prop · GS0313 · 2004-10-20 00:00:00 — 6.3.2Sanktionerna vid brister i informationen Regeringens bedömning: Det skall inte införas någon möjlighet att utdöma marknadsstörningsavgift vid underlåtenhet att efterkomma lagens informationskrav. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 116 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Juridiska fakultets- styrelsen vid anser dock att en sådan ytterligare sank- tionsmöjlighet bör införas. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 12 § första stycket dis- tansavtalslagen skall marknadsföringslagen tillämpas, om inte en när- ingsidkare ger information i enlighet med vad som föreskrivs i distans- avtalslagen. Enligt 12 § andra stycket skall informationen därvid anses vara sådan information av särskild betydelse från konsumentsynpunkt som avses i 4 § andra stycket marknadsföringslagen. Denna hänvisning till marknadsföringslagen medför att den näringsidkare som underlåter att ge den föreskrivna informationen av kan åläggas vid vite att ge sådan information (se 15, 19 och 38 §§ marknadsföringsla- gen). Samma ordning föreslås för den nya lagen (se avsnitt 5.4.3). Av hänsyn till vikten av att inskärpa kravet på näringsidkaren att vid marknadsföringen ge information om bl.a. ångerrätten föreslår Konsu- mentverket i sin rapport att det även bör ges en möjlighet att utdöma marknadsstörningsavgift vid underlåtenhet att informera i enlighet med distansavtalslagen. Möjligheten att döma ut marknadsstörningsavgift infördes med marknadsföringslag. I motiven till lagen anfördes att marknadsstör- ningsavgiften borde användas i fall där det förelåg ett mer påtagligt Prop. 2004/05:13 behov av att skydda allmänna konsument- och näringsidkarintressen. Vidare framhölls att de s.k. katalogbestämmelserna till vilka avgifts- sanktionen skulle vara kopplad kunde sägas beskriva särskilt klander- värda förfaranden som har ansett böra motverkas (prop. 1994/95:123 s. 104). Vid utarbetandet av distansavtalslagen gjordes bedömningen att det är tveksamt om de skäl som ansetts motivera marknadsstörningsavgift föreligger vid underlåtenhet att informera om ångerrätten (se prop. 1999/2000:89 s. 44). Regeringen uttalade dock att det fanns anledning att följa utvecklingen, bl.a. vid utvärderingen av lagen, och om det då skulle visa sig att det finns näringsidkare som mera regelmässigt underlåter att ge information på föreskrivet sätt, kunde det vara motiverat att införa en möjlighet att döma ut marknadsstörningsavgift. som gått sedan distansavtalslagen trädde i kraft har inget framkommit vare sig i eller i något annat sammanhang som antyder att det skulle finnas sådana marknadspro- blem. Exempelvis har det ännu inte väckts någon talan vid Marknads- domstolen om åläggande att ge information enligt distansavtalslagen. Regeringen gör alltså bedömningen att det saknas behov av en möjlig- het att utdöma marknadsstörningsavgift. 6.4Undantagen från informationsplikten och ångerrätten 6.4.1Varor för ett hushålls löpande förbrukning Regeringens bedömning: Distansavtal och hemförsäljningsavtal om försäljning av livsmedel eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning skall alltjämt vara undantagna från bestämmelserna om informationsskyldighet och ångerrätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 118 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Juridiska fakultets- styrelsen vid anser dock att det aktuella undantaget bör utgå och att livsmedel i stället bör hanteras under det generella undanta- get för varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gamla. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 6 § distansavtalslagen gäller bestämmelserna om informationsskyldighet när ett avtal ingås och om ångerrätt inte för distansavtal eller hemförsäljningsavtal om försälj- ning av livsmedel eller andra varor för ett hushålls löpande förbrukning. Det krävs dock att varorna skall levereras till en konsuments bostad eller arbetsplats i ett distributionssystem med regelbunden utkörning. konstaterar i sin rapport att det inom området för telefonförsäljning av t.ex. tvättmedel och hushållspapper tidigare funnits stora problem med tillämpningen av lagstiftningen om konsumentskydd. Genom ett aktivt tillsynsarbete, branschöverenskommelser och utarbetan- det av etiska regler för telefonförsäljning har antalet tvister och anmäl- ningar till verket nu minskat till ett fåtal. Sedan distansavtalslagen trädde i kraft omfattas dock försäljningen av t.ex. tvättmedel och hushållspapper inte längre av reglerna om ångerrätt m.m., vare sig vid distansavtal eller vid hemförsäljningsavtal. Verket menar att detta skulle kunna leda till att problemen återkommer även om det ännu inte finns några tecken på detta och föreslår därför att undantaget i 6 § distansavtalslagen tas bort. I förarbetena till distansavtalslagen gjordes bedömningen att framför allt ångerrätten passar mindre väl för avtal om livsmedel m.m., särskilt i de fall där varorna levereras genom regelbunden utkörning (se prop. 1999/2000:89 s. 61 f.). Även om det kan hävdas att undantaget är moti- verat främst beträffande livsmedel och liknande varor och att frågan om ångerrätt därför hellre bör avgöras med tillämpning av den generella bestämmelsen om detta i 14 § 3 distansavtalslagen, bör beaktas att denna försäljningsform används av bl.a. dagligvaruhandlare med ett stort antal varor i sitt sortiment utöver livsmedel. Det går knappast att låta informationsplikten och ångerrätten gälla vissa varor, t.ex. grönsaker och mejerivaror, men inte andra, t.ex. konserver, torrvaror och kemisk- tekniska produkter, när konsumenten beställer hem varor från sin daglig- varuhandlare. Det förefaller inte heller lämpligt att begränsa undantaget till att gälla generellt för dagligvaruhandlare, eftersom frågan om undan- tag då skulle avgöras av vilka varor näringsidkaren har i sitt sortiment snarare än vilka varor det aktuella distansavtalet avser. Undantagets utformning får således anses sakligt motiverad, även om ändamålsskälen för det varierar något mellan de enskilda varor som täcks av bestämmelsen. Regeringen anser att det saknas anledning att nu utmönstra eller ändra bestämmelsen, särskilt som det inte synes föreligga några egentliga problem i praktiken med konsument- skyddet på området. 6.4.2Varor som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas, m.m. Regeringens bedömning: Distansavtalslagens bestämmelse om att köp av vissa varor, bl.a. på grund av deras beskaffenhet, inte skall kunna ångras är ändamålsenligt utformad. Detsamma gäller bestäm- melsen om att ångerrätten får utövas endast om varan hållits i väsent- ligen oförändrat skick. Något behov av att ändra motsvarande bestäm- melser i den nya lagen föreligger inte. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 120 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Företagarnas Riks- organisation anser dock att en konsument endast skall ha rätt att utöva sin ångerrätt om varan kan säljas vidare. föreslår att det skall införas en möjlighet för näringsidkaren att få ersättning för en förstörd förpackning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 14 § 3 distansavtalslagen har konsumenten inte ångerrätt om distansavtalet gäller en vara som på grund av sin beskaffenhet inte kan återlämnas eller som snabbt kan försämras eller bli för gammal. Vidare får konsumenten enligt 17 § första Prop. 2004/05:13 meningen endast utöva sin ångerrätt om den vara som han har tagit emot hålls i väsentligen oförändrat skick. Av 17 § andra meningen följer dock att detta inte gäller om varan har förstörts eller förändrats på grund av någon åtgärd som har varit nödvändig för att undersöka varan eller på grund av någon omständighet som inte kan hänföras till konsumenten. Enligt har denna reglering vållat