prop · GR03100d12 · 2004-04-15 00:00:00 — I diagram 2.7 visas sambandet mellan inkomstnivå 1995 och inkomstutvecklingen vilket är det år då skillnaderna, enligt Gini-koefficienten, var som störst. ökade inkomstnivån realt i samtliga kommuner men ökningen var större i de rika kommunerna vilket förklarar de ökade skillnaderna. Diagram 2.7 Samband mellan inkomstnivå 1995 och inkomstutveckling 19952000 på kommunnivå 100000 110000 120000 130000 140000 150000 160000 170000 180000 Källa: , SCB, Finandepartementets beräkningar Pensionärers inkomster varierar mindre över en konjunkturcykel än vad inkomsterna för de i aktiv ålder gör (se avsnitt 1.2.6). På samma sätt varierar inkomsterna mindre i kommuner där invånarnas inkomster i stor utsträckning är beroende av den offentliga sektorn (via anställning eller transfereringar) än i kommuner vars invånare i stor utsträckning försörjer sig på marknaden. I avsnitt 2.2.2 beskrevs hur den offentliga sektorn utjämnar inkomsterna mellan individer i olika kommuner. De redovisade utjämningseffekterna avsåg där 1999. För att bedöma om omfördelningen ökat eller minskat över tiden används i diagram 2.8 en något enklare metod. De Gini-koefficienter för kommuner som presenterades i diagram 2.5 jämförs med motsvarande Ginikoefficienter för marknadsinkomst. På så sätt kan en uppfattning av effekten från skatte- och transfereringssystemen erhållas. Effekterna av offentlig sysselsättning och konsumtion ingår inte i denna analys. Diagrammet visar hur mycket Gini-koefficienten minskar när den disponibla inkomsten analyseras jämfört med marknadsinkomsten. Omfördelningseffekten beräknas som: (GiniMarknadsinkomst - GiniDisponibel inkomst ) Diagram 2.8 Omfördelningseffekt mellan kommuner av skatter och transfereringar Källa: , SCB, beräkningar Gini-koefficienten för medianen av den justerade marknadsinkomsten i kommunerna varierar mellan 0,092 och 0,100 jämfört med 0,037 och 0,046 för disponibel inkomst. Ojämnheten minskar alltså med mellan på grund av skatter och transfereringar. Omfördelningseffekten ökade och detta var en effekt av att lågkonjunkturen slog olika hårt i olika kommuner. 2003/04:100 BILAGA 3 effekten minskat i långsam takt men är fortfarande större än 1991. Det bör i sammanhanget påpekas att de värden som redovisas avseende Gini-koefficienten för marknadsinkomsten är mycket låga. I tidigare avsnitt har inkomstskillnader mellan invånarna i olika kommuner analyserats. För att göra analysen mer överblickbar och göra det möjligt att peka på generella drag om den ekonomiska standardens nivå och utveckling har kommunerna grupperats på tre olika sätt; riksområden, regionfamiljer och kommungrupper. Syftet är främst att studera utvecklingen för en grupp av kommuner med vissa gemensamma egenskaper. Det kan antingen vara geografisk placering, näringslivsstruktur, befolkningstäthet, ekonomiska förhållanden, pendlingsmönster, eller en kombination av dessa faktorer. Inledningsvis ges en kort beskrivning av hur produktion och befolkning utvecklats i olika regioner . Därefter analyseras hur individernas ekonomiska standard skiljer sig mellan regionerna när hänsyn tas till familjens försörjningsbörda, boendeutgifter samt värdet av den offentliga konsumtionen. Som ett mått på regionernas ekonomiska utveckling redovisas i tabell 2.2 lönesumma och bruttoregionprodukt (BRP) relaterat till befolkningen , indelat i regionfamiljer. Det är tydligt att lönesumma och BRP, med smärre avvikelser, utvecklas parallellt. Lönesumman avspeglar i vilken utsträckning som regionens produktion genererar förvärvsinkomster till dess invånare.30 Med en långsammare ökning av lönesumman följer en lägre ekonomisk standard vid en given omfördelning mellan olika regioner. 29 Se /ITPS, Regionernas tillstånd 2002 och SOU 2004:34, Regional utveckling utsikter till 2020, Bilaga 3 till /04. 30 BRP utgörs av bruttolöner, kapitalförslitning och nettodriftsöverskott. Produktionen behöver inte nödvändigtvis ske i samma region som ägare och löntagare är bosatta. 