prop · GS0355 · 2004-12-29 00:00:00 — Artikel 3.1 i rambeslutet anger specifikt vilka brott som skall vara förverkandeutlösande, t.ex. människohandel och terrorism. För att förverkande skall kunna ske krävs vidare att brottet är av sådan art att det kan ge ekonomisk vinst. Artikel 3.2 ålägger medlemsstaterna att vidta åtgärder för att möjliggöra ett utvidgat förverkande enligt rambeslutet och anger tre olika alternativ för medlemsstaterna att införa sådana bestämmelser om utvidgat förverkande. Enligt artikel 8 i nu aktuellt rambeslut gäller att om beslutet om förverkande inte omfattas av det alternativ som den verkställande staten har antagit enligt artikel 3.2 i det nämnda rambeslutet, skall den verkställande staten verkställa beslutet om förverkande åtminstone i den omfattning som föreskrivs i liknande fall enligt den nationella lagstiftningen (punkt 3). Om beslutet om förverkande avser det fallet att beslutet har fattats med stöd av den utfärdande statens regler om utökade möjligheter till förverkande, vilka inte är kopplade till eller går utöver nämnda bestämmelser om utvidgat förverkande i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott, finns slutligen en generell möjlighet att vägra verkställa det beslutet enligt punkt . För samtliga vägransgrunder gäller att myndigheten i den verkställande staten skall överväga särskilt om samråd skall ske med behörig myndighet i den utfärdande staten innan ett beslut om att vägra erkänna och verkställa beslutet om förverkande fattas. För vissa av vägransgrunderna är ett sådant samrådsförfarande också obligatoriskt (punkt 4). Artikel 8 är inte helt uttömmande i fråga om vilka möjligheter en verkställande stat har att avstå från att verkställa ett beslut om förverkande. Det framgår av artikel 1.2 att rambeslutet inte påverkar skyldigheten att iaktta de grundläggande rättigheterna och grundläggande rättsprinciperna i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen. Vidare framgår av skäl 14 att rambeslutet inte hindrar medlemsstaterna från att tillämpa sina konstitutionella bestämmelser om prövning i laga ordning samt förenings-, tryck- och yttrandefrihet i andra medier. I anslutning härtill avser rådet att göra ett uttalande, där det förklaras att bland de grundläggande rättsliga principerna som rambeslutet hänvisar till, återfinns principer om demokrati, laglighet, jämställdhet, tankefrihet, yttrandefrihet, tryckfrihet samt mötes- och föreningsfrihet (se bilaga 3). Skäl 13 anger slutligen en rätt att vägra verkställa ett beslut om förverkande om det finns skäl att tro att beslutet har utfärdats för att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan Prop. 2004/05:55 skadas av något av dessa skäl. Rambeslutet föreskriver i artikel 4.1 att ett förverkandebeslut skall, tillsammans med ett särskilt upprättat intyg (i vilket särskilda obligatoriska uppgifter anges), översändas direkt till den behöriga myndigheten i en medlemsstat som den utfärdande staten har tillräckliga skäl att anta att den fysiska eller juridiska person mot vilken förverkandebeslutet har utfärdats har egendom eller inkomster i. Avser förverkandebeslutet en specifik egendom får det översändas till en medlemsstat där det finns tillräckliga skäl att anta att egendomen är belägen. Om sådana tillräckliga skäl saknas, får förverkandebeslutet översändas till en medlemsstat där den fysiska person som beslutet avser normalt är bosatt eller när det gäller juridiska personer har sitt registrerade säte. Det medsända intyget skall vara översatt till den verkställande statens officiella språk eller till ett språk som den staten har förklarat sig godta (artikel 19). De behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall enligt artikel 7 erkänna förverkandebeslutet, dvs. godta detta utan ytterligare formaliteter, och skall sedan skyndsamt vidta nödvändiga åtgärder för att beslutet skall kunna verkställas. Myndigheterna i den verkställande staten