prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Paragrafen har viss motsvarighet i 116 § första stycket FAL (se också 118 § tredje stycket). Här anges förutsättningarna för att en livförsäkring skall skyddas mot utmätning före försäkringsfallet. Till en början skall försäkringen gälla på försäkringstagarens eller dennes makes liv. Vem som från början tecknat den saknar betydelse. Om ett förmånstagarförordnande gäller eller ej spelar ingen roll för utmätbarheten enligt paragrafen. Ett oåterkalleligt förmånstagarförordnande kan emellertid innebära ett särskilt skydd för förmånstagaren och kan medföra att försäkringen helt saknar värde för försäkringstagarens borgenärer. Vidare krävs för utmätningsfrihet en viss jämn fördelning av premiebetalningarna. En alltför stor betalning leder dock inte till att hela försäkringsskyddet går förlorat. Det är bara det överskjutande beloppet som kan tas i anspråk. En premiebetalning som ligger kan inte medföra att någon del av försäkringen blir utmätningsbar. Gränsen för den premiebetalning som är förenlig med utmätningsfriheten växlar av tekniska skäl för olika typer av försäkring. Punkt 1 gäller tidsbegränsad försäkring bara för dödsfall. Bestämmelsen avser både tidsbegränsad kapitalförsäkring och tidsbegränsad livränteförsäkring. Här har gränsen satts till fem gånger den s.k. naturliga premien, dvs. den premie som skulle ha tagits ut om försäkringen hade gällt bara för året för den för stora premiebetalningen. (Rörande skälen för denna gränsdragning, se SOU 1986:56 s. 650 f.) Punkt 2 anger gränsen för sådan kapitalförsäkring som inte faller under punkt 1, dvs. i första hand livsvarig försäkring och s.k. sammansatt kapitalförsäkring. Av betydelse blir om den faktiskt erlagda premien i något fall markant överstiger genomsnittet . Har inte försäkringen gällt så länge, får man beräkna genomsnittet av de premiebetalningar som gjorts medan försäkringen gällt. Punkt 3 avser livränteförsäkringar, dvs. försäkringar med periodisk utbetalning som beror av att någon lever. En förutsättning är att de inte omfattas av punkt 1 genom att de gäller också (eller enbart) för livsfall eller visserligen gäller enbart för dödsfall men inte är tidsbegränsade. Hit hör bl.a. flertalet försäkringsformer inom pensionsförsäkringsområdet. I detta fall anknyter gränsdragningen till den premie som skulle ha betalats om försäkringen nytecknats mot engångspremie vid början av det aktuella året. (Jfr närmare om beräkningen SOU 1986:56 s. 651 f.) Bestämmelsen gäller för fondförsäkringar. Liksom enligt punkt 2 i första stycket blir det av betydelse om den faktiskt erlagda premien i något fall markant överstiger genomsnittet eller under den när försäkringen har gällt. Med fondförsäkring avses sådan livförsäkring med anknytning till värdepappersfonder som åsyftas i 2 kap. 3 b § 3 försäkringsrörelselagen. När man skall fastställa vilket belopp som skall få utmätas på grund av en alltför stor premiebetalning, får man räkna med att de inbetalda 2003/04:150 15 kap. beloppen efter betalningen kan ha undergått en värdestegring I detta läge får borgenärerna ta i anspråk lika många prisbasbelopp eller delar av sådana som försäkringstagaren har betalat för mycket. Om exempelvis en betalning översteg den tillåtna premien med två prisbasbelopp, kan borgenären senare ta dubbla det då gällande prisbasbeloppet i anspråk för utmätning. beloppen däremot har undergått en värdeminskning, skall utgången bli 4 § Om värdet av en försäkring, som enligt 3 § inte får utmätas, förs över till en annan försäkring på sätt som anges i 58 kap. 18 § tredje stycket inkomstskattelagen (1999:1229), anses den nya försäkringen som samma försäkring vid tillämpningen av 3 §. (Paragrafen saknar motsvarighet i promemorian och PFL.) Paragrafen tar sikte på det fallet då värdet av en försäkring som är utmätningsfri flyttas över till en ny försäkring. Övervägandena finns i avsnitt 9.6 Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Innebörden av bestämmelsen är att också den nya försäkringen blir utmätningsfri när värdet av en utmätningsfri försäkring flyttas över till en ny försäkring hos samma försäkringsbolag eller hos ett annat bolag. En förutsättning är att den nya försäkringen gäller med samma person som försäkrad. 