2003/04:100 BILAGA 3 visas också ett index över BRP per capita 1993. Det finns en tendens till att regioner med inledningsvis låg BRP per capita har haft en långsammare ökning av produktion och lönesumma. Särskilt huvudstadsregionens expansion har varit en kontrast till glesbygdens och småorternas svaga ekonomiska tillväxt, men var utvecklingen ungefär som för riket som helhet. Tabell 2.2 Bruttoregionprodukt . Utveckling 1993 2001 av BRP och lönesumma per capita fördelat på regionfamiljer Genomsnitt i riket 1993=100. Utveckling löpande priser, procent Talen är relaterade till befolkningen . Källa: /SCB och , SCB En viktig fråga att analysera vid fördelningen av ekonomiska resurser är om olika tillväxttakt leder till ökade skillnader i välstånd mellan regionerna, eller om det sker en omfördelning av de ekonomiska resurserna som verkar mot en utjämning? Tillväxtlitteraturen talar ofta om konvergens, där regioner med en lägre ekonomisk standard har en relativt snabb ekonomisk tillväxt.31 På så sätt blir välståndet i regionerna mer lika över tiden. En sådan effekt kan exempelvis uppkomma genom att arbetslösa lämnar ekonomiskt svaga regioner till förmån för starkare. Ekonomiskt svagare regioner kan också ta tillvara teknik som utvecklats i mer utvecklade regioner som de i mindre grad drabbas av trängselkostnader. 31 Se exempelvis Barro, R. och Sala-i-Martin, X. (1995), Economic Growth, . studier har också funnit att inkomstspridningen mellan regioner har minskat i Sverige.32 finns krafter som verkar i delvis motsatt riktning. Unga personer förefaller lämna stagnerade regioner, och små regioner har mindre möjligheter att ta tillvara positiva skaleffekter som skulle följa med närhet till stora marknader, högt kvalificerad arbetskraft och teknologiskt kunnande. Detta kan i ett sämsta scenario utarma regionen så pass att den inte kan upprätthålla en välfärdsmässig produktion, med avfolkning som följd. Den samlade effekten av dessa motverkande krafter är inte lätt att bedöma, men det mest sannolika är att de rådande trenderna med en fortsatt koncentration till storstadsområdena kommer att fortsätta.33 Faktaruta 1: Regionala indelningar Riksområden är en rent geografisk indelning av landet i åtta delar som baseras på län. Indelningen tar inte hänsyn till strukturella skillnader på arbetsmarknaden, ekonomiska förhållanden eller andra faktorer som skiljer mellan landsbygd och stad inom det geografiska området. Regionfamiljer baseras på indelning av kommunerna i 81 lokala arbetsmarknadsregioner (LA-regioner). Kommunerna sammanförs i grupper utifrån statistik om pendlingsresor, avstånd och arbetsmarknadens styrka. LA- regionerna sammanförs sedan i sex regionfamiljer efter produktionsförutsättningarna med hänsyn till befolkning, företagarandel, andel med eftergymnasial utbildning, avstånd till kommuncentrum och högskoleort. De sex regionfamiljerna är inte geografiskt sammanhängande och innehåller strukturella skillnader.34 (1997), Convergence across the Swedish counties, 1911 1993, Vol. 33SOU 2004:34, Regional utveckling utsikter till 2020, Bilaga 3 till /04. 34För en redovisning av hur kommunerna är indelade i regionfamiljer, se 1998:6. Svenska kommunförbundets indelning av kommuner i kommungrupper bygger på folkmängd, läge, befolkningstäthet och näringslivsstruktur. Varje grupp innehåller kommuner från olika delar av landet men strukturen är relativ homogen.35 Den nationella befolkningsutvecklingen slår också igenom på regional nivå. De flesta av landets lokala arbetsmarknadsregioner hade en minskande befolkning. Åldersstruktur och befolkningsutveckling skiljer sig dock mellan olika regioner, vilket i förlängningen kan ha effekt på inkomstfördelningen. Av tabell 2.3 framgår att det finns betydande olikheter i befolkningsutvecklingen i olika delar av landet. De regioner som haft en stor inflyttning har fått en yngre befolkning med ett positivt födelseöverskott som resultat. Storstadsregionerna samt några få andra regioner