prop · GR031d8 · 2004-01-01 00:00:00 — En förbättrad samstämmighet mellan åtgärder inom alla som kan påverka utvecklingsländerna är avgörande, särskilt på områden som utrikeshandel, jordbruk och fiske. Regeringen verkar också för en tydlig rättslig grund för beaktande av utvecklingshänsyn i alla . Ett växande antal frågor kräver åtgärder bortom nationella gränser. Kunskap, resurser och praktiska lösningar för dessa problem måste mobiliseras genom gemensamt ansvarstagande och en ny typ av samarbete mellan länder, regioner och sakområden. Exempel är en god miljö, finansiell stabilitet samt frånvaro av smittsamma sjukdomar och internationell terrorism. har tillsammans med tagit initiativ till en internationell arbetsgrupp för globala gemensamma nyttigheter med sekretariat i . Arbetsgruppens uppdrag blir att undersöka hur de viktigaste globala gemensamma nyttigheterna tillhandahålls samt föreslå hur dessa bättre kan hanteras och finansieras för att bekämpa fattigdomen och bidra till en hållbar utveckling. En slutrapport skall läggas fram 2005. Det internationella intresset för frågorna är stort. För att stimulera detta ytterligare har en vängrupp bildats för intressenter som vill följa och stödja arbetet. Regeringen avser att parallellt med det pågående arbetet ta egna initiativ för att öka förståelsen om globala och regionala gemensamma nyttigheter. I detta ingår bl.a. att genomföra en inventering av hur departement och myndigheter hanterar och bidrar till finansieringen av nyttigheterna. I arbetet bör också ingå att göra prioriteringar inom ramen för den svenska politiken vad avser de mest relevanta globala och regionala nyttigheterna. Områden som förtjänar särskild uppmärksamhet är finansiell stabilitet, hälsa och miljö. Finansiering av utveckling är ett långt större begrepp än internationellt utvecklingsbistånd. Detta tydliggjordes i samband med den internationella konferensen i om finansiering för utveckling. Behovet av samverkan mellan olika finansieringskällor slogs fast: nationella och internationella, privata och offentliga, gåvor och lån. Vid konferensen åtog sig utvecklingsländerna att skapa gynnsamma inhemska villkor för utveckling medan de rika länderna åtog sig att öka effektiviteten i och volymen på utvecklingssamarbetet och att främja andra resursflöden genom bl.a. investeringar och handel. Handelns och den privata sektorns betydelse för utveckling framhölls särskilt, liksom behovet av fortsatta skuldlättnader. Åtagandena vid konferensen i innebar att den negativa trenden för finansiering av internationellt utvecklingssamarbete kunde brytas. Även om det offentliga biståndet volymmässigt spelar en begränsad roll i ljuset av de samlade resursflödena är biståndet kritiskt inom vissa sektorer, särskilt för de fattigaste länderna. I underströks också utvecklingssamarbetets betydelse vid sidan av andra nationella och internationella åtgärder och finansieringskällor. Vid konferensen utfäste sig EU att som grupp öka biståndet till av BNI. Även gjorde stora utfästelser om ökat bistånd. Flera medelinkomstländer och fattiga länder lämnar bidrag till internationellt utvecklingssamarbete. Insikten om att globala problem kräver globala insatser ökar. spelade en mycket aktiv roll inom EU inför . Som en central del av arbetet med att följa upp utvecklingspropositionen (Prop. 2002/03:122) arbetar nu för att frågan om utvecklingsfinansiering får fortsatt hög prioritet i internationella sammanhang. En annan viktig del i uppföljningen av utvecklingspropositionen blir att fortsatt kraftfullt agera för att andra länder inom EU och lever upp till de åtaganden som gjorts om bistånd, skuldlättnader och andra åtgärder. 