prop · GS0355 · 2004-12-29 00:00:00 — Stat som har mottagit framställning om överflyttning är däremot i princip förpliktad att överta verkställigheten. Som villkor gäller dock vissa krav. Överföring av verkställighet kan med få undantag endast ske till det land där den dömda personen har sitt hemvist. Det krävs vidare dubbel straffbarhet (artikel 4 och 5). Även själva förfarandet omgärdas av en detaljerad reglering från det att en framställning ges in till dess att verkställigheten faktiskt sker. Om inte framställningen avslås direkt inleds normalt ett domstolsförfarande där domstolen avgör om hinder mot överflyttning av verkställighet finns och om så inte är fallet, meddelas en ny påföljd. Gäller verkställigheten inte något annat än ett förverkande kan konventionsstaten emellertid överlåta denna prövning åt annan myndighet än domstol. Vid sin prövning är domstolen eller myndigheten bunden av den bevisbedömning som framgår av den ursprungliga domen men skall tillämpa det egna landets påföljdsregler och ersätta den ådömda sanktionen med den påföljd som enligt dess regler skulle ha ådömts för samma brott (artikel 3743). Vissa särskilda bestämmelser om verkställighet av förverkande gäller. Om framställning rörande verkställighet av förverkande av penningbelopp godkänns skall domstol eller myndighet omräkna beloppet till den anmodade statens valuta enligt den växlingskurs som gällde vid tiden för beslutet. I vissa fall får dock domen på förverkande behållas oförändrad. När framställning om verkställighet gäller förverkande av visst föremål, får domstol eller myndighet besluta om förverkande av föremålet endast såvitt enligt den anmodade statens lag sådant förverkande kan ske för samma gärning. Intäkter av förverkande skall betalas till den anmodade staten, men om förverkad egendom är av särskilt intresse kan den återsändas till den anmodande staten om så påfordras (artikel 4547). I fråga om verkställighet av dom som har meddelats i den dömdes utevaro eller av avgöranden som i motsvarar bl.a. ett strafföreläggande gäller att den dömda personen har möjlighet att få målet omprövat i sin helhet, alltså även bevisbedömningen, antingen i domslandet eller i det land som har mottagit framställningen om verkställighet (artikel 2130). Den praktiska tillämpningen av brottmålsdomskonventionen är avsevärt begränsad. Det nämnda förfarandet har ansetts onödigt komplicerat och har tillämpats ytterst sällan, bl.a. på grund av att ett otillräckligt antal länder har tillträtt konventionen. Utöver har endast åtta andra EU-stater tillträtt konventionen. Förverkandekonventionen trädde i kraft för del (prop. 1995/96:49, bet. 1995/96:JuU10, rskr. 1995/96:59, SÖ 1996:19). Konventionen har ratificerats av bl.a. samtliga medlemsstater i EU. Syftet med konventionen är att utveckla samarbetet i fråga om förverkande av utbyte av brott och är avsedd att ge möjlighet till rättsligt samarbete under alla stadier av förfarandet, dvs. från förundersökningsstadiet fram till dess att det finns ett slutligt beslut om förverkande. Konventionen har utarbetats med (se avsnitt 3.3) som förebild. Konventionen innehåller förutom bestämmelser om förverkande också regler om penningtvätt. Den omfattar alla slags brott och särskilt sådana brott som medför stora ekonomiska vinster. Konventionen innehåller två huvuddelar, dels regler som skall gälla nationellt och dels föreskrifter om det internationella samarbetet. När det gäller den första delen föreskrivs att en avtalsstats nationella lag skall ge möjligheter att förverka av brott och föremål som använts som hjälpmedel vid brott. Säkerhetsåtgärder som beslag och liknande skall kunna vidtas. Någon begränsning till vissa brott görs inte i konventionen. I stället har det överlämnats åt parterna att avgöra i vilken utsträckning förverkande bör komma i fråga genom att parterna i samband med tillträdet till konventionen har möjlighet att förklara att tillämpningen av konventionen begränsas till vissa bestämda brott