prop · GS0324 · 2004-10-13 00:00:00 — Vidare kommer sådana försäkrings- avtal som enligt redovisningsreglerna klassificeras som ett finansiellt instrument på grund av att det innehåller ett för litet försäkringsmoment, även fortsättningsvis att betraktas som försäkringsavtal i solvens- sammanhang och därmed åsättas ett solvenskrav i enlighet med solvensbestämmelserna i . Med andra ord kommer det inte finnas en direkt överensstämmelse mellan vilka försäkringskontrakt (i juridisk mening) som omfattas av solvensbestämmelserna i och de kontrakt som redovisas som försäkringstekniska avsättningar i balansräkningen. Redovisnings- och rörelsereglerna behöver således kunna utvecklas fri- stående från varandra för att kunna möta sina respektive grundläggande syften. Målsättningen med den externa redovisningen att ge utomstående aktörer en rättvisande bild av bolagets finansiella ställning kommer på så sätt inte i konflikt med solvensreglernas ändamål att skydda försäkrings- tagarna. En frikoppling av bestämmelserna kan också bidra till att göra reglerna mindre svåröverskådliga. Närmare om utformningen av den nya bestämmelsen i ÅRFL Försäkringsredovisningsdirektivet innehåller flera tvingande bestämmel- ser om värderingen och klassificeringen av försäkringstekniska avsätt- ningar. Dessa har genomförts i svensk rätt dels genom bestämmelserna i 7 kap. 1 och 2 §§ FRL, dels genom föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2003:13) om årsredovisning i försäkringsföretag. I syfte att skapa den flexibilitet som är nödvändig för att kunna hantera de stora förändringar som kommer att ske på redovis- ningsområdet bör inte några detaljerade bestämmelser om försäkrings- tekniska avsättningar införas i ÅRFL. Den allmänna princip som finns i artikel 56 i försäkringsredovisningsdirektivet om bestämningen av försäkringstekniska avsättningar bör dock komma till uttryck i ÅRFL. har väckt frågan om den i promemorian föreslagna utformningen av bestämmelsen om värdering av försäkringstekniska avsättningar i ÅRFL är förenlig med försäkringsredovisningsdirektivet. Artikel 56 i direktivet anger att de tekniska avsättningarna måste vara så stora att företaget kan uppfylla alla åtaganden som rimligen kan förutses uppkomma med anledning av ingångna försäk- Den föreslagna utformningen ansluter nära till lydelsen i artikel 56 och överensstämmer också med nuvarande lydelse i 7 kap. 1 § första meningen FRL. Någon omedelbar förändring är inte avsedd. bör därför tills vidare kunna ta in i sak samma regler i sina redovisningsföreskrifter med eventuella lämpliga anpassningar för att beakta utvecklingen på redovisningsområdet. Frikopplingen kan således indirekt komma att påverka synsättet på de värderingsmetoder och antaganden som skall användas i redovisningssammanhang, utifrån de EG-rättsliga kraven på försiktighet. Även om den föreslagna bestämmelsen, såsom varit inne på, inte inrymmer alla alternativ som kan tänkas komma att tillåtas i den slutliga internationella försäkringsredovisningsstandarden, ger bestämmelsen utrymme för förändringar i den kompletterande norm- givningen, t.ex. så att utjämningsavsättningar inte behöver redovisas som avsättning (skuld) i årsredovisningen. Den framåtblickande diskussionen i IASB kring hur de försäkringstekniska avsättningarna skall värderas är självfallet av vikt och förändringar kan inte uteslutas . Om det skulle visa sig att bestämmelsen är för restriktiv för att rymma värde- ringsprinciper för försäkringskontrakt enligt kommande IAS/IFRS finns det anledning att ta upp frågan på nytt. I synnerhet med anledning av att en sådan utveckling i linje med moderniseringsdirektivets intentioner torde komma att aktualisera frågan om ändringar i försäkringsredo- visningsdirektivet. En mindre restriktiv bestämmelse än som föreslås kan dock inte anses förenlig med gällande försäkringsredovisningsdirektiv. Enligt vår mening bör således de detaljerade bestämmelserna i 7 kap. 1 och 2 §§ FRL inte överföras oförändrade till