5 § Sedan ett försäkringsfall har inträffat får en livförsäkring och ersättning som utfaller från den inte utmätas för försäkringstagarens skulder i den mån ersättningen tillfaller någon som själv behöver den för sin försörjning eller för en underhållsskyldighet. Om ersättningen tillfaller någon annan än den försäkrade, gäller dock detta förbud bara om den försäkrade har försörjt eller varit skyldig att försörja den berättigade. När ersättningen betalas i form av livränta, gäller förbudet bara rätten till livräntan. Från vad som efter den försäkrades död på grund av förmånstagarförordnande tillfaller den försäkrades make eller den försäkrades eller makens barn som vid dödsfallet inte fyllt skall för varje berättigad alltid undantas från utmätning ett sammanlagt försäkringsbelopp som motsvarar sex gånger det prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring som gäller för dödsåret. (Jfr 16 kap. 3 § promemorian och 7 kap. 3 § PFL.) Paragrafen behandlar möjligheterna till utmätning av försäkringen och utfallande belopp efter försäkringsfallet, såvitt gäller försäkringstagarens skulder. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet FAL. Ett klargörande har gjorts med beaktande av Lagrådets synpunkter. Den första förutsättningen för utmätningsfrihet är enligt första meningen att försäkringen eller utfallande ersättning tillfaller någon som själv behöver den för sin försörjning eller för att fullgöra underhållsskyldighet som åvilar honom. En liknande formulering förekommer i 5 kap. 8 § utsökningsbalken, och förevarande regel skall i vart fall när det gäller periodiskt utfallande belopp tillämpas på samma vis som den bestämmelsen. När det gäller engångsbelopp som utgår från försäkringen får man försöka jämföra detta med motsvarande periodiska förmåner, t.ex. med hjälp av försäkringsbolagens tariffer för livränteförsäkring. Av lagtexten framgår att utmätningsfriheten inte gäller när beloppet tillfaller ett dödsbo, en stiftelse eller en annan juridisk person. Enligt andra meningen gäller ytterligare ett krav. Den försäkrade skall ha varit mottagarens försörjare, såvida inte ersättningen tillfaller den försäkrade själv. Har den försäkrade varit försörjningsskyldig enligt lag är alltid kravet uppfyllt, men detta kan också vara fallet vid faktisk försörjning t.ex. av en sambo eller ett syskon. Den försäkrade behöver inte ha stått för hela försörjningen, men det måste i varje fall ha gällt ett regelbundet understöd (i pengar eller i form av t.ex. mat eller bostad) som utgjort en väsentlig del av den andres försörjning, något som regelmässigt är fallet mellan föräldrar och hemmavarande barn. Ofta gäller detsamma mellan makar och mellan sambor. Efter dödsfall ligger det nära till hands med en generös bedömning av försörjarfrågan. Om sålunda två makar gemensamt försörjer hemmavarande barn och vardera makens ekonomiska situation är sådan att ingen av dem skulle kunna försörja barnen och sig själv ensam, kan man mestadels anse makarna bidra också till varandras försörjning, i motsats till när två makar utan hemmavarande barn har ungefär jämnstora inkomster som var och en skulle kunnat leva ensam på. För livränteförsäkringar gäller dessutom enligt tredje meningen att skyddet är begränsat till att avse rätten till livräntan som sådan, vilket innebär att utfallande belopp efter hand kan tas i anspråk genom utmätning enligt 7 kap. utsökningsbalken. Detta stämmer med 5 kap. 7 § utsökningsbalken om utmätning av skadeståndslivränta. I andra stycket föreskrivs ett schabloniserat grundskydd för den försäkrades närstående. För varje berättigad får sex prisbasbelopp tas undan utmätning, utan någon prövning av den berättigades behov och utan något krav på att den försäkrade skall ha försörjt den berättigade. I de flesta fall kommer denna mera lätthanterliga regel att lösa frågan om utmätningsskyddet och tillåta att de närstående i varje fall får behålla ett omställningsbelopp ur försäkringen utan att prövningen enligt första stycket blir aktuell. Schablonregeln gäller till förmån för den försäkrades make (och partner) samt för den försäkrades barn och barn till den försäkrades make, under förutsättning att barnet vid dödsfallet inte fyllt . Barnets ålder vid utbetalningen saknar betydelse. Som barn räknas självfallet även adoptivbarn men inte fosterbarn. Regeln gäller inte heller bröstarvingar i senare led. Fosterbarn och barnbarn kan alltså få skydd mot utmätning bara enligt första stycket. De sex prisbasbeloppen får tas undan oavsett vilken typ av livförsäkring det gäller. I fråga om försäkring med periodisk ersättning gäller utmätningsskyddet de belopp som betalas först, dvs. 2003/04:150 15 kap. av gjorda utbetalningar uppgår till sex gånger det prisbasbelopp som gäller för dödsåret. Det går alltså inte att uppskjuta skyddet till senare 6 § Det som sägs i 3 § om make gäller också sambo samt tidigare make och tidigare sambo. Det som sägs i 5 § om make gäller också sambo. (Jfr 16 kap. 4 § promemorian och 7 kap. 4 § PFL.) Paragrafen handlar om att vissa personer skall jämställas med makar. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Enligt paragrafen likställs sambo med make. Med sambo avses sambo enligt 1 § första stycket sambolagen (2003:376). Med make eller sambo likställs också tidigare make eller sambo vid tillämpning av 3 §. Det gäller exempelvis fall där innan förhållandet upplöses försäkring har tecknats på den andra partens liv för att skydda gemensamma barn. Upplösningen hindrar alltså inte att utmätningsskyddet gäller. Att bestämmelsen inte säger något om avliden make beror på att, efter den försäkrades död alltså försäkringsfallet det saknar betydelse för utmätningsskyddet om försäkringen tecknats på eget eller på makens liv. Enligt 3 kap. 1 § lagen (1994:1117) om registrerat partnerskap har sådant partnerskap samma rättsverkningar som äktenskap, med vissa undantag som inte är aktuella här. Någon särskild bestämmelse behövs därför inte för att reglera denna fråga. 7 § Om en försäkring som en arbetsgivare har tecknat på en anställds liv inte gäller till förmån för arbetsgivaren själv, får försäkringen och ersättning som utfaller från den inte tas i anspråk för arbetsgivarens skulder på något annat sätt än som sägs i 8 §. Detta gäller också om den försäkrade inte är anställd hos arbetsgivaren men har någon annan anknytning till dennes verksamhet eller är medförsäkrad som närstående till någon annan försäkrad. (Jfr 16 kap. 6 § promemorian och 7 kap. 6 § PFL.) Paragrafen handlar om vad som gäller om utmätning i det fallet då en arbetsgivare har tecknat en försäkring på en anställds liv men inte till förmån för arbetsgivaren själv. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. En individuell försäkring, som en arbetsgivare tecknat på en anställds liv och inte gäller till förmån för arbetsgivaren själv, skall behandlas på ett speciellt sätt såvitt gäller den försäkrades ställning. Den anställde skall i flera avseenden jämställas med en försäkringstagare (se 1 kap. 5 §). Första meningen i förevarande paragraf klargör att en sådan princip gäller beträffande utmätningsskyddet. Försäkringen kan i princip inte utmätas för arbetsgivarens skulder, trots att denne har tecknat försäkringen. Undantag görs bara för vissa fall där regeln annars kunde missbrukas av försäkringstagaren till att uppnå otillbörliga förmåner på borgenärernas bekostnad (se 8 §). Enligt andra meningen likställs med anställda också andra med Prop. 2003/04:150 anknytning till verksamheten hos en arbetsgivare. Rörande innebörden av 15 kap. detta hänvisas till kommentaren till 18 kap. 1 §, där en liknande formulering förekommer. Vidare gäller av naturliga skäl samma princip om utmätningsfrihet beträffande den som är medförsäkrad såsom