen godstrafik. Denna punkt tar sikte på industrispår. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 13. 6 kap. 1 § Genom bestämmelsen, som delvis utformats efter Lagrådets påpekanden, genomförs artiklarna 4.6, 14.1, 16.1, 18.1 och 19.1 i direktiv /14/EG. Enligt första stycket tillförsäkras den som har rätt att utföra och organisera person- och/eller godstrafik enligt 5 kap. en rätt att få sin ansökan om infrastrukturkapacitet behandlad. Det är infrastruktur- förvaltaren som ansvarar för tilldelningen av infrastrukturkapacitet på det egna järnvägsnätet och denne åläggs en skyldighet att behandla samtliga ansökningar från behöriga sökande och utifrån dessa upplåta kapacitet på sitt järnvägsnät. Enligt artikel 14.1 i direktiv /14/EG skall denna tilldelning ske på ett konkurrensneutralt och icke-diskriminerande sätt. Av bestämmelsen framgår också att infrastrukturförvaltaren skall ta ut avgift för upplåtelsen. Detta skall göras i enlighet med de principer som anges i 7 kap. Såsom Lagrådet påpekar bör bestämmelsen i artikel 4.6 i direktivet om att infrastrukturförvaltarna skall beakta den konfidentiella naturen hos företagsinformation som en sökande har tillhandahållit beaktas i lagen. Så sker i andra stycket i förevarande paragraf. Vid bl.a. eventuella för- handlingar om särskilda avgifter kan sådan känslig information lämnas. Bestämmelsen avser att säkerställa att sådana upplysningar inte miss- brukas. De erhållna uppgifterna skall behandlas med den försiktighet som krävs med hänsyn till upplysningarnas innehåll. Bestämmelser om ansvar för den som bryter mot tystnadsplikt finns i . Mot- svarande sekretess som enligt 2 § sekretessförordningen (1980:657) och punkt 122 bilagan till förordningen är föreskriven för Tågtrafik- ledningen i fråga om banfördelning bör i fortsättningen gälla . Enligt tredje stycket är det infrastrukturförvaltaren som ansvarar för att kapacitetstilldelningen sker i enlighet med fastställd tidsplan. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer skall meddela närmare före- skrifter om innehållet i tidsplanen i enlighet med direktivet (jfr. 25 §). Innehållet i tidsplanen för tilldelningsförfarande anges i bilaga III till direktivet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14. 6 kap. 2 § Av bestämmelsen framgår att ett järnvägsföretag eller ett auktoriserat företag inte får ansvara för tilldelning av infrastrukturkapacitet eller fast- ställande av avgifter. Kravet på oberoende följer bl.a. av artikel 6.3 i direktiv /440/EEG i dess lydelse enligt direktiv /12/EG. Som framgår av artikeln är dock det väsentliga att ett rättvist och icke-diskri- minerande tillträde till infrastrukturen kan upprätthållas, men att ett visst utrymme finns för att tillåta andra organisatoriska strukturer. Av redo- visningsbestämmelserna i direktivet framgår att samma företag i vissa fall kan ha båda typer av uppgifter. För t.ex. vissa mindre industrispår vore det också orimligt att kräva att uppgifterna hanterades av varandra helt oberoende aktörer. Det finns därför en möjlighet för tillsyns- myndigheten att bevilja undantag i särskilda fall, under förutsättning att det finns garantier för att tilldelning av kapacitet och fastställande av avgifter kan ske på ett icke-diskriminerande sätt. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.1. 6 kap. 3 § Genom bestämmelsen genomförs artikel 22.3-4, 23.2 samt 24.2 i direktiv /14/EG. Av första stycket framgår att infrastrukturförvaltarna har en skyldighet att för sina respektive järnvägsnät göra bedömningar av vilka typer av transporttjänster som kan bli aktuella på infrastrukturen och planera för detta. Infrastrukturförvaltarna måste härvid också beakta att det kan komma in ansökningar efter det att ansökningstiden löpt ut, s.k. ad hoc- ansökningar. Om det kan förväntas att ad hoc-ansökningar kommer att ges in, skall kapacitet reserveras för sådana ansökningar. För det fall att alla ansökningar inte kan tillgodoses i enlighet med sökandenas önske- mål skall infrastrukturförvaltaren tilldela kapacitet med hjälp av s.k. extra avgifter (se 7 kap. 3 §) eller i enlighet med de prioriteringskriterier han har ställt upp i sin beskrivning av järnvägsnätet, se 5 §. Prioriteringskriterierna kan innebära att infrastrukturförvaltaren vid kapacitetskonflikter t.ex. prioriterar allmännyttiga tjänster eller gods- transporter. Kriterierna måste vara utformade på ett sätt som medför ett samhällsekonomiskt effektivt utnyttjande av infrastrukturen, dvs. att den trafik som representerar det minsta samhällsekonomiska nyttobortfallet bör vara den som får träda tillbaka när samtliga önskemål inte kan till- godoses. En förutsättning är alltjämt att tilldelningen sker på