har exklusiv behörighet att besluta om förfarandet och alla andra åtgärder i samband med verkställigheten, inklusive skälen för att avbryta verkställigheten. Om den verkställande staten inte erkänner principen om juridiska personers straffrättsliga ansvar skall verkställighet mot en juridisk person ändå ske enligt den verkställande statens verkställighetsregler (artikel 12). Om den verkställande staten får in flera förverkandebeslut avseende ett penningbelopp mot samma person och denne inte har tillräckliga resurser i den verkställande staten för att samtliga förverkandebeslut skall kunna verkställas, eller om flera förverkandebeslut avser samma specifika egendom, skall den verkställande staten enligt artikel 11 besluta vilket av förverkandebesluten som skall verkställas. Därvid skall hänsyn tas till samtliga omständigheter i ärendena, bl.a. om egendomen redan har frysts på en utfärdande stats begäran, brottens svårighetsgrad, brottsplatserna samt datumen för förverkandebesluten och tidpunkten för översändandet av dessa till den verkställande staten. Av artikel 5 framgår att verkställighet i vissa fall får sökas i flera medlemsstater . Ett förverkandebeslut som avser viss specifik egendom får översändas till flera medlemsstater för verkställighet, om det finns tillräckliga skäl att anta att egendomen eller olika delar av egendomen är belägna i flera stater eller om verkställigheten på annat sätt kräver åtgärder i flera stater. Avser förverkandebeslutet ett penningbelopp får verkställighet ske i flera medlemsstater om behov för detta finns, t.ex. om pengarna inte har frysts eller om det värde som kan förverkas i den utfärdande staten och ytterligare en verkställande stat inte skulle räcka för att driva in hela det förverkade Följden av att översända ett förverkandebeslut till en annan medlemsstat innebär alltså inte att den utfärdande staten avhänder sig den fortsatta verkställigheten av beslutet, utan verkställigheten kan pågå i den utfärdande staten som den pågår i en eller flera verkställande stater (artikel 14.1). Det sammanlagda värdet från verkställigheterna får dock inte överstiga det belopp som angetts i förverkandebeslutet (artikel 14.2). Om förverkandebeslutet rör en viss specifik egendom får de berörda staterna, om det föreskrivs i dessa staters lagstiftning, komma överens om att verkställigheten får ske genom ett penningbelopp som motsvarar värdet av egendomen. Likaså gäller att ett förverkandebeslut som avser ett penningbelopp skall, om betalning inte erhålls, verkställas mot all egendom som finns att tillgå (artikel 7.2 och 7.3). Kan den dömda personen bevisa att verkställigheten av förverkandebeslutet helt eller delvis har skett i någon stat, skall de berörda myndigheterna enligt artikel 12.2 samråda med varandra. Varje del av förverkandebeslutet som har drivits in i en stat skall dras av från det belopp som återstår att driva in i den verkställande staten. Det nämnda förfarandet gäller också om myndigheten i den utfärdande staten får motta ett penningbelopp som den berörda personen betalar frivilligt efter det att förverkandebeslutet har översänts för verkställighet. Artikel 7.4 anger en annan s.k. omräkningsregel. Om förverkandebeslutet avser ett penningbelopp, får den verkställande staten vid behov räkna om beloppet till den egna statens valuta, med den växelkurs som gällde för förverkandebeslutet. Om verkställighet av förverkandebeslutet inte kan ske får den verkställande staten enligt artikel 12.4 förvandla förverkandet till ett annat straff, inklusive en frihetsberövande påföljd, om den utfärdande staten har gett sitt godkännande till detta i intyget. Artikel 13 anger att amnesti och nåd får beviljas av både den utfärdande och den verkställande staten. Omprövning av förverkandebeslutet får dock endast ske i den utfärdande staten. Den utfärdande staten skall enligt artikel 15 genast informera den verkställande staten om förverkandebeslutet är verkställbart