eller vissa kategorier av brott (artikel 2). Enligt artikel 7 skall parterna samarbeta med varandra i största möjliga utsträckning vid brottsutredningar och andra rättsliga förfaranden som avser förverkande av och hjälpmedel. Parterna skall anpassa sin lagstiftning så att det skall vara möjligt såväl att verkställa ett i en annan stat meddelat beslut om förverkande som att vidta säkerhetsåtgärder för att säkra ett framtida förverkande. Detta skall gälla oberoende av om det är fråga om sak- eller värdeförverkande (artikel 13). Parterna skall också lämna varandra hjälp vid identifiering och spårande av egendom som kan vara underkastad förverkande (artikel 8). För förfarandet vid verkställigheten skall enligt artikel 14 lagen i den anmodade staten gälla. En huvudprincip är dock att den anmodade staten skall godta det beslut som har meddelats i den ansökande staten. Någon omprövning under verkställighetsförfarandet av t.ex. den tilltalades skuld får i allmänhet inte ske. Samarbete får enligt artikel 18 vägras bl.a. om den sökta åtgärden skulle strida mot grundläggande principer i den anmodade statens lag. för vägran är även att frågan redan har prövats genom ett lagakraftvunnet avgörande i en annan stat (principen om ne bis in idem). Även i fall den brottslighet med vilken åtgärden har samband inte utgör brott enligt den anmodade statens lag kan samarbete vägras (krav på dubbel straffbarhet). Likaså ges möjlighet att vägra verkställighet om ländernas rättssystem är olika i frågan om sambandet mellan ett brott och vad som kan betecknas som av brott eller som hjälpmedel vid brott. Den anmodade parten kan också i vissa fall vägra att verkställa ett beslut om förverkande om det är fråga om en Prop. 2004/05:55 utevarodom. Enbart den omständigheten att en framställning gäller en juridisk person får inte åberopas som grund för vägran. Konventionen innehåller vidare regler till skydd för tredje mans intressen (artikel 22). Konventionen ger bl.a. utrymme för att avslå en framställning om verkställighet av förverkande, om tredje mans möjligheter att ta till vara sin rätt inte har tillgodosetts. Av artikel 19 följer att den anmodade staten kan skjuta upp verkställigheten om denna kolliderar med ett rättsligt förfarande i den anmodade staten. Enligt artikel 20 föreligger en möjlighet till villkorad eller partiell verkställighet. Artikel 16 innehåller bl.a. regler om maximiförverkande. Finns det en risk för dubbelförverkande, är parterna skyldiga att samråda. I artikel 15 anges att den anmodade parten skall förfoga över den förverkade egendomen i enlighet med vad dess nationella lag föreskriver. Oberoende av om en framställning om verkställighet har gjorts till en annan stat är enligt artikel 16 den ansökande staten oförhindrad att själv söka verkställa beslutet. Artikel 17 gäller möjligheter att ålägga fängelsestraff eller annan inskränkning av friheten i de fall en framställning om förverkande inte kunnat verkställas. Enligt artikel 23 skall varje stat utse en eller flera centralmyndigheter som skall svara för att avge eller motta framställningar. I brådskande fall kan dock direktkontakt med behörig myndighet tas. Enligt artikel 34 skall kostnaderna för förfarandet i regel bäras av den anmodade staten. Regeringen anförde vid ratificeringen av konventionen att målsättningen var att bestämmelserna skulle få en så vidsträckt tillämpning som möjligt och avsikten var att aktivt skulle medverka i samarbetet kring förverkandefrågor och bidra till att utveckla detta område ytterligare. Ratifikationen av förverkandekonventionen utgjorde därför ett naturligt led i det internationella straffrättsliga samarbetet (prop. 1995/96:49 s. 78). Det svenska tillträdet till konventionen har emellertid inte inneburit den ökning av ärenden och därmed de positiva konsekvenserna för rättsväsendet som man hade hoppats på. Det torde tyvärr röra sig om endast ett fåtal ärenden där begär bistånd i förverkandefrågor av andra länder eller där lämnar motsvarande