ÅRFL. I lagen bör i stället införas en mer övergripande bestämmelse motsvarande inledningen till nuvarande 7 kap. 1 § FRL som får kompletteras och fyllas ut med föreskrifter. Enligt gällande regler har föreskrifter som meddelats med stöd av 7 kap. 1 och 2 §§ FRL fått betydelse även för redovisningen av posterna i försäkringsföretagens balansräkning. Av förordningen (1995:1600) om årsredovisning i kreditinstitut, värdepappersbolag och försäkringsföretag framgår att får meddela före- skrifter som preciserar bestämmelserna i 1 kap. 4 § ÅRFL. Finans- inspektionen får dock även meddela föreskrifter som kompletterar och fyller ut bestämmelserna i lagen i mer än bara oväsentlig mån (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 203). Det bedöms därför inte behövas något nytt särskilt bemyndigande för att skall kunna meddela närmare föreskrifter om redovisning av försäkringstekniska avsättningar, inom de ramar som försäkringsredovisningsdirektivet medger. Som en konsekvens av det föreslagna bör det i inkomstskattelagen fortsättningsvis hänvisas till ÅRFL avseende värderingen av försäkrings- tekniska avsättningar. Understödsföreningar skall tillämpa ÅRFL i sin redovisning. Undantag får dock medges för vissa mindre understödsföreningar (1 kap. 1 § tredje stycket ÅRFL). Understödsföreningars verksamhet regleras emellertid inte av FRL, utan lagen (1972:262) om understödsföreningar. Som påpekat i sitt remissvar innebär en borttagen hänvis- ning i 4 kap. 9 § ÅRFL till 7 kap. 1 och 2 §§ FRL att bestämmelserna i om värdering av försäkringstekniska avsättningar inte skall tillämpas av understödsföreningar i deras årsredovisning eller, i före- kommande fall, koncernredovisning. Enligt vår bedömning bör dock understödsföreningar ha samma möjlighet att anpassa sina redovisnings- principer till internationella standarder som andra försäkringsföretag. De nya bestämmelserna om värdering av försäkringstekniska avsättningar i ÅRFL bör därför gälla även för understödsföreningars redovisning. I lagen om understödföreningar finns särskilda regler om värdering av försäkringsåtaganden och om fondbildning i solvenssyfte (jfr bestämmel- serna om försäkringsfond i 23 § i lagen om understödsföreningar samt föreskrifter [FFFS 2001:10] om beräkning av livförsäkringsavsättningar för sådana understödsföreningar som tillämpar ÅRFL). Det bör framhållas i sammanhanget att reglerna för under- stödsföreningar är föremål för översyn inom ramen för det pågående utredningsarbetet om ny associationsrätt för försäkrings- företag (, dir. 2003:125). I utredningens uppdrag ingår bl.a. att se över frågor om buffertkapital och skuldtäckning för understödsföreningar. 6.3.7Förutbetalda anskaffningskostnader vid tecknande av försäkringsavtal Regeringens bedömning: Lagen (1995:1560) om årsredovisning för försäkringsföretag bör även i fortsättningen innehålla ett krav på att förutbetalda anskaffningskostnader skall redovisas som en tillgång i balansräkningen. Förslaget i promemoria: I promemorian föreslogs att det införs en valfrihet för företagen att redovisa förutbetalda anskaffningskostnader som en tillgång i balansräkningen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslagen. har dock ansett att förslaget inte bör genomföras eftersom det inte finns någon direkt konflikt mellan IAS/IFRS och ÅRFL som förslaget får både skattemässiga effekter och försämrar jämförbarheten ur skattekontrollsynpunkt. Vidare har tillstyrkt att kra- vet tas bort men framfört att inspektionen vid behov bör kunna återinföra ett krav via föreskrifter. Även FAR har påpekat att det finns en risk att lagen kan komma att ändras igen på grund av den osäkerhet som föreligger i fråga om IASB:s slutliga standard om redovisning av försäkringsavtal. Skälen för regeringens bedömning: Redovisningen av förutbetalda anskaffningskostnader enligt 4 kap. 8 § ÅRFL kan komma i konflikt med en framtida försäkringsstandard från IASB. Enligt bestämmelsen i ÅRFL skall direkta och indirekta anskaffningskostnader som har ett klart sam- band med tecknande av försäkringsavtal tas upp som en tillgång, om de är av väsentligt värde för den bedrivna rörelsen . Den ifrågavarande regeln infördes i samband med genomförandet av försäkringsredovisningsdirektivet (se prop. 1995/96:10 del 4). 