har haft en ökning till följd av såväl inflyttningar som födelseöverskott. I en del regioner motverkas födelseunderskottet av ett inflyttningsöverskott. De allra flesta av de regioner som jämförs här har dock haft såväl flyttningssom födelseunderskott med en minskade befolkning som följd. Det är inte självklart vilka effekter flyttningar har på den genomsnittliga ekonomiska standarden i olika regioner. Om unga eller pensionärer med låga inkomster flyttar innebär detta att genomsnittet för de som bor kvar ökar. Om personer med höga inkomster flyttar leder detta istället till att de genomsnittliga inkomsterna minskar. En minskande eller ökande befolkning behöver alltså inte ha någon påverkan på den regionala inkomstspridningen. Även om flyttningar till t.ex. arbete eller studier är positiva för såväl individerna själva som samhället som helhet, kan det ha negativa effekter för de regioner som berörs. Om utflyttningen är stor kan det leda till brist på 2003/04:100 BILAGA 3 arbetskraft och problem med de kommunala finanserna. Det är emellertid inte bara produktionens storlek och befolkningen som skiljer sig mellan regionerna. Försörjningskvoten36 och den genomsnittliga faktorinkomsten37 varierar också. Indelningen i riksområden visar att försörjningskvoten varierar från i till i Mellersta . En gruppering i kommungrupper ökar den regionala variationen något. Det beror främst på en relativt hög försörjningskvot i glesbygdskommunerna. Faktorinkomsterna är tydligt koncentrerade till storstäderna och framförallt . I tabell 2.3 illustreras detta genom att det endast är i och förortskommunerna som faktorinkomsten är markant högre än medianen i riket, dvs. har ett indexvärde som överstiger 100. Detta indikerar en tydlig regional obalans i befolkningens inkomster men döljer en del av den faktiska ekonomiska standard som finns i respektive region, genom att alla individens inkomster och utgifter inte beaktas. Syftet med den fortsatta analysen i detta avsnitt är att steg för steg studera hur de faktiska konsumtionsmöjligheterna fördelar sig mellan olika regioner då positiva och negativa transfereringar, boendeutgifter och värdet av den offentliga konsumtionen läggs till individernas faktorinkomster. Med dessa empiriska fakta som bakgrund skall vi i de följande avsnitten närmare redogöra för hur den ekonomiska standarden skiljer sig mellan olika regioner. 35 Kommungrupperas indelning framgår av Vad kostar verksamheten i din kommun?, SCB och . 36Med försörjningskvot avses antalet i förhållande till antalet i förvärvsaktiv ålder (2064). 37Med faktorinkomst avses summan av lön-, företagar- och kapitalinkomst. 2003/04:100 BILAGA 3 Tabell 2.3 Befolknings- och försörjningssituation i olika regioner 2002 Förändring i procent. Genomsnitt i riket = 100 Anm. Index för faktorinkomsterna har beräknats utifrån medianvärde i respektive region. Källa: , SCB, beräkningar Den ekonomiska standarden, mätt som disponibel inkomst justerad för försörjningsbörda (tabell 2.4) är störst i storstadsområdena och framförallt i deras förortskommuner. Indelningen i riksområden visar att den ekonomiska standarden i är högre än medianen i riket medan övriga regioner endast marginellt avviker från medianen i riket. Indelningen i kommungrupper visar att det är i storstädernas förortskommuner som den ekonomiska standarden är högst. om förortskommunerna är en mycket heterogen grupp, där den ekonomiska standarden i många kommuner är relativt låg, hade de boende i dessa områden i genomsnitt högre ekonomisk standard än medianen i riket. Lägst standard har de som bor i landsbygds- och glesbygdskommuner, där standarden är lägre än medianen i riket. Tabell 2.4 Hushållets ekonomiska standard (median) i olika regioner. Förändring 19912002 samt relativ nivå 2002 Förändring i procent. Genomsnitt i riket = 100 Anm. Indexvärdet har beräknats utifrån medianvärdet i respektive region. Källa: , SCB, beräkningar Trots ekonomisk kris, arbetslöshet, budgetsanering och en efterföljande