bistånd (se avsnitt 9). Erfarenheterna av de ärenden som har varit måste dock betraktas som goda. Utvecklingen sedan förverkandekonventionen tillkom har inneburit att konventionen inte längre anses vara tillräckligt relevant och användbar i kampen mot bl.a. organiserad brottslighet och penningtvätt. Inom har diskuterats huruvida förverkandekonventionen bör revideras. I anledning av detta har en expertgrupp fått i uppdrag att se över konventionen och förhandlingar pågår nu om större förändringar av konventionen. antog FN en konvention mot olaglig hantering av narkotika och psykotropa ämnen (), vilken syftar till att förstärka det internationella samarbetet och effektivisera insatserna mot den internationella narkotikabrottsligheten. Konventionen innehåller bl.a. krav på att parterna skall kriminalisera förfaranden som innebär hjälp att dölja och omsätta vinster från den illegala narkotikahandeln, dvs. förfaranden som brukar kallas penningtvätt. Konventionen trädde i kraft och för del (prop. 1990/91:127, bet. 1990/91:JuU32, rskr. 1990/91:323, SÖ 1991:41). Den har ratificerats av samtliga medlemsstater inom EU. Enligt artikel 5 skall varje part vidta sådana åtgärder som kan vara nödvändiga för att möjliggöra förverkande av som härrör från narkotikabrott eller egendom motsvarande värdet av sådan och narkotika och psykotropa ämnen, material och utrustning eller andra hjälpmedel som använts eller varit avsedda att användas på något sätt vid narkotikabrott. En anmodad stat skall vidare, ifråga om , egendom och hjälpmedel som befinner sig inom dess territorium, efter utländsk framställning antingen utverka ett förverkandebeslut från de egna myndigheterna och därefter verkställa det eller verkställa utländska förverkandebeslut. Anmodade stater skall också dels vidta åtgärder för att spåra eller identifiera egendom som kan bli föremål för förverkande, dels vidta åtgärder för att förhindra att egendomen förfogas över fram till ett slutligt förverkandebeslut. eller egendom som förverkats av en part skall förfogas över av parten i enlighet med dess nationella lag och administrativa bestämmelser. Vissa möjligheter till överlämnande eller delning av vinningen eller egendomen ges. Narkotikabrottskonventionens bestämmelser om det straffrättsliga samarbetet vid förverkande var i flera avseenden nyskapande och har inspirerat utarbetandet av nya konventioner. FN:s konvention mot gränsöverskridande organiserad brottslighet (Palermokonventionen) antogs och trädde i kraft efter att ha ratificerats av 40 stater. Samtliga EU- stater har undertecknat konventionen, men har endast några få stater inom EU tillträtt den, däribland . ratificerade konventionen och den trädde i kraft för vår del (prop. 2002/03:146, bet. 2003/04:JuU06, rskr. 2003/04:23). Konventionen utgör ett led i det inom FN bedrivna arbetet med att bekämpa den internationella brottsligheten och är ett komplement till narkotikabrottskonventionen. Konventionen innehåller dels bestämmelser om kriminalisering av vissa gärningar, dels regler om internationellt straffrättsligt samarbete. Bestämmelserna om kriminalisering gäller brottstyperna deltagande i en organiserad brottslig sammanslutning, tvätt av av brott, korruption och hinder mot rättvisan (artikel 1). Bestämmelserna om straffrättsligt samarbete gäller bl.a. internationellt samarbete vid frågor om förverkande av av brott eller av egendom, utrustning eller andra hjälpmedel vid brott (artikel 13). I flera avseenden är konventionens reglering av förverkande lik de bestämmelser om förverkande som finns i narkotikabrottskonventionen och förverkandekonventionen. Inför tillträdet gjorde regeringen bedömningen att det inte krävdes Prop. 2004/05:55 några lagändringar för att skulle kunna tillträda konventionen 2002/03:146). Regeringen beslutade att underteckna en överenskommelse med och om tvångsåtgärder och förverkande avseende av brott. Överenskommelsen trädde i kraft (prop. 1989/90:82, bet. 1989/90:JuU30, rskr. 