eller om verkställigheten av annan anledning skall dras tillbaka från den verkställande staten. Den verkställande staten skall då genast avbryta verkställigheten av förverkandebeslutet. Den verkställande staten skall å sin sida enligt artikel 17 bl.a. informera den utfärdande staten så snart förverkandebeslutet har verkställts, om den verkställande staten har utnyttjat någon av de vägransgrunder som anges i rambeslutet eller om förverkandebeslutet av andra skäl inte har kunnat verkställas och om den verkställande staten i så fall har tillämpat ett alternativt straff. Det belopp som drivs in vid verkställigheten tillfaller enligt artikel 16 den verkställande staten, om beloppet som härrör från verkställigheten understiger eller motsvarande belopp. Driver den verkställande staten in mer än detta belopp, skall hälften skickas tillbaka till den utfärdande staten. Gäller verkställigheten annan egendom än ett penningbelopp, får den verkställande staten avgöra om egendomen skall säljas och intäkten fördelas enligt vad som har angetts, eller om egendomen i sig skall överföras till den utfärdande staten. Gäller förverkandebeslutet ursprungligen ett penningbelopp får dock den förverkade egendomen överföras endast om den utfärdande staten samtycker till detta. Kan egendomen varken säljas eller överföras, får den förfogas över på annat sätt i enlighet med den verkställande statens Prop. 2004/05:55 nationella lagstiftning (t.ex. förstöras). Omfattar beslutet om förverkande ett kulturföremål som ingår i den verkställande statens nationella kulturarv behöver staten emellertid inte sälja eller återlämna detta föremål till den utfärdande staten. I detta sammanhang skall definitionen av begreppet kulturföremål i artikel läsas. De berörda staterna kan komma överens om annan fördelning i det enskilda fallet än vad som har angetts. Skäl 16 anger att rambeslutet inte påverkar det ändamål för vilket en medlemsstat använder summor som erhålls till följd av rambeslutets tillämpning. Medlemsstaterna får enligt artikel 20 inte begära ersättning av varandra för kostnader som kan ha uppstått i samband med verkställigheten av ett förverkandebeslut. Har emellertid den verkställande staten haft stora eller exceptionella kostnader, kan denna lämna förslag till den utfärdande staten på hur dessa skall kunna fördelas. Den utfärdande staten skall i sådana fall beakta förslaget. 4.5Uppskov, överklagande och regressrätt I artikel 10 finns bestämmelser om att den verkställande staten i vissa situationer får skjuta upp verkställigheten av ett förverkandebeslut. Det första fallet avser den situationen att det, när det gäller verkställighet i flera medlemsstater av ett penningbelopp, finns risk för att det sammanlagda värdet av verkställigheten kommer att överstiga det belopp som anges i förverkandebeslutet. Vidare får verkställigheten skjutas upp bl.a. om någon har överklagat förverkandebeslutet i den verkställande staten, om verkställigheten skulle skada en pågående brottsutredning eller ett förfarande eller om egendomen redan omfattas av ett förverkandeförfarande i den verkställande staten. Den verkställande staten skall vidta åtgärder för att se till att egendomen senare kan blir föremål för ett förverkandeförfarande. I artikel 9 anges att medlemsstaterna skall införa de bestämmelser som är nödvändiga för att säkerställa att alla parter (inklusive tredje part i god tro) har tillgång till rättsmedel i syfte att skydda dennes rättigheter. Talan mot verkställigheten skall väckas i den verkställande staten i enlighet med den statens nationella lagstiftning, och överklagandet får ha s.k. uppskjutande verkan på verkställigheten. Domstolen i den verkställande staten får inte pröva grunden för utfärdandet av förverkandebeslutet. Om talan väcks i den verkställande staten skall den behöriga myndigheten i den utfärdande staten underrättas om detta. Den utfärdande staten skall enligt artikel 18 ersätta de skadestånd