18, 40 och 54 i direktivet behandlas frågan om förutbetalda anskaffnings- Prop. 2004/05:24 kostnader. Av artikel 18.1 framgår att kostnaderna för förvärv av för- säkringsavtal som tagits upp som en tillgång under posten G.II Förut- betalda anskaffningskostnader, skall periodiseras som en förutbetald kostnad över kommande år, men att en motsvarande fördelning kan tillåtas genom att avdrag görs från vissa poster som skall tas upp som försäkringstekniska avsättningar. I propositionen gjordes bedömningen att medlemsstaterna kan tillåta eller kräva en periodisering av de aktuella utgifterna. Med hänvisning till att en öppet redovisad periodisering ger bättre möjlighet till matchning av intäkter och kostnader och bättre jäm- förbarhet ansåg regeringen att en bestämmelse om aktivering av ut- gifterna skulle vara tvingande (se prop. 1995/96:10 del 4 s. 89). Det är osäkert om tillgångsposten balanserade anskaffningskostnader kommer att kunna rymmas inom IASB:s framtida modell för redovisning av försäkringskontrakt. Det kan därför komma att uppstå en konflikt mellan bestämmelserna i 4 kap. 8 § ÅRFL och IASB:s slutliga för- säkringsstandard. Enligt IFRS 4 kommer dock försäkringsföretag som tillämpar IAS/IFRS åtminstone att kunna aktivera anskaffningskostnader avseende försäkringsavtal. finns således ingen direkt konflikt mellan interims- standarden IFRS 4 och regleringen i ÅRFL. Det kan dock inte uteslutas att den fortsatta utvecklingen inom IASB går snabbt och att det då uppstår en reell konflikt mellan regelverken. har därvid ansett att det bör skapas ett utrymme för myndighetsföreskrifter eller annan kompletterande normgivning i syfte att successivt kunna anpassa regelverket till de förändringar som sker på området. En lagreglering som ger företagen en möjlighet men inte en skyldighet att redovisa förutbetalda anskaffningskostnader som en tillgång skulle såle- des kunna förtydligas genom kompletterande norm- givning. I ett allmänt råd skulle inspektionen exempelvis kunna förtyd- liga under vilka förutsättningar som en viss redovisningsprincip bör vara tillämplig. Avseende frågan om IAS/IFRS-anpassningen skall kunna ske genom föreskrifter se avsnitt 6.3.1. En stor nackdel med att frångå tvingande redovisningsprinciper är emellertid att det leder till sämre jämförbarhet mellan företagen. Icke bindande regler skapar också, såsom påpekar i sitt remissvar, problem ur bl.a. skattekontrollsynpunkt. Med hänsyn till att det i förevarande lagstiftningsärende inte föreslås någon fullständig IAS/IFRS-anpassning, utan snarare en stegvis sådan talar övervägande skäl för att inte ändra regleringen av förutbetalda anskaff- ningskostnader vid tecknande av försäkringsavtal. Orealiserade vinster och kapitalskydd I ett aktiebolag svarar aktieägarna inte personligen för bolagets för- Borgenärerna skyddas i stället genom regler om att det i bolaget skall finnas en viss marginal mellan bolagets tillgångar och skul- der, ett aktiekapital. Aktiekapitalet utgör inte någon särskild egendom utan framträder endast som en kontrollpost i bolagets balansräkning. Bolaget förutsätts ha tillgångar till ett värde som uppgår till minst summan av skulderna, avsättningarna och aktiekapitalet. Om så är fallet, sägs aktiekapitalet vara täckt. Aktiekapitalet skall i privata aktiebolag uppgå till och i publika aktiebolag till (se 1 kap. 3 § aktiebolagslagen [1975:1385]). Bolagets tillgångar kan överföras till aktieägarna enbart under vissa i lagen angivna förutsättningar. Det kan ske exempelvis genom vinstut- delning. Av hänsyn till bolagets borgenärer får ett aktiebolag inte betala ut vinst till aktieägarna, om det efter utbetalningen skulle saknas full täckning för aktiekapitalet. Det