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 Propositionen Gemensamt ansvar: politik för global utveckling (Prop. 2002/03:122) innebär ett skifte för svenskt utvecklingssamarbete. Den tar konsekvenserna av insikten om att utveckling aldrig kan åstadkommas utifrån, utan att den skapas av människorna i varje land. Insatser ska i större utsträckning utgå från fattiga människors egna prioriteringar de skall vara efterfrågestyrda. De fattigdomsstrategier som fattiga länder tar fram skall vara utgångspunkten för samarbetet. Det innebär att ansvaret på ländernas regeringar ökar. Viljan och trovärdigheten i länders utvecklingsansträngningar blir än viktigare. Detta påverkar också formerna för biståndet. Minskat fokus på relationen mellan givarland och mottagarland banar väg för större samverkan med andra länder och aktörer. Mer ska göras tillsammans med andra under ledning av utvecklingslandet självt och utifrån dess fattigdomsstrategi. Det är ur utvecklingslandets perspektiv inte avgörande om insatser och resurser kommer från , andra länder, EU, FN eller finansiella institutioner. Det viktiga är att alla insatser oavsett kanal är väl samordnade och stödjer genomförandet av landets nationella fattigdomsstrategi. Effektiviteten kommer att öka genom minskad administration och mindre dubbelarbete. Genom samverkan med andra kan verka i fler länder. Koncentration kan istället ske genom egna insatser i färre sektorer och områden. Det svenska stödet skall präglas av perspektiven och huvuddragen i utvecklingspropositionen (Prop. 2002/03:122). De svenska komparativa fördelarna kommer att utnyttjas mer . Hela det svenska samhället skall engageras i politiken för global utveckling. Svenska enskilda organisationer fortsätter att fylla en mycket viktig roll i stärkandet av det civila samhället i samarbetsländerna. Kunskaperna från svenskt näringsliv och fackföreningar kommer att utnyttjas mer i utvecklingssamarbetet. Det förblir viktigt att främja den svenska kunskapsbasen. Samråd och samarbete bör ske mellan utvecklingssamarbetet och det statliga export- och importfrämjandet. Bland annat kommer vissa projektförberedande insatser att kunna stödjas inom exempelvis miljö- och energiområdet. 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 Nyckeln till ett effektivt utvecklingssamarbete ligger i hög grad på landnivå. Ett 60-tal av de fattigaste länderna har tagit fram eller håller på att utarbeta nationella strategier för fattigdomsbekämpning (s.k. PRS, Poverty Reduction Strategies). Strategierna utgör de bästa instrumenten för att minska fattigdomen och är dessutom en utgångspunkt för ett mer effektivt och samordnat utvecklingssamarbete. De har tagits fram i en process med folkligt deltagande i varierande grad. De skall bygga på landets egna förutsättningar att bekämpa fattigdomen. Instrumentet är ännu nytt och behöver utvecklas både beträffande process, innehåll och folklig förankring. Särskilt viktigt är att tydliggöra prioriteringar, att förstärka kopplingen till budgetarbetet, handel och produktion inom ramen för en rättvis och hållbar utveckling. När det gäller tillkommer ytterligare överväganden rörande Europaintegrationens olika instrument. Regeringen anser därför att en viktig del av utvecklingssamarbetet är att stärka ländernas kapacitet att förbättra strategierna. I detta inbegrips stöd till den statliga förvaltningen, till nationella parlament och till det civila samhället. Att ge ett stöd som ökar det folkliga deltagandet i processen i våra samarbetsländer är särskilt angeläget. är pådrivande i arbetet inom EU och /DAC för en fortsatt avbindning av utvecklingssamarbetet. EU:s utvecklingssamarbete är en viktig del av utvecklingssamarbete. EU:s gemensamma bistånd har kritiserats för ineffektivitet. Reformansträngningar pågår och måste fortsätta. har i utvecklingspropositionen (2002/03:122) lagt fram ett reformprogram för ett effektivare EU-bistånd, bl.a. genom en förenkling av EU:s budgetstruktur, ökad decentralisering och förbättrad samordning, både mellan medlemsländerna och med kommissionens delegationer. Den Europeiska utvecklingsfonden bör inlemmas i EU-budgeten i samklang med principerna för och anda skall i ökad utsträckning prägla EU:s samarbete med andra länder och regioner. deltar också mycket aktivt i arbetet med harmonisering av biståndsprocedurer. leder en arbetsgrupp inom DAC som kommer att ta fram indikatorer för att mäta framsteg i genomförandet av harmoniseringsarbetet. Målet är att alla aktörer anpassar sig till samarbetslandets system. Detta för att stärka samarbetslandets ansvarstagande för sin egen utveckling. Som ett led i ökad samordning och harmonisering är det viktigt att prioritera en övergång till mer generellt stöd till sektorer och program. Det underlättar planering och uppföljning av insatserna för samarbetsländerna och även kopplingen till ländernas strategier för fattigdomsbekämpning. En annan möjlighet är ökad delegering till andra givare. Ett stärkt multilateralt samarbete För att uppnå ett effektivt utvecklingssamarbete måste också det multilaterala systemet stärkas. En sådan förstärkning är nödvändig för att tackla såväl insatser på nationell nivå som många av de gränsöverskridande frågor som genom gemensamma ansträngningar måste hanteras effektivt och kraftfullt. Det internationella systemet måste stärkas beträffande såväl styrning som finansiering av olika organ, liksom samarbetet dem emellan. Insatser genom FN, Bretton Woodsinstitutionerna, de regionala utvecklingsbankerna och EU måste samverka på ett mer effektivt sätt. Legitimitet och representativitet måste också ökas i centrala organ som , och . EU:s röst i det internationella systemet måste bli mer samstämmig. Kvaliteten och effektiviteten i EU:s utvecklingssamarbete måste stärkas. FN:s ekonomiska och sociala arbete har fått ny kraft genom generalsekreterarens reformarbete för ett effektivare FN. Denna nydaning gäller särskilt FN:s roll på det normativa området där nittiotalets konferenser har resulterat i globala åtaganden kring konkreta handlingsprogram som kan sammanfattas i de åtta millennieutvecklingsmålen. Betydelsen av arbetsfördelning och samordning mellan FN:s olika delar har också tydliggjorts. Den översyn som görs av av FN-systemets operativa arbete är ett viktigt redskap för att fullfölja detta arbete. Trots dessa framsteg lider FN-systemet av brist på resurser. Den modell med frivilliga bidrag som används för FN:s bistånds- verksamhet gör att finansieringen blir osäker och kortsiktig. Politiska överväganden kan också snabbt förändra ett lands bidrag till olika verksamheter. Detta har särskilt drabbat (). har tagit många initiativ till att stödja reforminsatser på det multilaterala området, inte minst insatser för att öka samordningen och höja effektiviteten på landnivå. har också varit med om att uppmärksamma och åtgärda olika problem. Detta gäller bl.a. EU-biståndet där fått gehör för ett fokus på fattigdomsbekämpning men också mycket aktivt deltagit i framtagandet av landstrategier som planeringsinstrument. Genom regeringens utvecklingsproposition (Prop. 2002/03:122), åtar sig att vara fortsatt aktivt när det gäller reformer på det multilaterala området. Det gäller ett effektivare utvecklingssamarbete genom EU samt ett stärkt samarbete i FN och de internationella finansieringsinstitutionerna för rättvis och hållbar utveckling. Det gäller också en breddad syn på fattigdomsbekämpning och stärkt samordning och harmonisering hos de regionala utvecklingsbankerna. Insatser skall också göras för att höja utvecklingsländernas inflytande i de internationella finansiella organisationerna. Stora delar av det svenska samhället är delaktiga i utvecklingssamarbetet, både i det praktiska arbetet i utvecklingsländer och för opinionsbildning. Regeringen vill stärka och utveckla samarbetet med både svenska, inhemska och internationella organisationer som arbetar för fattigdomsbekämpning. Regeringen avser även öka stödet till sådant samarbete. Perspektiven och de åtta huvuddragen är vägledande för utvecklingssamarbete. Inom ramen för dessa kommer regeringen att göra särskilda satsningar på fyra områden: -hiv/aids -sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter - konflikthantering, konfliktförebyggande och gemensam säkerhet 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 Omfattningen av hiv/aids fortsätter att öka dramatiskt. Epidemin har blivit ett socio-eko- nomiskt problem av alarmerande proportioner. Kapacitet och kunskap som byggts upp i de drabbade länderna raseras och förlorad personal är svår att ersätta. Situationen är allvarligast i södra , men epidemin är ett växande problem även i andra delar av världen t.ex. i och . Det krävs stora internationella insatser för att minska effekterna av hiv/aids. Även om allt större medel har ställts till förfogande är behoven långt ifrån fyllda. Den största internationella