som den verkställande staten har betalat ut till skadelidande till följd av verkställigheten av förverkandebeslutet. Detta skall dock inte gälla om skadan, eller någon del av den, beror på den verkställande statens agerande vid verkställigheten av förverkandebeslutet. Det anges att bestämmelsen inte påverkar medlemsstaternas nationella lagstiftning om fysiska och juridiska personers anspråk på ersättning för skadan. Enligt artikel 21 skall rambeslutet inte åsidosätta tillämpningen av bilaterala eller multilaterala avtal eller överenskommelser mellan medlemsstaterna i den mån sådana avtal och överenskommelser bidrar till att ytterligare förenkla och underlätta förfarandet vid verkställigheten av ett förverkandebeslut. Artikel 22.4 anger att om en medlemsstat upplever upprepade svårigheter eller bristande verksamhet vid sina kontakter med en annan medlemsstat i anledning av rambeslutet får den medlemsstat som upplever svårigheterna underrätta rådet om att en utvärdering bör göras av rambeslutets genomförande i den andra medlemsstaten. Detta gäller under förutsättning att svårigheterna inte har kunnat lösas genom samråd mellan de berörda medlemsstaterna. Artikel 22.5 anger att medlemsstaterna skall i början av varje kalenderår informera rådet och kommissionen om de har vägrat verkställa ett förverkandebeslut enligt någon av bestämmelserna i artikel 8. Artikel 22.1 kommer att ange medlemsstaterna skall ha vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra rambeslutet. Artikel 23 anger att rambeslutet träder i kraft som det offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning. 5 Gällande svensk lagstiftning Rambeslutet gäller verkställighet av beslut om förverkande och därför är dels reglerna i 36 kap. , dels olika regler om förverkande i specialstraffrätten av intresse. Dessa regler presenteras kortfattat i avsnitt 5.1.1. En kortare redogörelse lämnas också om behovet av lagändringar i den svenska lagstiftningen om förverkande (se avsnitt 5.1.2). I avsnitten 5.2 och 5.3 redovisas de nationella och internationella bestämmelser som finns i svensk lagstiftning om verkställighet av förverkandebeslut. Redogörelsen för den internationella verkställighetslagstiftningen omfattar såväl verkställighet av sådana utländska förverkandebeslut i som motsvarande svenska beslut utomlands. Beträffande gällande svensk lagstiftning när det gäller de straffprocessuella tvångsmedlen kvarstad och beslag, vilka syftar till att säkerställa ett beslut om antingen sak- eller värdeförverkande, hänvisas till den redogörelse som lämnades i propositionen 2002/03:67, vilken föregick antagandet av rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Samma hänvisning gäller för internationell rättslig hjälp som kan lämna till respektive begära från andra stater avseende sådana säkerhetsåtgärder. Förverkande kan ske antingen genom sakförverkande eller genom värdeförverkande. Det förstnämnda innebär att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till den aktuella egendomen, vilken i stället normalt tillfaller staten. Värdeförverkande innebär att förverkandeförklaringen avser värdet av viss egendom eller vissa förtjänster. Ett värdeförverkande har formen av en förpliktelse för den berörde en fysisk eller juridisk person att betala ett visst belopp till staten. I vissa fall är värdeförverkande subsidiärt i förhållande till sakförverkande, t.ex. då egendomen i fråga är åtkomlig för förverkande. I de fall domstolen kan välja mellan sak- och värdeförverkande, är värdeförverkande alternativt. Bestämmelser om förverkande finns i men också i en rad specialstraffrättsliga författningar, t.ex. narkotikastrafflagen (1968:64), lagen (2000:1225) om straff för smuggling, fiskelagen (1993:787), ordningslagen (1993:1617), lagen (1988:254) om förbud beträffande knivar och andra farliga föremål, lagen (1951:649) om straff för vissa trafikbrott, skogsvårdslagen (1979:429), vapenlagen (1996:67) och