närstående till t.ex. en anställd. Återkrav vid försäkringstagarens konkurs, m.m. 8 § Om vid livförsäkring försäkringstagaren eller dödsboet efter honom försätts i konkurs och försäkringstagaren senare än före den fristdag som anges i 4 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) har betalat premie för försäkringen med belopp som vid betalningstillfället inte stod i skäligt förhållande till hans villkor, får konkursboet av tillgodohavandet hos försäkringsbolaget kräva åter vad han har betalat för mycket. Om försäkringstagaren eller en panthavare inte har lämnat sitt samtycke till återbetalningen, skall konkursboet för prövning av dess rätt väcka talan mot honom. Vid en sådan talan tillämpas 4 kap. 19 och 20 §§ konkurslagen. Har försäkringsbeloppet betalats ut, är den som har uppburit beloppet skyldig att till konkursboet betala tillbaka det belopp som konkursboet annars hade kunnat kräva åter av försäkringsbolaget. Har beloppet uppburits av en förmånstagare, gäller detta dock bara om utbetalningen har skett senare än före fristdagen. Återbetalningsskyldigheten kan jämkas om det finns synnerliga skäl. Också vid en talan mot den som har uppburit försäkringsbeloppet tillämpas 4 kap. 19 och 20 §§ konkurslagen. Första och andra styckena tillämpas också i fråga om offentligt ackord vid företagsrekonstruktion. Vid en talan med anledning av ackordsförhandling tillämpas 3 kap. 6 och 7 §§ lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion. Vid sådan försäkring som avses i 7 § får krav enligt denna paragraf göras gällande bara om den försäkrade eller den till vars förmån försäkringen annars gäller är närstående till arbetsgivaren på det sätt som anges i 4 kap. 3 § konkurslagen. Krav enligt denna paragraf får inte göras gällande till nackdel för förmånstagare med oåterkalleligt förordnande. (Jfr 16 kap. 7 § promemorian och 7 kap. 7 § PFL.) Paragrafen behandlar vissa möjligheter att återkräva betalda premiebelopp vid livförsäkring för den händelse försäkringstagaren eller dennes dödsbo skulle försättas i konkurs. Bestämmelserna fyller en återvinningsliknande funktion. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen utgör en viss motsvarighet till 117 § FAL. Första stycket behandlar krav som framställts innan försäkringsbeloppet har betalats ut. Förutsättningarna för återkrav av är att försäkringstagaren före fristdagen eller därefter betalat som inte stod i skäligt förhållande till hans villkor. Vad som får återkrävas är det belopp som överskjuter det skäliga. Regeln gäller alla typer av försäkringar, oavsett om de varit utmätningsfria eller ej. Vid livränteförsäkring bör som tillgodohavande hos försäkringsbolaget betraktas det s.k. tekniska återköpsvärdet (jfr SOU 1964:35 s. 474). Någon omräkningsbestämmelse motsvarande 3 § tredje stycket förekommer inte i denna paragraf, som ju rör återkrav inom en så pass kort frist som . Återkravet avser nominella belopp. Bestämmelsen går alltså ut på att konkursboet får vända sig till försäkringsbolaget och kräva åter för mycket erlagda från tillgodohavandet där. Om försäkringstagaren inte har lämnat sitt samtycke till denna återbetalning, skall konkursboet för prövning av dess rätt väcka talan mot honom. Av allmänna principer följer att talan måste väckas också mot panthavare när försäkringen är pantsatt och panthavaren inte godtar återbetalningen. På förslag av Lagrådet framgår detta uttryckligen av lagtexten (beträffande förvärvare av försäkringen, jfr 1 kap. 4 § andra stycket). Krav på för mycket erlagda kan också enligt andra stycket riktas mot försäkringstagare eller förmånsrättstagare sedan försäkringsbeloppet utbetalats. Bestämmelsen sammanhänger med reglerna om utmätningsskydd för utfallande belopp; det har ansetts angeläget att man skall kunna ingripa mot otillbörliga transaktioner även sedan försäkringsfallet inträffat. Andra stycket innehåller dock inget särskilt krav på otillbörlighet för dessa fall. För förmånstagares del gäller ett extra skydd; det har inte ansetts motiverat