1989/90:264). Parterna skall enligt överenskommelsen bistå varandra i fråga om tvångsåtgärder och förverkande avseende av brott och i brottsutredningar som gäller spårande och återställande av sådan (artikel 1). Verkställighet av beslut om förverkande avser sådana beslut som har fattats av en domstol hos den ansökande parten i syfte att återställa av brott (artikel 7). I den utsträckning som den egna nationella lagstiftningen medger det, skall den anmodade parten enligt artikel 4 vidta alla åtgärder som den anser nödvändiga för att fullgöra framställningar från den ansökande parten. I vissa fall får dock framställning om bistånd vägras, bl.a. om fullgörandet i enlighet med framställningen inte skulle vara tillåten enligt den nationella lagen. Den anmodade parten kan också skjuta upp fullgörandet bl.a. om ett beviljande skulle kunna skada någon annan brottsutredning eller annat rättsligt förfarande. Den verkställda egendomen tillfaller den anmodade parten, om inte parterna kommer överens om annat. Den anmodade parten skall enligt artikel 8 stå för de kostnader som uppstår på dess territorium. Extraordinära kostnader kan bli föremål för särskild överenskommelse mellan parterna. Avtalet med om inbördes rättshjälp i brottmål Regeringen beslutade att underteckna ett avtal med om inbördes rättshjälp i brottmål. Avtalet trädde i kraft (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19, rskr. 1999/2000:216). Enligt artikel 1 åtar sig parterna att lämna varandra rättshjälp i brottmål i enlighet med avtalet. Samarbetet skall bl.a. omfatta åtgärder för att lokalisera, beslagta eller kvarstadsbelägga egendom som utgör av brott samt verkställa beslut som gäller sådan egendom. I artikel 4 anges när en ansökan om rättshjälp får avslås. En ansökan får avslås bl.a. om gärningen inte är straffbar i det anmodade landet, om domsrätt inte hade förelegat under motsvarande förhållanden och om gärningen skulle ha varit preskriberad i det anmodade landet om den begåtts där. En ansökan får också avslås om det rör sig om ett brott som den personen redan blivit fälld, frikänd eller benådad för eller för vilket den anmodade staten har beslutat att inte väcka åtal. I artikel 17 finns bestämmelser om bistånd i fråga om av brott. Den anmodade staten skall på begäran, och i den utsträckning dess lagstiftning tillåter det, verkställa ett beslut om förverkande av av brott som har fattats av en domstol i den ansökande staten. Verkställs ett Prop. 2004/05:55 beslut om förverkande skall den anmodade staten behålla egendomen om inte något annat beslutas i det enskilda fallet. Avtalet med om inbördes rättshjälp i brottmål Regeringen beslutade att underteckna ett avtal med om inbördes rättshjälp i brottmål. Avtalet trädde i kraft (prop. 1999/2000:61, bet. 1999/2000:JuU19, rskr. 1999/2000:216). Av artikel 1 framgår åtagandena, bl.a. att rättslig hjälp skall omfatta samma typ av åtgärder som enligt avtalet med (se ovan). av brott behandlas i artikel 10 och bestämmelserna överensstämmer i huvudsak med regleringen i avtalet med . Rambeslutet innehåller bestämmelser om verkställighet inom EU av beslut om förverkande. Bestämmelserna skall kunna användas när den egendom som har förklarats förverkad finns i en annan medlemsstat inom EU än den medlemsstat där domen eller beslutet har fattats. Tanken är att ingen fysisk eller juridisk person, vars egendom har förverkats, skall kunna undkomma verkställigheten av ett beslut om förverkande inom EU. Samarbetet kring rambeslutet förutsätter ett förtroende för att de beslut om förverkande som skall erkännas och verkställas är fattade i enlighet med principerna om laglighet, subsidiaritet och proportionalitet. Det förutsätter också att de rättigheter som beviljas parter och berörda tredje män i god tro bevaras, men att man ändå försöker förhindra att orättmätiga anspråk från fysiska eller juridiska personer tillgodoses (skäl 9). 