lagen (1996:701) om befogenheter vid gräns mot ett land inom Europeiska unionen. Förverkande på grund av brott kan ske genom en förverkandeförklaring av domstol, i ett strafföreläggande eller genom föreläggande av ordningsbot (48 kap. 2 § tredje stycket ). Rambeslutet gäller emellertid endast sådana beslut om förverkanden som har fattats av domstol (artikel 1). Förverkandeförklaring av domstol på grund av brott meddelas i brottmålet, i vilket talan förs av åklagare eller målsägande om ansvar för brott och om förverkande. Förverkande på grund av brott får inte ske i anledning av en gärning som inte omfattas av ansvarstalan. För åklagare talan om ansvar, framställer denne yrkandet om förverkande. Ett sådant yrkande är dock ingen förutsättning för att förverkande skall kunna ske. Rätten kan ex officio pröva frågan, om inte annat är särskilt angivet. Meddelas dock ingen förverkandeförklaring, när rätten prövar åtalet, kan normalt ingen förverkandeförklaring meddelas senare på ny talan mot den tilltalade. Mot någon annan än den tilltalade kan en förverkandetalan dock föras utan hinder av den förda rättegången (se m.fl., , En kommentar, s. 36:836:9). Allmänna regler om förverkande finns i 36 kap. . 36 kap. 1 § skall utbyte av brott enligt balken förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott, om mottagandet utgör brott enligt balken. I stället för det mottagna får dess värde förverkas. Utbyte av brott avser således såväl den konkreta egendomen som mottagits (kan vara en sak eller en rättighet), som det till penningbelopp uppskattade värdet av det mottagna. Förverkandet kan alltså ske antingen som sak- eller som värdeförverkande. värdeförverkande kan också ske partiellt. Endast nettoutbytet kan dock som huvudregel förverkas, dvs. utgifter för förvärvet skall i princip dras av. I 36 kap. 2 § föreskrivs att egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt eller som frambragts genom sådant brott får förklaras förverkad, om det är påkallat för att förebygga brott eller om det annars föreligger särskilda skäl. Förverkande kan också komma i fråga beträffande egendom vars användande utgör brott eller egendom med vilken någon i annat fall har tagit brottslig befattning. Detta gör förverkande möjligt bl.a. i fall då det föreligger befattning med t.ex. falska mynt och sedlar, gift, sprängämnen, dyrkar, vapen och förfalskningsverktyg. På samma sätt som i fråga om utbyte av brott kan i stället för egendomen dess värde förklaras förverkat. Enligt paragrafen blir det dock i första hand fråga om sakförverkande. För förverkande enligt 36 kap. 3 § fordras inte att något brott har blivit begånget. Bestämmelsen begränsas t.ex. i första punkten genom att föremålet skall vara något som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning, dvs. Exempel på när förverkande kan komma i fråga enligt denna bestämmelse är när polisen i samband med ett gripande på grund av brott påträffar ett föremål som inte har någon anknytning till det brott personen misstänks för. Förverkande enligt denna bestämmelse tar sålunda sikte på typiska brottsverktyg, men är alltså ingen rättsverkan av brott. I 36 kap. 4 § finns regler om förverkande av ekonomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare fysisk eller juridisk person till följd av ett brott som är begånget i utövning av näringsverksamhet. Värdet av sådana fördelar kan enligt paragrafen förklaras förverkat även i andra fall än när förverkande kan ske enligt andra bestämmelser. Med ekonomisk fördel avses i 4 § en uppskattad skillnad i förmögenhetsställning mellan den situation som uppkommit genom brottet och den som skulle ha rått om brottet inte hade ägt rum. Regeln i 4 § är subsidiär i förhållande till andra förverkandebestämmelser på så sätt att den är tillämplig endast om och i den mån andra regler inte medför en fullständig indragning av alla fördelar som uppkommit genom brottet. Bestämmelsen i 4 § gäller utöver