konjunkturuppgång finns det, , inga tydliga tendenser till att skillnaderna i ekonomisk standard skulle ha ökat mellan personer som bor i olika delar av landet. Den geografiska indelningen i s.k. riksområden visar att under 1991-1996 minskade den ekonomiska standarden något mer i , östra , och än i andra områden (tabell 2.4). Lägst var standardsänkningen i norra . De regionala variationerna är dock små. I handlade det om en standardminskning och i norra uppgick minskningen till . Under konjunkturuppgången förbättrades däremot den ekonomiska standarden något mer i än i andra delar av landet. Skillnaden mellan regionernas utveckling var emellertid även förhållandevis liten. Den ekonomiska standarden förbättrades i och i övre- och mellersta samt norra . Indelningen i kommungrupper bekräftar de tendenser som visats av den geografiska indelningen. Minskningen i ekonomisk standard 19911996 var något större för personer i storstäder och förortskommuner jämfört med dem i exempelvis glesbygdskommuner. Återhämtningen har varit starkast i förorts- och landsortskommuner. Totalt sett har den ekonomiska standarden mellan olika kommungrupper utjämnats något . Orsaken är framförallt att de ekonomiskt svagaste kommunerna inte föll tillbaka lika kraftigt som de andra under lågkonjunkturen, som de har haft en väl så god utveckling som övriga kommungrupper . Sammantaget finns det, oberoende av vilken regional indelning som studeras, en tendens till att den ekonomiska standarden utjämnas mellan landets regioner med svag konjunkturutveckling medan skillnaderna tenderar att öka i en konjunkturuppgång. över en hel konjunkturcykel sker därför ytterst små förändringar av den relativa köpkraften mellan landets regioner. Ekonomisk standard och befolkningsutveckling Den ekonomiska standarden hos befolkningen i en region är bl.a. beroende av befolkningens ålderssammansättning. I regioner med en låg andel i yrkesaktiv ålder är i allmänhet förvärvsinkomsterna lägre och transfereringarna högre än i regioner där andelen yrkesaktiva är högre. 2003/04:100 BILAGA 3 För att belysa hur mycket denna ålderseffekt påverkar de justerade disponibla inkomsterna har den ekonomiska standarden beräknats under antagandet att andelen i respektive åldersklass var lika hög i alla regioner som i riket som helhet , dvs. att ålderssammansättningen skulle ha varit den samma i alla regioner. Resultatet pekar på att åldersstrukturen endast förklarar en mindre del av de regionala skillnaderna i de justerade disponibla inkomsterna. I allmänhet handlar det om avvikelser med någon eller några tiondels procentenheter. Storstäderna och glesbygdskommunerna har en något ogynnsam åldersstruktur och i förortskommunerna är effekten istället positiv. I det förstnämnda fallet är effekten en minskning av standarden med cirka en procent, i det andra fallet om en ökning med ungefär lika mycket. Man kan också tänka sig att befolkningsförändringar över tiden har påverkat den ekonomiska standardens utveckling i olika regioner. För att illustrera betydelsen av denna effekt har de justerade disponibla inkomsterna beräknats under antagandet att andelen i respektive åldersklass var lika hög som i respektive region. Detta är liktydigt med att det inte skulle ha skett några förskjutningar i åldersstrukturen . Resultatet från denna analys visar att åldersstrukturen blev något förmånligare i riket som helhet , motsvarande en höjning av standarden med . Utvecklingen har varit likartad i alla regioner och skillnaderna mellan regionerna är små, i allmänhet någon tiondels procent. Ekonomisk standard korrigerad för boendeutgifter Att enbart jämföra de justerade disponibla inkomsterna mellan personer som bor i olika delar av landet ger inte en helhetsbild av den ekonomiska välfärden. Det kan exempelvis finnas betydande regionala skillnader i konsumtionsmönster och priser. I vissa regioner kan den ekonomiska standarden reduceras av jämförelsevis höga resekostnader eller matpriser, medan boendeutgifter eller offentliga avgifter är höga i andra delar av landet. 2003/04:100 BILAGA 3 Många av dessa regionspecifika förhållanden är svåra att beakta i beräkningar av den ekonomiska standarden, eftersom statistiskt underlag i många fall saknas. Boendeutgifterna i olika regioner följs dock kontinuerligt av SCB.38 Statistiken tyder på att boendeutgifterna ökat ganska likartat . har dock boendeutgifterna minskat som en följd av ränteutvecklingen. De regionala variationerna är inte heller särskilt stora. I genomsnitt minskade boendeutgiften med ca 10 procent.39 Mest minskade den i förortskommuner, landsbygdskommuner och övriga större städer medan boendeutgifterna i storstadsregionerna inte minskat lika mycket.40 Även om boendeutgifterna utvecklats relativt jämnt i olika regioner skiljer sig nivåerna åt. Boendeutgiften i var högre än rikets median. De lägsta boendeutgifterna hade mellersta och industrikommuner, beroende på vilken regional indelning som studeras. Om boendeutgiften dras från den justerade disponibla inkomsten sker ytterligare en utjämning av de regionala skillnaderna i ekonomisk standard. Enligt den geografiska indelningen har medianhushållet i högre köpkraft än de som bor i kommuner (tabell 2.5) och högre köpkraft än dem som bor i norra när boendeutgiften har beaktats. Det kan jämföras med att hade ca 15 procents högre köpkraft relativt dessa regioner innan boendet beaktats. Indelningen i kommungrupper indikerar också att det sker en ytterligare utjämning av köpkraften när boendeutgifterna beaktas, med undantag för förortskommuner. Förortskommunernas ekonomiska standard jämfört med andra regioner ligger såväl före som efter att boendet beaktats högre än genomsnittet i landet. De höga boendeutgifterna i storstäderna gör att den ekonomiska standarden i dessa regioner blir lägre än medianen i riket och nästan lika låg som i landsbygds- och glesbygdskommunerna. Jämförelsen har naturligtvis begränsningar. Det beaktas inte att samma boendeutgift kan innebära olika boendestandard i olika delar av landet, inte heller att förmögenhetsutvecklingen skiljer sig mellan regioner. Tabell 2.5 Hushållets ekonomiska standard efter boendeutgift Genomsnitt i riket =100 Anm. Indexvärdena har beräknats utifrån medianvärdet i respektive region : , SCB, beräkningar Fördelningen av offentlig välfärdskonsumtion Individens ekonomiska välfärd påverkas inte enbart av den disponibla inkomsten och boendeutgiften. Individens konsumtion av offentliga tjänster utgör också en stor del av den enskildes ekonomiska välfärd. Till den ekonomiska välfärden bör därför även värdet av den individuella konsumtionen av offentliga tjänster räknas.41 När den geografiska indelningen används var den offentliga konsumtionen 1999 störst i mellersta och lägst i 38Uppgifter om hushållens boende samlas in inom ramen för SCB:s undersökning om hushållens ekonomi (HEK). 39Enligt beräkningar från SCB, HEK. 40Ingen hänsyn tas till latenta kapitalvinster eller alternativkostnad. 41 Analysen i detta avsnitt bygger på en databas från SCB över individers konsumtion av offentliga tjänster. För utförligare beskrivning hänvisas till underbilagan. (tabell 2.6). Skillnaden i konsumtionsvärde var lite . Indelningen i kommungrupper visar en likartad bild. Den lägsta offentliga konsumtionen finns i förortskommunerna, medan glesbygdskommunerna har den högsta. Jämförelsen av den individuella konsumtionen på regional nivå har dock vissa begränsningar. I kalkylerna beaktas inte att produktionskostnaden för offentliga tjänster och utnyttjandet kan variera mellan olika delar av landet, inte minst som en konsekvens av den regionala åldersstrukturen eller möjligheten att utnyttja stordriftsfördelar. Detta förklarar sannolikt en del av de stora variationer av den offentliga konsumtionen som finns mellan olika regioner. De regionala variationerna i offentlig konsumtion bidrar i stor utsträckning till att utjämna den ekonomiska standarden mellan olika regioner. Skillnaden i ekonomisk standard mellan och medianen