4.1 Syfte, definitioner och behöriga myndigheter Rambeslutet syftar enligt artikel 1 till att fastställa de regler som skall gälla när den verkställande staten skall erkänna och på sitt territorium verkställa ett beslut om förverkande som har utfärdats av en domstol i samband med ett straffrättsligt förfarande i den utfärdande staten. Rambeslutet reglerar emellertid inte återlämnande av egendom till dess rättmätige ägare (skäl 15). Artikel 2 innehåller en uppräkning av olika definitioner av betydelse Bestämmelsen anger bl.a. att med begreppet beslut om förverkande avses ett sådant slutligt straff eller sådan slutlig åtgärd som beslutas av domstol efter rättegång på grund av en eller flera brottsliga handlingar och som innebär ett slutligt berövande av egendomen ifråga. Med begreppet egendom skall förstås varje form av egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast, samt juridiska handlingar eller urkunder som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom, vilka enligt beslut av domstolen i den utfärdande staten 1) utgör av ett brott eller motsvarande, vilket helt eller delvis uppgår till värdet av denna Prop. 2004/05:55 , 2) utgör hjälpmedel för ett sådant brott, 3) har förklarats förverkad till följd av tillämpningen i den utfärdande staten enligt någon av de utökade möjligheterna till förverkande som anges i artikel 3.1 och 3.2 i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (det förutsätts att det nämnda rambeslutet antas senast i samband med nu aktuellt rambeslut), eller 4) har förklarats förverkad enligt någon annan bestämmelse om utökade möjligheter till förverkande som finns i den utfärdande statens nationella lagstiftning. Med begreppet förstås varje ekonomisk fördel av brott (kan sålunda bestå av alla former av egendom), och i begreppet hjälpmedel inbegrips all slags egendom som på något sätt, helt eller delvis, har använts eller varit avsedd att användas för att begå ett eller flera brott. I skäl 11 anges att termerna och hjälpmedel innefattar även föremål för brottet ifråga. Artikel 2 definierar också begreppen kulturföremål och förbrott (se avsnitten 4.3 och 4.4). Enligt artikel 3 skall varje medlemsstat underrätta rådets generalsekretariat om vilken eller vilka myndigheter som skall vara behöriga enligt rambeslutet när medlemsstaten är den utfärdande respektive den verkställande staten. Varje medlemsstat får också om organisationen av dess interna system gör det nödvändigt utse en eller flera centrala myndigheter att administrera översändandet och mottagandet av framställningar om verkställighet av beslut om förverkande enligt rambeslutet samt att bistå de behöriga myndigheterna. 4.2Tillämpningsområdet och kravet på dubbel straffbarhet Rambeslutet har ett generellt tillämpningsområde, dvs. det gäller för alla beslut om förverkande oavsett vilket brott personen i fråga har blivit dömd för i samband med beslutet om förverkande. I skäl 7 tydliggörs att rambeslutet är tänkt att vara särskilt effektivt i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. När det gäller kravet på dubbel straffbarhet, dvs. att brottet som har föranlett beslutet om förverkande skall utgöra ett brott också i den verkställande staten har rambeslutet samma konstruktion som rambeslutet om den europeiska arresteringsordern och överlämnande mellan medlemsstaterna och rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Kravet på dubbel straffbarhet får inte ställas upp om den utfärdande staten anser att gärningen som föranlett beslutet om förverkande motsvarar något av de brott som räknas upp i listan i artikel 6.1 och brottet i fråga har ett högsta frihetsstraff i den utfärdande statens lagstiftning. Det är fråga om samma lista på brott som i de två nämnda rambesluten och listan omfattar sålunda flera av de brott som regleras i och som kan resultera i ett förverkande (t.ex. stöld och andra tillgreppsbrott, bedrägeri, penninghäleri och andra ekonomiska oredlighetsbrott samt förfalskningsbrott). Även brott och brottstyper inom den svenska specialstraffrätten omfattas, t.ex. terroristbrott, narkotikabrott, miljöbrott och brott enligt vapenlagen. Efter beslut av rådet skall listan kunna utvidgas eller ändras. 2004/05:55 brottsbeteckningar som anges i listan motsvarar inte alltid brott som i den svenska lagstiftningen har samma beteckning. Det är den utfärdande staten som styr denna prövning genom att ange om brottet omfattas av listan eller inte och den verkställande myndigheten får i sådant fall inte göra en egen bedömning av om brottet är straffbart i den egna staten. Brotten i listan är till viss del harmoniserade inom EU. För de brott som inte omfattas av listan får den verkställande staten kräva dubbel straffbarhet och att brottet i fråga kan ge upphov till förverkande i den verkställande statens lagstiftning, för att verkställighet av beslutet om förverkande skall beviljas. Artikel 8 reglerar de grunder en medlemsstat får åberopa för att inte verkställa ett beslut om förverkande. Verkställighet får vägras om det intyg som skall skickas med beslutet om förverkande saknas, är ofullständigt eller uppenbarligen inte står i överensstämmelse med beslutet om förverkande (punkt 1). Dessutom får verkställighet vägras om inte intyget anger att den dömda personen, som inte inställde sig personligen eller via ett ombud, informerades om förhandlingen eller uppgav att han eller hon inte avsåg att bestrida beslutet om förverkande (punkt 2 e). Vidare anges i punkt 2 a att vägran får ske om verkställigheten skulle strida mot principen om ne bis in idem, dvs. att ingen skall dömas två gånger för samma sak. Den verkställande staten får också enligt punkt 2 b vägra att verkställa beslutet om det brott som ligger till grund för beslutet inte motsvaras av ett brott som ger möjlighet till förverkande i den verkställande staten, under förutsättning att gärningen inte faller in under de brott som räknas upp i listan i artikel 6.1 (dvs. ett krav på dubbel straffbarhet, se ovan avsnitt 4.2). Gäller beslutet om förverkande ett brott som har begåtts helt eller delvis på den verkställande statens territorium eller utanför den utfärdande statens territorium och åtal inte är tillåtet för brottet i den verkställande staten när det har begåtts utanför den statens territorium, kan den verkställande staten också vägra att verkställa beslutet (punkt 2 f). I anslutning till denna vägransgrund skall definitionen i artikel 2 h om förbrott läsas; om de straffrättsliga förfaranden som leder fram till ett beslut om förverkande omfattar ett förbrott, inbegripet penningtvätt, skall med brott i denna vägransgrund avses ett förbrott. I samband med antagandet av rambeslutet avser rådet att avge ett särskilt uttalande i anslutning härtill (se bilaga 3). Den behöriga myndigheten i den verkställande staten får vidare enligt artikel 8 vägra att verkställa ett beslut om förverkande om verkställigheten är preskriberad enligt den verkställande statens lagstiftning och beslutet avser gärningar som omfattas av den verkställande statens egen jurisdiktion (punkt 2 h). Ytterligare vägransgrunder anges i artikel 8. Om det enligt den verkställande statens lagstiftning finns immunitet och privilegier som skulle förhindra verkställigheten av ett nationellt beslut om förverkande av egendomen i fråga, får verkställighet vägras (punkt 2 c). vägras om de rättigheter som innehas av berörda parter, inklusive tredje part i god tro, enligt den verkställande statens lagstiftning gör det omöjligt att verkställa beslutet, se punkt 2 d. I ovan nämnt rambeslut om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (se avsnitt 3.1.3) framgår att medlemsstaterna skall införa regler om s.k. utvidgat förverkande. Ett utvidgat förverkande enligt det nämnda rambeslutet innebär att möjligheterna att förverka egendom skall utökas beträffande personer som gör sig skyldiga till vissa allvarliga brott. Förverkande skall kunna aktualiseras om egendom som tillhör den person som befunnits skyldig till det förverkandeutlösande brottet härrör från den personens brottsliga verksamhet.