brottsbalksbrotten även för brott enligt de specialstraffrättsliga författningarna. I 36 kap. 5 § finns regler om hos vem förverkande får ske. Förverkande får enligt denna bestämmelse ske hos -gärningsmannen eller annan som medverkat vid brottet, -den i vars ställe gärningsmannen eller annan medverkande var, -den som genom brottet beretts eller näringsidkare som avses -den som efter brottet förvärvat egendomen genom bodelning, arv, testamente eller genom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomen på annat sätt och därvid haft vetskap om eller skälig anledning att anta att egendomen har samband med brottet. I bestämmelsen anges också att särskild rätt till egendom som förklaras förverkad består, om inte även den särskilda rätten förklaras förverkad. Slutligen anges att om utmätning eller betalningssäkring har skett i viss egendom, skall den rätt som följer därav i princip vika, om egendomen förklaras förverkad. Domstolen kan Prop. 2004/05:55 dock förordna att den rätt som följer av utmätningen eller betalningssäkringen skall bestå. Enligt 36 kap. 15 § förfaller beslut om förverkande i den mån verkställighet inte har skett från det att beslutet vann laga kraft. Någon förlängning av preskriptionstiden, t.ex. genom att delbetalning verkställs, förekommer inte. Beslut om förverkande förfaller inte genom dödsfall. Av 36 kap. 17 § framgår att förverkad egendom tillfaller staten om inte annat är föreskrivet. I paragrafens andra stycke finns bestämmelser till skydd för bl.a. målsäganden i de fall utbyte av brott förklaras förverkat enligt 36 kap. 1 § och skadeståndsanspråk därefter framställs. Bestämmelserna innebär att staten i en sådan situation svarar för ersättningen till den skadelidande intill värdet av vad som har tillfallit staten på grund av beslutet om förverkande. Ett beslut om förverkande kan bli föremål för nåd enligt 11 kap. 13 § regeringsformen. Genom nåd kan regeringen också bestämma att ett sakförverkande skall bytas ut mot en förpliktelse att utge ett penningbelopp. 5.1.2Behovet av ändringar i lagstiftningen om förverkande I anslutning till redogörelsen av den svenska lagstiftningen om förverkande bör nämnas att en särskild utredare har haft i uppdrag att utreda frågor om att förverka av brott (dir. 1997:48 och dir. 1999:48). I utredningsuppdraget ingick bl.a. att mot bakgrund av utvecklingen i fråga om ekonomisk och annan grov och organiserad brottslighet, särskilt narkotikabrottsligheten, undersöka om dagens regler om att förverka av brott var tillräckliga för att kunna angripa denna brottslighet på ett effektivt sätt. Utredningen, som antog namnet , avlämnade betänkandet Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147). Betänkandet har remissbehandlats. En sammanställning över remissvaren finns tillgänglig i (dnr Ju2000/330/L5). föreslog bl.a. vissa kompletteringar i 36 kap. samt ett nytt förverkandeinstitut, vilket den kallar för Den första förutsättningen för ett sådant utvidgat förverkande skulle vara att ett brott har begåtts och att någon kan göras ansvarig för detta. Detta brott kan kallas förverkandeutlösande eftersom det utlöser möjligheten till utvidgat förverkande. förverkande skulle krävas att det görs sannolikt att lagöverträdarens egendom härrör från brottslig verksamhet, dvs. att den kan härröra från annan brottslighet än den som ansvarsyrkandet gäller. Det krävs inte att åklagaren förmår precisera från vilket konkret brott utbytet härrör. Tanken är att utvidgat förverkande skall kunna avse värdet av den del av lagöverträdarens tillgångar som motsvarar diskrepansen mellan hans eller hennes lagliga förvärv och det faktiska innehavet av egendom. För en närmare redogörelse av förverkandeutredningens förslag i denna del, samt vilka synpunkter som framkommit vid remissbehandlingen av betänkandet, hänvisas till sammanfattningen i prop. 2003/04:166 (s. 1314). betänkande bereds i . Rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott