prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — Visserligen kan de bestämmelser som före- slagits i det föregående om individuell försäkring i det väsentliga tillämpas också vid ka-försäkring, men försäkringarnas avvikande kon- struktion medför att vissa modifikationer bör göras. Som har nämnts bör liksom vid gruppförsäkring varje enskild försäk- rad anses som försäkringstagare i fråga om rätten till försäkringsersätt- ning och förfoganden över försäkringen. Detta gäller oavsett om man anser att det tecknas en särskild försäkring för varje anställd eller en gemensam försäkring för samtliga anställda i företaget. Det är alltså den försäkrade som har den grundläggande rätten till ersättning från försäkringen, och de regler om förmånstagarförordnande, överlåtelse och pantsättning som har föreslagits för individuell försäkring skall tillämpas på förfoganden från den försäkrades sida, inte på åtgärder som vidtas av arbetsgivaren. Att en förvärvare av företaget övertar den tidigare arbetsgivarens roll som försäkringstagare i förhållande till försäkringsbolaget kan inte anses innebära någon överlåtelse av försäk- ringen i lagens mening. Vad förvärvaren övertar är huvudsakligen förpliktelser, medan förmånerna enligt försäkringsavtalet tillkommer de försäkrade. Liksom i fråga om gruppförsäkring behövs emellertid ett par special- regler om förfogande över ka-försäkring. När arbetsmarknadens parter avtalar om en försäkring har de ett bestämt skyddsbehov för ögonen, oftast för den anställde själv eller, vid tjänstegrupplivförsäkring, för dennes maka och underåriga barn. och promemorian föreslagit bör man därför även i ka-försäkringen kunna förbjuda de enskilda att överlåta eller pantsätta sin rätt enligt en ka- försäkring. Bland annat har en arbetsgivare ofta ett självständigt intresse av att de anställda verkligen själva uppbär de olika ersättningar som de tillförsäkrats och inte hamnar i ett läge där de trots försäkringen saknar medel för sin försörjning. För denna ordning talar också sådana mera praktiska argument som har anförts för gruppförsäkringens del. Vad slutligen angår förhållandet till borgenärerna innebär konstruktionen att varje försäkrad är försäkringstagare i fråga om rätten till försäkrings- ersättning och att försäkringen i princip inte under några omständigheter kan tas i anspråk för arbetsgivarens skuld. I fråga om utmätning m.m. för den försäkrades skulder bör reglerna om individuell försäkring kunna tillämpas, med den ändringen att vad som gäller om försäkringstagaren här i stället avser den försäkrade. Över huvud taget synes några särregler för kollektivavtalsgrundad personförsäkring inte befogade i detta avseende. Här bör lagen alltså helt hänvisa till bestämmelserna om individuell försäkring. När det gäller kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring är att märka att trygghetsförsäkring mot arbetsskada (TFA) visserligen är konstruerad som en ansvarsförsäkring men i realiteten fungerar som en olycksfalls- försäkring för den anställde. Som LO och TCO har framhållit bör en konsekvens av detta vara att utfallande belopp är skyddat mot utmätning Prop. 2003/04:150 i samma mån som belopp från en olycksfallsförsäkring. bör tas upp i avsnittet om kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring. Vid ka-försäkring är det vanligt att ett särskilt belopp utgår till dödsboet efter den försäkrade för att täcka kostnader i samband med begravningen. Beloppet betecknas i försäkringsvillkoren vanligen som begravningshjälp och dödsboet är enligt villkoren då i allmänhet förmånstagare till beloppet. Även vid gruppförsäkring och individuell försäkring före- kommer på motsvarande sätt att försäkringsbelopp skall användas till begravningskostnader. Det förekommer också att begravningshjälp betalas på grund av en utfästelse från en arbetsgivare. Det är rimligt att belopp som betalas ut till ett dödsbo i de fall som har beskrivits till viss del är skyddade mot utmätning. En särskild bestämmelse om detta bör därför tas in i utsökningsbalken. Gränsen för utmätningsfriheten kan lämpligen bestämmas till ett belopp motsvarande det prisbasbelopp som gäller för dödsåret. 12 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Regeringens förslag: Lagen skall träda i kraft . När det gäller skadeförsäkringar skall de nya bestämmelserna tillämpas på avtal som ingås efter ikraftträdandet och äldre lag fortsätta att gälla för gamla avtal. I viss omfattning skall den nya lagen tillämpas också på avtal om personförsäkringar som ingåtts före ikraftträdandet. De nya bestämmelserna om information skall sålunda gälla också för gamla avtal men för uppsägning och förlängning av avtalet skall i princip äldre lag tillämpas på gamla avtal såvida försäkringen inte förnyats efter ikraftträdandet. På motsvarande sätt skall det beträffande begränsningar i försäkringsbolagets ansvar bli avgörande om försäk- ringen förnyats efter ikraftträdandet. Om en tillämpning av äldre rätt skulle leda till resultat som är uppenbart oskäligt mot försäkrings- tagaren, skall dock den nya lagen tillämpas i stället. Såvitt angår premien skall det avgörande vara om premien skall erläggas efter ikraftträdandet. I fråga om förfogande över försäkringen och skyddet mot borgenärerna skall avgörande vara för- fogandet respektive utmätningen eller konkursen sker. För skaderegle- ringen skall det avgörande vara tidpunkten för försäkringsfallet. Promemorians förslag: Promemorians förslag till övergångsreglering var mera komplicerat och innebar att den nya lagen i större utsträckning skulle tillämpas på gamla avtal (se promemorian s. 205 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har godtagit prome- förslag. Främst från försäkringshåll har framhållits att det är angeläget att den nya lagen generellt tillämpas bara på nya avtal. Skälen för regeringens förslag: Försäkringsbolagen har understrukit att man behöver ett betydande rådrum för att på olika sätt förbereda anpassningen efter den nya lagen. Med tanke på den föreslagna lagens omfattning och de nyheter den innebär särskilt för den individuella per- sonförsäkringens och den kollektiva försäkringens del anser regeringen det rimligt att lagen träder i kraft först . Vad angår övergångsbestämmelsernas utformning har från försäkrings- branschens sida understrukits vikten av att den nya lagen tillämpas endast på avtal som träffats efter lagens ikraftträdande. Enligt rege- ringens mening får denna fråga bedömas olika vid skadeförsäkring och vid personförsäkring. Huvudprincipen här liksom vid annan liknande lagstiftning är att ny lag bör tillämpas bara på avtal ingångna efter lagens ikraftträdande. Såvitt angår individuell skadeförsäkring bör denna regel gälla i de allra flesta hänseenden. Konsumentförsäkring avtalas mestadels på vanligen och de nya bestämmelserna om individuell konsumentförsäkring skiljer sig inte i några väsentliga hänseenden från KFL:s reglering. Det innebär inte någon nämnvärd nackdel från konsumentsynpunkt om man följer huvudregeln och i allmänhet låter bestämmelserna få tillämpning bara på avtal som sluts eller förnyas efter ikraftträdandet, en ståndpunkt som stämmer med kommitténs och prome- förslag och lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Beträffande individuell företagsförsäkring innebär regeringens förslag att FAL:s reglering i väsentliga delar förs vidare i den nya lagen, och det saknas därför tillräckliga skäl att tillämpa denna på äldre försäkringar. Också här bör det avgörande bli om en sådan försäkring har förnyats efter ikraftträdandet. Detsamma bör, såsom föreslagits i promemorian, gälla i fråga om de kollektiva skadeförsäkringarna. Läget är inte helt detsamma i fråga om personförsäkringar. Många av dem sluts , och om äldre rätt skulle gälla för dessa avtal skulle det dröja länge innan reformen slog igenom. Kommittén föreslog därför att vissa regler till skydd för försäkringstagare och andra ersätt- ningsberättigade borde få tillämpning , liksom skett i många andra fall där nya tvingande bestämmelser införts till förmån för konsu- menter bl.a. när KFL tillkom. Resultatet blev mycket utförliga över- gångsregler. I promemorian diskuterades möjligheten att förenkla reglerna. Frågan var om den nya tvingande lagregeln kunde anses rubba viktiga förutsättningar för avtalet, något som fick vägas mot betydelsen av att försäkringstagaren genast fick det skydd som lagen syftade till. Det framhölls att promemorians förslag inte innebar fullt så genomgripande förändringar i rättsläget som kommitténs betänkande om personförsäk- ring. Vidare måste det enligt promemorian vara en vinst att