vissa svårigheter vid den praktiska tillämpningen, t.ex. vid köp av underkläder, läkemedel och liknande produkter, men även vid köp av viss elektronik och andra produkter av engångskaraktär samt telefonkort. Verket menar att det finns behov av att närmare utveckla vilka varutyper som bör undantas från ångerrätten och vilket skick en vara skall ha för att kunna åter- lämnas. I verkets rapport föreslås att detta sker genom att lagtexten i dessa delar förtydligas. Som framhåller ställs i detta sammanhang olika intressen mot varandra. Dels gäller det att säkerställa att den enskilde konsumentens ångerrätt inte urholkas i praktiken, dels gäller det att till- godose intresset av att inte sekunda varor säljs vidare på marknaden. Även intresset att hindra onödig värdeförstöring måste beaktas. Vidare gäller allmänt sett att lagstiftning av detta slag bör innehålla generella regler som kan tillämpas i en rad olika praktiska situationer. Bestämmelserna bör naturligtvis utformas så att risken för tolknings- problem minimeras, men de bör inte utformas alltför kasuistiskt och detaljerat. Att direkt i lagen utveckla vilka varutyper som bör undantas från ångerrätten och vilket skick de olika varutyperna skall ha för att kunna återlämnas kan inte komma i fråga. Detta måste få lösas i rätts- tillämpningen, utifrån lagtexten och med ledning av lagens syften. Enligt regeringens bedömning innefattar den nuvarande regleringen en lämplig avvägning mellan de samhällsintressen som här ställs mot varandra. Den synes också ge möjligheter att finna rimliga lösningar i enskilda fall. Som uttalats i lagens förarbeten bör det alltså för det stora flertalet varor anses nödvändigt att konsumenten får öppna förpack- ningen och prova varan, som varan vid ett eventuellt utövande av ångerrätten bör returneras tillsammans med sin originalförpackning. Kostnaden för en ny förpackning måste således normalt anses ingå i de kostnader för varans återtagande som näringsidkaren har att svara för (se prop. 1999/2000:89 s. 92 f.). Vid bedömningen bör dock beaktas att konsumenten, för att vara bibehållen sin ångerrätt, bara får vidta sådana åtgärder som varit nödvändiga för att undersöka varan. Har åtgärderna gått längre än så och varan därigenom förstörts, är ångerrätten förlorad. I undantagsfall bör också en varas särskilda art kunna leda till att den betraktas som en sådan vara som enligt 14 § 3 inte kan återlämnas på grund av sin beskaffenhet. Regeringens slutsats är alltså att de aktuella bestämmelserna får bedö- mas vara ändamålsenligt utformade. Tvister av detta slag är också ofta föremål för prövning i . Härigenom utvecklas en praxis med viss stadga. Sammantaget finns det därmed inte skäl att nu förändra bestämmelserna. Regeringens bedömning: Distansavtal om tidningar eller tidskrifter skall vara undantagna från ångerrätten också enligt den nya lagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 121 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. styrelsen vid anser dock att det inte bör gälla något undantag för avtal om prenumeration av tidning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 14 § 5 distansavtalslagen har konsumenten inte ångerrätt om distansavtalet gäller en tidning eller Något motsvarande undantag finns inte vid hemförsäljning. framhåller i sin rapport att prenumerationer av tidningar och tidskrifter ofta erbjuds vid telefonförsäljning och att kon- sumenter i såväl som har ångerrätt i dessa fall. denna bakgrund föreslår verket att undantaget i 14 § 5 inte skall gälla vid telefonförsäljning av tidningar och tidskrifter. I förarbetena till distansavtalslagen anfördes att man i detta samman- hang måste beakta att det rör sig om varor vilkas innehåll konsumenten ofta kan tillgodogöra sig snabbt och sedan utöva ångerrätten. tag från ångerrätten ansågs således motiverat med hänsyn till risken för missbruk, i vart fall när det gällde prenumerationer på dagstidningar och andra nyhetstidningar (se prop. 1999/2000:89 s.64). Förhållandena synes inte ha ändrats märkbart sedan distansavtalslagen trädde i kraft. Varken genom eller på annat sätt har alltså framkommit tillräckliga skäl för att nu göra en annan Det har inte heller framkommit omständigheter som i detta sammanhang bör föranleda att just telefonförsäljningen särbehandlas. Den risk för missbruk av ångerrätten som föreligger vid all distansför- säljning av tidningar och tidskrifter motiverar således enligt regeringen att undantaget förs över till den nya lagen. Eftersom hemförsäljningsdirektivet inte innehåller något undantag för tidningar och tidskrifter, är det inte möjligt att i den nya lagen också införa ett motsvarande undantag vid hemförsäljning. Avtal om specialtillverkade varor Regeringens förslag: Vid distansavtal om en vara som skall tillverkas eller väsentligt ändras efter konsumentens särskilda önskemål eller som annars skall få en tydlig personlig prägel får parterna skriftligen avtala om att konsumenten inte skall ha någon ångerrätt. (Se 2 kap. 5 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 123 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Om ett distans- eller hemförsäljnings- Prop. 2004/05:13 avtal avser en vara som har tillverkats eller väsentligen ändrats efter konsumentens särskilda önskemål eller som annars har fått en tydlig personlig prägel, får näringsidkaren och konsumenten enligt 15 § tredje stycket distansavtalslagen skriftligen avtala att ångerfristen skall börja löpa den dag då konsumenten mottog bekräftelsen med den föreskrivna efterhandsinformationen, oavsett om konsumenten då har tagit emot varan eller en väsentlig del av den. Av framgår att bestämmelsen i praktiken har fått en del negativa konsekvenser. Eftersom varan har en personlig prägel, riskerar näringsidkaren ofta att lida en särskilt stor förlust i fall konsumenten skulle utöva sin ångerrätt. Detta har lett till att närings- idkare tydligen ganska regelmässigt väljer att helt enkelt vänta med tillverkningen av varan till dess ångerfristen löpt ut. För konsumenten innebär detta att leveranstiden förlängs utöver ordinarie tid. Bestämmelsen kan därmed i praktiken hindra en snabb leverans, även när båda parter egentligen hade önskat detta. Behovet av konsumentskydd skiljer sig vidare beroende på vilken vara det är fråga om. Vid många typer av distansavtal, t.ex. om namnlappar till kläder eller t-shirts med personliga tryck, finns endast ett ganska ringa behov av en ångerrätt medan det motsatta ju naturligtvis gäller för t.ex. ett hemförsäljningsavtal om ett specialtillverkat kök. Enligt artikel 6.3 tredje strecksatsen i det allmänna direktivet får konsumenten inte utöva någon ångerrätt vid avtal om tillhandahållande av varor som har tillverkats enligt konsumentens anvisningar eller som har fått en tydlig personlig prägel. Detta gäller dock inte om parterna har kommit överens om annat. I det allmänna direktivet har ångerrätten i dessa fall alltså gjorts dispositiv. Hemförsäljningsdirektivet erbjuder däremot inte någon möjlighet att införa ett motsvarande undantag för hemförsäljningsavtal om specialtillverkade varor. Regleringen i 15 § tredje stycket har tillkommit i syfte att åstadkomma en enhetlig ordning för distansavtal och hemförsäljningsavtal som ändå beaktar att en ångerrätt vid avtal om specialtillverkade varor kan utsätta näringsidkaren för särskilda risker (se prop. 1999/2000:89 s. 48). Med den nu föreslagna uppdelningen av de materiella bestämmelserna i tre skilda kapitel minskar det mera lagtekniska behovet av en enhetlig regle- ring. Att undanta alla distansavtal om specialtillverkade varor från ånger- rätten torde inte vara i samklang med det allmänna direktivet. I vart fall innebär det en mer ingripande ändring än vad som är nödvändigt för att komma till rätta med de negativa följder som