i riket sjunker från och för förortskommunerna från . höjs standarden i regionerna med lägst disponibel inkomst, vilket sammantaget ger en relativt sammanpressad inkomststruktur då den offentliga konsumtionen beaktas i beräkningarna. I tabell 2.6 illustreras också hur de av marknaden genererade inkomstskillnaderna (faktorinkomsten) utjämnas då de offentliga systemens omfördelande effekt beaktas tillsammans med boendeutgifterna i respektive region. Faktorinkomsterna är relativt skevt fördelade mellan regionerna. Indelningen i riksområden visar att de högsta faktorinkomsterna finns i . Faktorinkomsterna är högre än i norra där faktorinkomsterna är som lägst. Spridningen mellan kommungrupperna är ännu större. Invånarna i den rikaste kommungruppen (förortskommunerna) har högre faktorinkomst än de som bor i glesbygdskommuner. När skatter och bidrag läggs till faktorinkomsterna, sker alltså en utjämning av inkomsterna mellan regionerna. Skillnaden mellan den fattigaste och rikaste regionen sjunker till beroende på vilken kommungruppering som studeras. När sedan värdet av den offentliga konsumtionen och boendeutgifterna i respektive region läggs till respektive 2003/04:100 BILAGA 3 dras ifrån den disponibla inkomsten sker en ytterligare utjämning. Skillnaden mellan den fattigaste och den rikaste regionen uppgår då till enligt indelningen i riksområden och enligt kommungrupperingen. Tabell 2.6 Faktorinkomst, disponibel inkomst samt disponibel inkomst efter beaktande av offentlig konsumtion och boendeutgifter Genomsnitt i riket = 100 Anm. Faktorinkomst och disponibel inkomst i denna tabell avser 1999, i tabell 2.3 redovisas faktorinkomster och disponibel inkomst . Indexvärdena har beräknats utifrån medianvärdet i respektive region Källa: , SCB, beräkningar 2003/04:100 BILAGA 3 2.3.2Förvärvsarbetstid och tid i hemarbete medför att den genomsnittliga tiden för t.ex. Genom den s.k. tidsanvändningsundersökningen kan man bilda sig en grov uppfattning om hur människor fördelar sin tid mellan förvärvsarbete, fritid, studier etc. i olika delar av landet. Den senaste tidsanvändningsundersökningen genomfördes /01. Undersökningens syfte är primärt att ge en bild av läget i nationen som helhet och urvalet är därför relativt litet. Även vid redovisning av uppgifter i stora landsdelar blir osäkerheten betydande. Det är därför nödvändigt att använda en grövre regional indelning i detta avsnitt än tidigare.42 Tabell 2.7 Tidsanvändning i olika regioner 2000/2001 Genomsnittligt antal timmar och minuter för individer , Källa: Tidsanvändningsundersökningen, SCB Undersökningen avser personer och hur de i genomsnitt fördelar sin tid mellan olika aktiviteter , sett över veckans . Vissa aktiviteter utövas inte alls, eller inte , av alla personer. förvärvsarbete eller studier blir låg eftersom dessa aktiviteter över huvud taget inte utövas av en stor del av befolkningen, i synnerhet inte . Det innebär att en del av skillnaderna mellan olika regioner för vissa aktiviteter förklaras av att andelen utövare skiljer sig åt, snarare än att tiden för de som faktiskt utövar aktiviteterna är olika. Den genomsnittliga tid som ägnas åt förvärvsarbete samvarierar i stort med regionernas ekonomiska rangordning. Där man har en högre ekonomisk standard är tiden för förvärvsarbete hög. Högst är arbetstiden i förortskommuner och lägst i gles- och landsbygdskommuner. Högst genomsnittlig förvärvsarbetstid har man i och lägst i , och respektive och . Den genomsnittliga tiden man ägnar åt förvärvsarbetet är alltså , eller högre, i jämfört med . Om man istället enbart ser till dem som faktiskt förvärvsarbetar minskar skillnaden till , och per arbetsdag i jämfört och per arbetsdag i . I ingår då även arbetsresor. Genomgående är tiden för arbetsresor högre i landets mer tättbefolkade delar. Den genomsnittliga tiden varierar t.ex. mellan i och i . Även om man ser till enbart de som faktiskt har arbetsresor är skillnaderna stora. Diagram 2.9 Ekonomisk standard efter boendeutgift per