den nya lagstiftningen om kollektiv försäkring blev tillämplig i stället för den tidigare, som var illa anpassad till dessa försäkringstyper. Såvitt gällde kollektivavtalsgrundad försäkring ansågs detta möjligt förutsatt att försäkringsbolagen fick ett tillräckligt rådrum att ändra villkoren. Beträffande gruppförsäkring tedde det sig däremot alltför osäkert om motsvarande lösning ledde till acceptabla resultat; de nya lagreglerna innebar en betydande ändring i rättsläget och försäkringarna syntes i flera avseenden vara så präglade av det gällande regelsystemet att man inte utan vidare borde tillämpa nya tvingande regler på dem. kom alltså att innehålla en ganska utförlig övergångsreglering beträf- fande både individuell personförsäkring och gruppersonförsäkring, i väsentliga delar motsvarande vad kommittén föreslagit. Promemorians förslag i denna del har godtagits av de flesta remiss- instanserna. I åtskilliga avseenden innebär det emellertid att nya tvingande bestämmelser skulle tillämpas på gällande avtal, något som av principiella skäl helst bör undvikas vid en övergångsreglering. Särskilt betänkligt framstår detta i kontraktsförhållanden som de aktuella. Villkor och förbehåll kan vid individuell personförsäkring ha sådan betydelse för premiens storlek eller kanske rent av för försäkringsmöjligheten att ett avsteg från dem kan i väsentlig mån rubba försäkringsbolagets förutsättningar för avtalet. Detsamma kan gälla ändring i vissa lagregler, i vart fall om de är av större praktiskt betydelse i avtalsförhållandet. Enligt regeringens uppfattning är ingrepp i dessa äldre försäkringsavtal motiverade bara när det har särskild vikt från konsumentsynpunkt att de nya reglerna blir tillämpliga. Även frånsett detta kan det vara anledning att på vissa punkter förenkla det ganska komplicerade regel- system som i denna del föreslås i promemorian. Övergångsreglerna rörande individuell personförsäkring bör utformas efter dessa riktlinjer. Det är visserligen rimligt att bestämmelserna om information gäller också äldre försäkringar, men i fråga om uppsägning och förlängning av avtalet och andra regler som avser denna situation bör i princip äldre rätt tillämpas, såvida inte försäk- ringen har förnyats efter ikraftträdandet och därigenom försäkrings- bolaget fått en möjlighet att ändra och villkor så att dessa bättre anpassas till den nya lagstiftningen. På motsvarande sätt bör det beträffande begränsningar i försäkringsbolagets ansvar bli avgörande om försäkringen har förnyats sedan lagen trätt i kraft. Det är tänkbart att det även annars i något undantagsfall kunde verka stötande att tillämpa äldre lagregler, som för länge sedan upphävts, till nackdel för försäkringstagaren när denne åsidosatt en biförpliktelse. För att hindra detta föreslogs i lagrådsremissen en regel om att den nya lagen här skulle tillämpas också på äldre försäkringar om en tillämpning av äldre rätt skulle leda till ett resultat som är uppenbart oskäligt mot försäkringstagaren eller dennes rättsinnehavare. Lagrådet har funnit det principiellt betänkligt att på detta vis i viss mån hålla öppet om gamla eller nya bestämmelser skall tillämpas och lämna åt domstolarna att ytterst avgöra frågan på grundval av ett skälighetsresonemang. Dessutom skulle det praktiska behovet av en sådan regel vara mycket litet, då domstolarna fick förutsättas ytterst sällan finna en tillämpning av lag vara uppenbart oskälig. I den mån 36 § avtalslagen ger möjlighet till jämkning av avtalsvillkor som överensstämmer med lagbestämmelser eller av lagbestämmelser som sådana, kunde det enligt Lagrådet ske utan stöd av en övergångsbestämmelse. Enligt regeringens mening kan det dock finnas ett behov av en sådan övergångsbestämmelse som angetts. Det bör framhållas att vissa bestäm- melser i den äldre lagen bl.a. en tillämpning av prorataregeln vid försummad upplysningsplikt kan leda till klart stötande resultat när de åberopas mot den oaktsamme försäkringstagarens efterlevande. Frågan är därför knappast alldeles opraktisk. Om domstolarna skulle kunna frångå en gällande lagregel med stöd av 36 § avtalslagen en oklar fråga enligt gällande rätt kommer det ändå att i någon mån stå Prop. 2003/04:150 öppet i vad mån äldre eller nyare lag skall tillämpas på försäkrings- Under alla förhållanden finns det goda