ett kon- kurrensneutralt och icke-diskriminerande sätt (se 1 §). Det går också att kombinera avgifter med prioriteringskriterier. Man kan tänka sig situationen att en extra avgift tagits ut för överbelastad infrastruktur enligt 7 kap. 3 § första stycket, men att konfliktsituationen trots detta kvarstår. Fler sökanden än som får plats på infrastrukturen är beredda att betala den extra avgiften. I detta läge har infrastruktur- förvaltaren möjlighet att använda sig av prioriteringskriterier. Det för- utsätter givetvis att infrastrukturförvaltaren har angett sådana kriterier i sin beskrivning av järnvägsnätet. I andra stycket anges att infrastruktur får reserveras för viss järnvägs- Härmed avses i första hand järnvägstrafik med vissa tekniska egenskaper, som exempelvis höghastighetståg. Sådan reservation förut- sätter dock att alternativ järnvägsinfrastruktur finns och får inte hindra annan trafik om denna har de tekniska egenskaper som krävs. Om infra- struktur reserveras skall det anges i beskrivningen av järnvägsnätet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14. 6 kap. 4 § Paragrafen, som har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, genom- för artikel 15.1 och 4 samt, tillsammans med 9 §, artikel 18.2 i direktiv /14/EG. Av paragrafen framgår att infrastrukturförvaltare skall samarbeta för att kunna tillhandahålla och tilldela infrastrukturkapacitet effektivt på mer än ett järnvägsnät. I direktivet anges i artikel 18 beträffande dessa tåglägen för internationell trafik att anpassningar skall göras senare, dvs. under tågplaneprocessen, endast om det är absolut nödvändigt. I arti- kel 15.1 nämns att infrastrukturförvaltarna vid planeringsarbetet särskilt skall beakta internationell godstrafik. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.2. 6 kap. 5 § Genom paragrafen genomförs artiklarna 3 och 22.6 i direktiv /14/EG. I första stycket regleras infrastrukturförvaltarens skyldighet att upprätta en beskrivning av det järnvägsnät han råder över och ramarna för vad denna järnvägsnätsbeskrivning skall innehålla. Syftet med järnvägsnäts- beskrivningen är att säkerställa inflytande och insyn över villkoren och icke-diskriminerande tillträde till järnvägsinfrastrukturen. Järnvägsnäts- beskrivningen skall innehålla all information som kan anses nödvändig för att utnyttja tillträdesrätten. Den skall ange tillgänglig infrastruktur och villkor för tillträde till infrastrukturen samt de förfaranden och krite- rier för fördelning av kapacitet förvaltaren avser att tillämpa. Som fram- går av 1 § skall dessa kriterier vara utformade så att tilldelningen sker på ett konkurrensneutralt och icke-diskriminerande sätt. Av 3 § första stycket framgår att tillämpning av kriterierna skall medföra ett samhälls- ekonomiskt effektivt utnyttjande av infrastrukturen. En sådan tillämpning innebär att den trafik som representerar det minsta samhällsekonomiska nyttobortfallet bör vara den som får träda tillbaka när samtliga önskemål inte kan tillgodoses. Enligt artikel 22.5 i direktivet skall betydelsen av godstrafiktjänster beaktas i tillräcklig grad när prioriteringskriterier bestäms. I bilaga I till direktivet anges vidare utförligt vilken information som järnvägsnätsbeskrivningen skall innehålla. Det ankommer på rege- ringen eller tillsynsmyndigheten att reglera dessa frågor i föreskrifter (se 25 §). Enligt andra stycket krävs att järnvägsnätsbeskrivningen tas fram efter samråd med berörda parter, såsom de som har ansökt om infra- strukturkapacitet. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.2. 6 kap. 6 § Bestämmelsen genomför artikel 25 och 26 direktiv /14/EG. Paragrafen anger de krav som ställs på en infrastrukturförvaltare i samband med att denne förklarat viss del av infrastrukturen överbelastad. Infrastrukturförvaltaren skall då göra en kapacitetsanalys i syfte att få fram orsakerna till att ansökningarna om infrastrukturkapacitet inte kan tillgodoses och föreslå åtgärder för att kunna tillmötesgå fler ansök- ningar. Kapacitetsanalysen skall avslutas från det att infrastrukturen förklarats överbelastad. Vidare innehåller bestämmelsen krav på infrastrukturförvaltaren att upprätta en kapacitetsförstärknings- plan. Denna skall upprättas efter samråd med användare av den relevanta järnvägsinfrastrukturen. Den närmare regleringen av förfarandet har överlämnats till regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, till- synsmyndigheten, se 25 §. Om det finns en upprättad och godkänd kapacitetsförstärkningsplan och denna plan håller på att genomföras behöver någon ny kapacitets- analys och kapacitetsförstärkningsplan inte göras. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 14.2. 6 kap. 7 §