är detta som ligger bakom lagens uttryck att aktiekapitalet utgör bundet eget kapital. Vad gäller borgenärsskyddet vid vinstutdelning innehåller detta bl.a. följande moment: Vinstutdelning till aktieägarna får inte innebära att bolagets bundna egna kapital tas i anspråk (se 12 kap. 2 § första stycket aktiebolagslagen). Om bolaget är moderbolag i en koncern och upp- rättar koncernredovisning, får utdelningen inte innebära att koncernens bundna egna kapital tas i anspråk (se 12 kap. 2 § första stycket). Vinstutdelning får inte ske med så stort belopp att utdelningen med hänsyn till bolagets eller koncernens konsoli- deringsbehov, likviditet eller ställning i övrigt står i strid med god affärs- sed (se 12 kap. 2 § andra stycket). Vid tillämpningen av beloppsspärren beräknas det utdelningsbara be- loppet med utgångspunkt i de belopp som redovisas i bolagets balans- räkning. om värdering av tillgångar, avsättningar och skulder blir därför av avgörande betydelse för hur stor vinstutdelning stämman kan besluta. Det nu sagda gäller också sådana finansiella företag som utgör aktie- bolag, t.ex. bankaktiebolag och värdepappersbolag. Ekonomiska föreningar och medlemsbanker Inte heller medlemmarna i en ekonomisk förening har något personligt betalningsansvar för företagets förpliktelser. I stället innehåller lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar (föreningslagen) bestämmelser om utdelning som liknar de som gäller för aktiebolag. Lagen anger sålun- da i vilken utsträckning föreningens överskott får delas ut. I 10 kap. 2 6 §§ föreningslagen finns motsvarigheter till aktiebolagslagens be- stämmelser om beloppsspärr, koncernspärr och försiktighetsregel. Också i en ekonomisk förening blir därför storleken av den utdelning som kan lämnas till medlemmarna beroende av årsredovisningens innehåll. Den blir därmed också, indirekt, beroende av . Kreditmarknadsföreningar utgör en form av ekonomiska föreningar. Vad som har sagts gäller alltså även kreditmarknadsföreningar. Liknande regler gäller också för medlemsbanker (se lagen [1995:1570] om medlemsbanker). En sparbank kan jämföras med en ekonomisk förening. Sparbankerna omfattas dock av sparbankslagen (1987:619). Den skiljer sig i flera delar från föreningslagen, bl.a. förekommer inte vinstutdelning i vanlig mening i sparbanker. Det görs därför inte heller någon indelning i bundet och fritt eget kapital. En sparbanks vinst skall i stället i första hand användas för att återställa det ursprungliga kapitaltillskottet (grundfonden) och en eventuellt senare tillskapad garantifond till ursprunglig nivå. Annars skall vinsten med undantag av möjligheten att använda ringa belopp för vissa välgörande ändamål sättas av till en reservfond. Redovisningens värderingsregler får betydelse för utrymmet att återbära grundfond och att betala ränta på kapital i grundfond och garantifond. För hypoteksinstitut finns bestämmelser av associationsrättsligt slag i lagen (1994:759) om allmänna hypoteksbank och lagen (1980:1097) om . För hypoteksinstituten finns särskilda bestämmelser om grundfond/garantifond och avsättningar av årets vinst till reservfond. I motsats till vad som exempelvis gäller för sparbanker saknas spärrar i reglerna om grundfond eller garantifond i hypoteksinstitut som är beroende av årsredovisningens värderingsregler. Försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag Associationsrättsliga regler för försäkringsaktiebolag och ömsesidiga försäkringsbolag finns i försäkringsrörelselagen (1982:713), FRL. skillnad från vad som gäller för reglerna om kapitalskydd i aktie- bolagslagen är försäkringsrörelselagens regler om kapitalskydd främst utformade med tanke på skyddet för försäkringstagarna. För försäkringsaktiebolag saknas särskilda regler om minsta aktieka- pital motsvarande dem som gäller för andra aktiebolag enligt aktie- I stället gäller regler om lägsta garantibelopp. säkringsbolag är det beloppet . bolag varierar garantibeloppet mellan två miljoner och