skäl att genom en särskild lagregel slå fast att det finns en jämkningsmöjlighet i den aktuella situationen. Regeln bör tillämpas bara undantagsvis, när en påföljd ter sig särskilt hård mot försäkringstagaren eller den som annars berörs. Vad angår övriga frågor som behandlas i den nya lagen framstår det som mindre lämpligt att anknyta till en förnyelse av personförsäkringen; det gäller då förhållanden som inte har samma genomgripande betydelse för avtalsförhållandet mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren. Såvitt angår premien bör sålunda det avgörande vara om premien skall erläggas efter ikraftträdandet, i fråga om förfogande över försäkringen och skyddet mot borgenärerna förfogandet respektive utmätningen (eller konkursen m.m.) sker samt i fråga om skadereglering och regressrätt tidpunkterna för försäkringsfallet inträffar. Rörande vissa regler om uppsägning får man i stället anknyta till tiden. Beträffande kollektiv personförsäkring innebär regeringens förslag att försäkringsbolagen kan väntas få god tid på sig att förbereda lagstift- ningen efter ett riksdagsbeslut. Man kan räkna med att avtal om gruppersonförsäkring och kollektivavtalsgrundad personförsäkring i allmänhet kommer att kunna förnyas med ändrade villkor före ikraft- trädandet. Skulle något avtal emellertid inte förnyas, bör motsvarande principer tillämpas som för individuell personförsäkring. Den nya lagstiftningen innebär ett ökat konsumentskydd och en modernisering av regelsystemet, särskilt på personförsäkringens område. En nyhet är att också kollektiv skade- och personförsäkring får en utförlig reglering, ett område där tidigare inga särskilda lagregler gällt. Regleringen anknyter emellertid till stor del till nuvarande villkor. I fråga om individuell konsumentförsäkring på skadeförsäkringsområdet innebär förslaget inte så stora nyheter. I huvudsak samordnas reglerna i KFL med bestämmelserna för andra skadeförsäkringar. När det gäller företagsför- säkring innebär förslaget att försäkringsbolagen får fortsatt stor frihet att utforma försäkringarna. Ett visst ökat skydd ges framför allt till de mindre företag som tecknar försäkringar. I övrigt ansluter reglerna mestadels till den praxis som redan tillämpas. I den mån den nya lagstift- ningen kräver en omarbetning av villkoren, lär detta därför framför allt gälla individuell personförsäkring. Att reglerna anpassas till moderna förhållanden måste te sig som en naturlig och delvis oundviklig utveckling från försäkringsbranschens synpunkt, inte minst med tanke på den stigande internationaliseringen av branschen. En strävan vid utarbetandet av den ny lagen har varit att ge svenska försäkringsbolag goda möjligheter att konkurrera med utländska försäkringsbolag. En viktig nyhet i förslaget är reglerna om försäkringsbolagens infor- mationsskyldighet i mellanhavandet med försäkringstagarna. av information erkänns också allmänt inom försäkringsbranschen. lagregler om information som föreslås, främst när det gäller person- försäkring, är väl i linje med vad som förekommer . För försäkringsbranschen medför regleringen naturligtvis initialt kost- nader för att utarbeta nya försäkringsvillkor där lagstiftningen ändrat läget, utbilda personal m.m. Däremot finns det inte anledning att räkna med att de materiella reglerna i den nya lagen skulle behöva medföra några beaktansvärda kostnadsökningar för försäkringsbranschen. Det finns därmed inte heller anledning att räkna med att försäkringspremierna behöver höjas i någon större grad som en följd av den nya lagstiftningen, lika litet som vid KFL:s ikraftträdande. Den nya lagen bör allmänt sett kunna minska behovet av att anlita domstolarna för att få försäkringsfall reglerade. I de fall domstolarna får pröva försäkringstvister bör en ny lag anpassad till utvecklingen på försäkringsmarknaden kunna bidra till att sänka kostnaden för den rättsliga prövningen jämfört med vad som annars skulle ha varit fallet. Det finns inte anledning att räkna med att den nya lagstiftningen skulle medföra något ökat resursbehov för den offentliga tillsynen över försäk- ringsbranschen. Inte heller finns det skäl att räkna med att de nya reglerna kommer att medföra andra kostnader och annat resursbehov för den statliga eller kommunala sektorn som bör beaktas i detta samman- hang.