att låta skyddet gälla även förvärvare och panthavare. Har beloppet uppburits av en förmånstagare, gäller återbetalningsskyldigheten bara om utbetalningen har skett senare än före fristdagen. Krav kan dock aldrig göras gällande till nackdel för förmånstagare med oåterkalleligt förordnande (se sista stycket). Efter påpekande av Lagrådet har därutöver införts en möjlighet att jämka återbetalningsskyldigheten, närmast efter mönster i 4 kap. 17 § konkurslagen. Jämkning kan framför allt komma i fråga när mottagaren i god tro förbrukat ersättningen och kravet avser ett stort belopp. Bestämmelsen i fjärde stycket ansluter till 7 § om försäkringar som en arbetsgivare tecknar på en anställds liv. Den regeln innebär att dessa försäkringar i princip är oåtkomliga för arbetsgivarens borgenärer, även om han genom att betala oskäligt höga för försäkringen fört över tillgångar till den anställde. För att hindra att regeln missbrukas får krav enligt förevarande paragraf göras gällande när den försäkrade eller den till vars förmån försäkringen annars gäller är en sådan närstående till arbetsgivaren som anges i 4 kap. 3 § konkurslagen. Vid prövningen av frågan om återkrav bör man beakta, utom premiens allmänna skälighet med hänsyn till arbetsgivarens förhållanden, vilka försäkringsförmåner denne tillförsäkrat sådana anställda som inte är närstående till honom. Om den närstående har fått bara sådana förmåner som övriga anställda, torde det i allmänhet inte finnas skäl för något återkrav. Regeln avser ju att hindra att arbetsgivaren på borgenärernas bekostad skall ge just sina närstående särskilda förmåner. Enligt femte stycket är den som har oåterkalleligt förmånstagarförordnande skyddad mot krav på samma sätt som i 117 § FAL. Som framhållits i kommentaren till 15 kap. 1 § hindrar inte reglerna i denna paragraf att krav riktas mot försäkringsbolaget eller försäkringstagaren enligt konkurslagens regler om återvinning. Sålunda kan 4 kap. 6 § konkurslagen åberopas i sådant sammanhang. Som Lagrådet närmare utvecklat kan en i och för sig skälig premie som betalas på grund av en annalkande utmätning eller konkurs föranleda återvinning enligt allmänna regler. går förevarande paragraf längre än bestämmelserna i konkurslagen, eftersom återkravet inte beror av om försäkringstagaren hade belopp motsvarande hans skulder eller om transaktionen är 2003/04:150 15 kap. ordinär, utan det räcker att premierna inte stod i skäligt förhållande till Utmätning av en livförsäkring för den berättigades skulder 9 § Sedan ett försäkringsfall har inträffat får en livförsäkring och ersättning som utfaller från den inte utmätas för den berättigades skulder utom i fall som framgår av 5 §. Trots det som sägs i 5 § får ett ersättningsbelopp som inte hålls avskilt efter utbetalningen utmätas för den berättigades skulder. När har gått från det att beloppet skulle betalas, får också det som hålls avskilt utmätas till den del beloppet inte behövs för den berättigades försörjning eller för att fullgöra underhållsskyldighet som åvilar honom. (Jfr 16 kap. 3 § promemorian och 7 kap. 3 § PFL.) Paragrafen behandlar skyddet för den berättigade mot sina egna borgenärer inte mot försäkringstagarens borgenärer, något som behandlas i 5 §. På förslag av Lagrådet har bestämmelserna brutits ut till en särskild paragraf. Såvitt angår tiden fram till dess ersättningen betalas ut motsvarar skyddet vad som sägs i 5 §. Därefter begränsas det på liknande sätt som enligt 5 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken. En grundförutsättning för att det utbetalda beloppet skyddas är att det hålls avskilt, exempelvis genom att insättas på särskild bankräkning eller genom att betala en annan försäkring. Dessutom fordras för fortsatt skydd antingen att det gått mindre än beloppet skulle betalas oavsett när det lyfts eller att den berättigade behöver beloppet för sin försörjning eller för att fullgöra underhållsskyldighet. Bara så stor del som kan anses behövligt för dessa ändamål skall tas undan från utmätning. Här skiljer sig bestämmelsen från vad som anses gälla i fråga om skadestånd enligt 5 kap. 7 § utsökningsbalken. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Utmätning av en sjuk- eller olycksfallsförsäkring 10 § Om ersättningen från en sjuk- eller olycksfallsförsäkring skall tillfalla den försäkrade, får försäkringen och ersättning som utfaller från den inte utmätas för försäkringstagarens eller den försäkrades skulder. När ersättning betalas i form av livränta, gäller förbudet mot utmätning för den berättigades skulder bara rätten till livräntan. Trots det som sägs i första stycket får ett ersättningsbelopp som har tillfallit den försäkrade och som inte hålls avskilt efter utbetalningen utmätas för den försäkrades skulder. När har gått sedan beloppet skulle betalas, får också det som hålls avskilt utmätas till den del beloppet inte behövs för den försäkrades försörjning eller för att fullgöra underhållsskyldighet som åvilar honom. Om ersättning skall tillfalla någon annan än den försäkrade, tillämpas vad som gäller enligt 37 och 9 §§ om utmätning av tidsbegränsad livförsäkring som bara avser dödsfall och av ersättning som utfaller från livförsäkring. (Jfr 16 kap. 8 § promemorian och 7 kap. 8 § PFL.) Paragrafen rör utmätningsfrihet i vissa fall för sjuk- och olycksfallsförsäkring och ersättning från sådan försäkring. Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen har viss motsvarighet i 123 § FAL. Sjuk- och olycksfallsförsäkring har en speciell social betydelse som motiverar ett långtgående skydd mot borgenärerna. Men detta gäller bara om ersättningen skall tillfalla den försäkrade själv, dvs. den som drabbats av sjukdom eller olycksfallsskada. Tillfaller den någon annan, motsvarar förhållandena i stort sett vad som gäller vid livförsäkring på annans liv. Skyddet enligt första stycket gäller alltså efter försäkringsfall men också innan försäkringsfall inträffat. I detta skede har dock en sjuk- eller olycksfallsförsäkring normalt inte något utmätningsbart värde. Också då blir det avgörande om ersättningen skall tillfalla den försäkrade (man kan här bortse från att vid försäkringar som innehåller ett dödsfallsmoment dödsfallsbeloppet betalas till någon annan). I sådana fall kan försäkringen inte utmätas före försäkringsfall. Andra stycket ger en regel liknande 9 § om betydelsen av att beloppet hålls avskilt. Om ersättning från sjuk- eller olycksfallsförsäkring skall tillfalla någon annan än den försäkrade en arbetsgivare försäkrar sig t.ex. mot risken att en anställd i nyckelposition blir sjuk eller råkar ut för olycksfall skall enligt tredje stycket livförsäkringsregler tillämpas. 2003/04:150 15 kap. 16 kap. Regleringen av försäkringsfall, m.m. Kapitlet behandlar försäkringsbolagets skyldigheter i samband med regleringen av försäkringsfall samt vissa andra frågor, flera med sikte efter att ett försäkringsfall har inträffat. Bestämmelserna stämmer i de flesta fall med vad som gäller för skadeförsäkring enligt 7 kap. Kapitlet innehåller tio paragrafer och inleds med bestämmelser om försäkringsbolagets skyldighet att skyndsamt reglera ett försäkringsfall och om tidpunkten då försäkringsersättning senast skall betalas ut (1 §). Därefter följer bestämmelsen om betalning till annan än rätt förmånstagare (2 §). I de två följande paragraferna finns bestämmelser om följderna av att den ersättningsberättigade försummar att följa försäkringsvillkor som tar sikte på regleringen av försäkringsfall eller lämnar oriktiga uppgifter till försäkringsbolaget av betydelse för regleringen av försäkringsfallet (3 och 4 §§). De följs av bestämmelser om preskription av rätten till försäkringsersättning (5 §), om risken för vissa meddelanden från försäkringsbolaget (6 §) och liksom i 7 kap. om domstolsprövning av vissa beslut av försäkringsbolaget (79 §§). Den avslutande paragrafen reglerar försäkringsbolagets regressrätt mot skadevållaren om försäkringsbolaget har ersatt en skada (10 §). Tiden för utbetalning av försäkringsersättning