beroende på vilken försäkringsklass företaget bedriver sin verksamhet I 12 kap. 2 § FRL finns regler om vinstutdelning för vinstutdelande försäkringsaktiebolag, liknande dem som gäller för aktiebolag. utdelande försäkringsaktiebolag omfattas således av en liknande belopps- spärr, koncernspärr samt försiktighetsregel som de som det redogjorts för I vinstutdelande försäkringsaktiebolag gäller även att eget kapital skall delas upp i fritt och bundet. finns vissa särskilda bestämmelser om vinstutdelning och användning av försäkringsbolagets egendom i 12 kap. FRL, vilket motiveras av för- säkringsbolagens förpliktelser mot försäkringstagarna. vinstutdelning i livförsäkringsbolag endast ske om detta följer av bolags- Redovisningens värderingsregler får i vinstutdelande för- säkringsbolag således betydelse för utrymmet för vinstutdelning till I såväl vinstutdelande som icke-vinstutdelande livförsäkrings- aktiebolag har redovisningens värderingsregler även betydelse för ut- Prop. 2004/05:24 rymmet för återbäring till försäkringstagarna. Ömsesidiga försäkringsbolag ägs av försäkringstagarna och eventuellt överskott skall i första hand tillfalla dessa. För dessa försäkringsbolag saknas därför regler om vinstutdelning. Fördelning av överskott mellan försäkringstagarna utan att bolaget först träder i likvidation är dock endast aktuellt i fråga om ömsesidiga livbolag. För ömsesidiga försäk- ringsbolag finns även särskilda regler om återbetalning av det s.k. garantikapitalet, vars storlek i regel skall framgå av bolagsordningen. Garantikapitalet får återbetalas efter beslut på bolagsstämman, om det inte längre behövs för rörelsens ändamålsenliga bedrivande. För att återbetalning skall kunna ske krävs även tillstånd av . För ömsesidiga försäkringsbolag får redovisningens värderingsregler således även betydelse för utrymmet för återbetalning av garantikapital. En understödsförening kan jämföras med en ekonomisk förening. Understödsföreningar omfattas dock av särskilda associationsrättsliga regler genom lagen (1972:262) om understödsföreningar. För under- stödsföreningar saknas regler om utdelning och användning av före- ningens egendom motsvarande de som gäller för ekonomiska föreningar. Det görs inte heller någon indelning i fritt och bundet eget kapital. Överskott i en understödsförening skall i stället i första hand avsättas till en försäkringsfond. Om försäkringsfonden uppgår till ett visst belopp, beräknat med utgångspunkt i föreningens förpliktelser, får överskott under vissa förutsättningar undantas från försäkringsfonden (23 §). Redovisningens värderingsregler får därmed i fråga om understöds- föreningar främst betydelse för utrymmet för fördelning av överskott mellan försäkringstagarna. 7.2Kapitalskyddet i rörelsereglerna för finansiella företag Utöver de regler om kapitalskydd i finansiella företag som redogjorts för ovan, finns det särskilda bestämmelser till skydd för kapitalet i rörelse- reglerna för dessa företag. Detta motiveras bl.a. av det finns ett särskilt samhällsekonomiskt intresse av att finansiella företag är ekonomiskt stabila. Associationsrättens krav på buffertkapital har därför komple- tterats med särskilda verksamhetsanpassade krav på buffertkapital, s.k. kapitalbas. Kraven utgör en ytterligare restriktion för t.ex. utdelning i finansiella företag. Redovisningsreglerna har därvid betydelse för beräkningen av kapitalbasen eftersom denna, efter vissa justeringar, består av det som redovisningsmässigt klassificeras som eget kapital samt vissa skulder. Redovisningsreglerna har även inverkan på be- räkningen av det s.k. kapitalkravet. För kreditinstitut och värdepappersbolag gäller bestämmelserna om minsta kapitalbas i lagen (1994:2004) om kapitaltäckning och stora exponeringar för kreditinstitut och värdepappersbolag (kapitaltäck- Regleringen innebär i korthet att kreditinstitut och värde- Prop. 2004/05:24 pappersbolag skall ha en viss minsta kapitalbas under verksamhetens Kapitalbasen skall vara tillräckligt