den nuvarande regleringen uppenbarligen ger upphov till. I stället bör parterna ha möjlighet att avtala att ångerrätten inte skall gälla. Utgångspunkten bör alltså vara att konsumenten har en laglig ångerrätt, men denna rätt bör liksom i det allmänna direktivet vara av dispositiv natur. För att undvika att det i efterhand uppstår tveksamhet om ångerrättens bestånd och då det från konsumentens sida sett handlar om att avstå från en rättighet, bör en sådan överenskommelse ha skriftlig form för att vara giltig. Vissa ytterligare ändringar för distansavtal 7.1Behörighet för näringsidkarens ombud Regeringens förslag: Näringsidkarens ombud skall även vid distans- avtal om finansiella tjänster och finansiella instrument anses behörig att handla på näringsidkarens vägnar. (Se 5 kap. 1 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 126 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt 22 § distansavtalslagen skall, om näringsidkaren anlitar ett ombud, denne alltid anses behörig att handla på näringsidkarens vägnar när det gäller att ingå distansavtal eller hemförsäljningsavtal, att utfästa förmåner som är avsedda att ingå i ett sådant avtal samt att ta emot betalning för näringsidkarens räkning. Näringsidkaren kan inte till nackdel för konsumenten inskränka denna behörighet. Ombudet anses alltså enligt lag likställt med den som har s.k. ställningsfullmakt, t.ex. butiksbiträden (jfr 10 § andra stycket avtalsla- gen). Bestämmelsen i 22 § om ombudets behörighet har ingen direkt motsvarighet i det allmänna direktivet eller hemförsäljningsdirektivet, även om det senare direktivets definition av näringsidkare även omfattar varje person som handlar i näringsidkarens namn eller på hans vägnar (se artikel 2 andra strecksatsen). Bestämmelsen i 22 § ansluter i stället mycket nära till vad som gällde enligt 12 § hemförsäljningslag. Regleringen i 22 § bör föras vidare till den nya lagen och omfatta även distansavtal om finansiella tjänster eller finansiella instrument. Starka konsumentskyddsskäl talar också här för att i behörighetshänseende likställa ombudet med den som har ställningsfullmakt. När ett distans- avtal träffas om en finansiell tjänst bör näringsidkaren således bl.a. vara bunden av sådana utfästelser som ombudet lämnat. Det nya direktivet kan inte anses uppställa några hinder häremot. Därmed blir också regleringen enklare och skyddsnivån enhetlig vid de avtalstyper som den nya lagen omfattar. 7.2Skydd mot oförmånligt lagval även vid hemförsälj- ning Regeringens förslag: En bestämmelse om skydd mot lagval som ger konsumenten ett sämre skydd skall införas även för hemförsäljnings- avtal. (Se 5 kap. 2 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 127 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning i sak mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: I 23 § distansavtalslagen anges att ett Prop. 2004/05:13 avtalsvillkor som anger att lagen i ett land utanför EES skall tillämpas på avtalet inte gäller i fråga om regler om distansavtal, om den lag som gäller med bortseende från villkoret är lagen i ett land inom EES och den lagen ger konsumenten ett bättre skydd. Bestämmelsen genomför artikel 12.2 i det allmänna direktivet. En i det närmaste identisk bestämmelse återfinns även i artikel 12.2 i det nya direktivet. Enligt vad som föreslås i avsnitt 5.10 kommer den nya lagen därför att innebära att en reglering i enlighet med 23 § kommer att gälla för alla distansavtal, även sådana som rör finansiella tjänster eller finansiella instrument. Varken hemförsäljningsdirektivet eller distansavtalslagen innehåller någon motsvarande bestämmelse för hemförsäljningens del. Samma skäl som motiverar regeln vid distansavtal gör sig dock principiellt sett gällande också vid hemförsäljningsavtal, låt vara att det i praktiken natur- ligtvis inte är lika vanligt med gränsöverskridande hemförsäljning. En sådan bestämmelse