stor för att uppfylla kapital- kraven för kreditrisker och marknadsrisker. Den måste dock alltid vara minst lika stor som det startkapital som ett kreditinstitut eller värde- pappersbolag skall ha vid verksamhetens början. I en bank uppgår detta exempelvis till . För att bestämma nivån på kapitalkravet utgår man från tillgångar i balansräkningen och åtaganden utanför balansräkningen uppdelade med avseende på kreditrisker och marknadsrisker. Kapitalkravet beräknas sedan efter olika procentsatser beroende på riskens typ och storlek. Redovisningsreglerna får betydelse för nivån på kapitalkravet eftersom de redovisade värdena på tillgångar i balansräkningen i princip är utgångspunkten för beräkningen av kapitalkravet för kreditrisker och marknadsrisker. eller värdepappersbolag som ingår i en finansiell före- tagsgrupp omfattas även av ett gruppbaserat kapitalkrav. Den grupp- baserade kapitalbasen och det gruppbaserade kapitalkravet beräknas med gruppens konsoliderade räkenskaper som grund. För försäkringsföretag gäller de särskilda reglerna om minsta solvensmarginal i 7 kap. FRL. Kapitalbasen i ett försäkringsföretag skall vara minst lika stor som den s.k. solvensmarginalen (jfr kapitalkravet för kreditinstitut och värdepappersbolag). Solvens- marginalens storlek bestäms på olika sätt för livförsäkringsbolag och skadeförsäkringsbolag. För livförsäkringsbolag bestäms solvensmargi- nalen i stora drag som en viss andel av de försäkringstekniska av- sättningarna, som i sin tur beräknas utifrån en värdering av företagets försäkringsåtaganden. I skadeförsäkringsbolag bestäms solvensmargi- nalen i proportion till ett premieindexmått och ett skadekostnadsmått. Solvensmarginalen måste dock alltid uppgå till minst garantibeloppet (se avsnitt 7.1 ovan). I likhet med vad som gäller för finansiella företagsgrupper (kredit- institut och värdepappersbolag) gäller även krav på att försäkringsbolag som ingår i en försäkringsgrupp skall ha en tillräcklig kapitalbas. Beräkningen av gruppbaserad kapitalbas och gruppbaserat kapitalkrav för försäkringsföretag bygger som huvudregel på de ingående juridiska enheternas årsredovisning. Alternativt får dock en metod baserad på upprättad koncernredovisning användas (konsolideringsmetoden). Orealiserade vinster i icke-finansiella företag Regeringens bedömning: Det bör inte införas några utdelnings- begränsningar som särskilt avser orealiserade vinster. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte haft något att invända mot bedömningen. har dock menat att utredningen inte tillräckligt belyst borgenärsskyddskonsekvenserna av i har ansett att lagstiftaren bör precisera vad som är utdelningsbart i ett företag som använder sig av redovisning enligt IAS/IFRS. har föreslagit att orealiserade vinster skall föras till en bunden fond, medan tvärtom har framhållit att en uppdelning i fritt och bundet kapital är meningsfull. Bakgrund: Tillämpningen av aktiebolagslagens och föreningslagens bestämmelser om värdeöverföringar från associationen till dess aktie- ägare/medlemmar är, som ovan har konstaterats, beroende av hur till- gångar, avsättningar och skulder värderas. Enligt ÅRL får endast under räkenskapsåret konstaterade intäkter tas med i resultaträkningen och företagets tillgångar skall värderas enligt vissa, av försiktighetsprincipen präglade normer (jfr avsnitt 6.2.11). Huvudregeln i nuvarande lagstiftning är därmed att orealiserade vinster inte skall tas upp i vare sig resultaträkningen eller balansräkningen. Värdeökningen hos en tillgång skall påverka storleken av det egna kapitalet först sedan tillgången har avyttrats till sitt högre värde. De införda bestämmelserna om värdering av vissa finansiella instrument till verkligt värde medför att storleken av ett företags eget kapital också blir beroende av värdeförändringar på sådana tillgångar. De nu föreslagna bestämmelserna om att också materiella och immateriella tillgångar skall kunna värderas till verkligt värde får motsvarande effekter.