är förenlig med hemförsäljningsdirektivet och leder till att regleringen i denna fråga blir enhetlig för alla distansavtal och hemförsäljningsavtal. Införandet av en sådan bestämmelse även för hemförsäljningens del får också anses vara i samklang med artikel 20 i Romkonventionen. Syftet med bestämmelsen är att garantera att konsumenterna verkligen erhåller det skydd som ytterst härrör från hemförsäljningsdirektivet, även i gräns- överskridande fall. Bestämmelsen bör således ses som ett led i strävan- dena att genomföra de EG-rättsliga bestämmelserna om konsumentskydd vid hemförsäljning på ett sätt som bidrar till en effektiv tillämpning. Tilläggas kan att den motsvarande lagvalsbestämmelsen i 48 § konsu- mentköplagen är generellt tillämplig i förhållande till den lagens alla bestämmelser, trots att lagvalsregeln i EG-direktivet (1999/44/EG) om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (konsumentköpsdirektivet) endast tar sikte på vissa av de köprättsliga frågor som behandlas i konsumentköplagen. I det sam- manhanget ansågs artikel 20 i Romkonventionen alltså inte utgöra hinder mot en generell reglering (se prop. 2001/02:134 s. 70). Sammantaget gör regeringen bedömningen att den nya lagens bestäm- melse till skydd mot oförmånligt lagval bör gälla generellt för alla de distansavtal och hemförsäljningsavtal som omfattas av den nya lagen. 7.3Risken för vissa meddelanden Regeringens förslag: En bestämmelse om att näringsidkaren står risken för meddelanden om att ångerrätten utövas skall införas även för distansavtal om varor och icke finansiella tjänster och hemförsälj- ningsavtal. Detsamma skall gälla vid alla distansavtal och hemför- säljningsavtal som omfattas av lagen för meddelanden om att avtalet hävs på grund av att näringsidkaren inte fullgjort sin prestation . (Se 5 kap. 3 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens, utom så till vida att promemorian inte innehåller någon regel om risken för konsu- mentens meddelande om att avtalet hävs på grund av att näringsidkaren Prop. 2004/05:13 inte fullgjort sin prestation (se promemorian s. 129). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker prome- förslag eller lämnar det utan någon invändning. Företagarnas Riksorganisaton, och anser dock att det är konsumenten som bör bära risken för att meddelandet inte kommer fram. hänvisar sär- skilt till distansavtalslagens reglering av verkningarna av näringsidkarens passivitet och erinrar om att äganderätten till varan övergår till konsu- menten utan att näringsidkaren har rätt till ersättning när konsumenten har utövat sin ångerrätt beträffande en vara som han tagit emot vid ett hembesök och näringsidkaren underlåtit att återhämta varan. Mot denna bakgrund vore det, enligt föreningen, orimligt att låta näringsidkaren stå risken för meddelandet om ångerrätten. Skälen för regeringens förslag: Som angetts i avsnitt 5.5.1 utgår distansavtalslagen från att det är näringsidkaren som står risken för att konsumentens meddelande om att ångerrätten utövas försenas eller inte kommer fram. Detsamma bör gälla enligt den nya lagen. I likhet med vad som föreslagits för de finansiella tjänsterna bör det tas in en uttrycklig bestämmelse som klargör saken vid andra distansavtal och hemförsäljningsavtal. Med anledning av den synpunkt som framförts av kan tilläggas att tidsfristen för när äganderätten övergår till konsumenten vid näringsidkarens underlåtenhet att i vissa fall hämta en vara eller material har bestämts med beaktande av att i enskilda fall konsumentens meddelande om att han frånträder avtalet kanske inte når näringsidkaren (se prop. 1971:86 s. 86). Denna reglering förs alltså vidare till den nya lagen. En motsvarande reglering bör gälla för konsumentens meddelande om att han häver avtalet på grund av att näringsidkaren inte fullgjort sin pres- tation (se 2 kap. 17 § och 4 kap. 11 § i den föreslagna nya lagen).