satsningen är den globala fond som bildats för de tre sjukdomarna hiv/aids, malaria och tuberkulos. Den stora utmaningen är att samordna offentliga, privata, nationella och internationella resurser. Först när denna samordning sker i de enskilda länderna kan nödvändig effektivitet uppnås. FN har en central roll genom och de speciella hiv/aidsrepresentanter som FN utsett för olika regioner. WHO:s kompetens på området är av fortsatt stor betydelse. Även inom EU har hiv/aids fått större uppmärksamhet både politiskt och genom de satsningar som görs genom gemenskapens utvecklingssamarbete. Inom WTO har EU arbetat intensivt för att skall få förbättrad tillgång till läkemedel. uppgår det svenska stödet till hiv/aidsfrågor till . Mer än går till bilaterala insatser, 60 miljoner till och 200 miljoner till den globala fonden. Dessutom tillkommer bidrag från andra multilaterala program och medel från EU. Regeringen kommer att intensifiera de svenska insatserna i kampen mot epidemin genom ett aktivt agerande i relevanta fora och genom kraftigt ökade finansiella satsningar. Centralt är att multilaterala organ som , UNFPA och den globala fonden har tillräckliga medel men också att ett ökat finansiellt fokus läggs på de organ som arbetar med breda fattigdomsinriktade frågor, särskilt kapacitetsuppbyggnad inom hälsosektorn men också andra sektorer. Hiv/aids-relaterade insatser kommer därmed få ökad prioritet i det bilaterala utvecklingssamarbetet. Det är också nödvändigt att förstärka multilaterala organ som UNDP och UNCEF för genomförandet. 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 sätter regeringen en ambassadör med särskilt ansvar för hiv/aidsfrågor. Det förebyggande arbetet förblir viktigt. Ökad öppenhet, delaktighet och jämställdhet är avgörande för att hindra spridningen. Men insatserna kommer också att breddas. Varje länk i kedjan av de åtgärder som krävs för att hindra spridningen och lindra effekterna av hiv/aids ska förstärkas, från det förebyggande arbetet, till vård och behandling, tillgång till läkemedel, forskning och framtagande av vaccin. Sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter om befolkning och utveckling i och dess uppföljningskonferens resulterade i en helhetssyn på sexuell och reproduktiv hälsa. innebar ett genombrott för erkännandet av alla människors reproduktiva rättigheter. har hiv/aids-epidemin hamnat högt på den internationella dagordningen, vilket har inneburit både för- och nackdelar för den internationella dialogen kring sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. En fördel är att länder tvingats att hantera frågor kring sexualitet och samlevnad. En nackdel är att frågor som mödrahälsovård och distribution av preventivmedel har kommit i skymundan. Insatser inom området sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter är avgörande för att uppnå millennieutvecklingsmålen och särskilt målen att minska mödradödlighet och spridningen av hiv/aids. kommer det internationella samfundet under FN:s ledning att följa upp de rekommendationer och mål som gjordes i samband med och dess uppföljningskonferens. Detta innebär att frågor kring sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter kommer att få ökad uppmärksamhet. De flesta länder delar fortfarande den syn på sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter som utvecklades i . Några tongivande länder har emellertid en annan och mer restriktiv syn på dessa frågor. Detta innebär bl.a. att dialogen kring sexualitet, aborter, mansrollen och ungdomars behov är svår att vidareutveckla. Det är därför särskilt viktigt att ger stöd till länder, FN-organisationer och enskilda organisationer så att handlingsprogrammet från kan genomföras. tillhör en mindre grupp länder som är pådrivande när det gäller att lyfta fram frågor kring sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter. avser regeringen att stärka detta arbete genom ökat stöd till området och dialog med berörda aktörer, inklusive UNFPA, , () och enskilda organisationer. I takt med en ökad globalisering blir narkotikaproblemet allt större. Det framstår som mer eller mindre omöjligt att åstadkomma mer än en begränsad förändring av narkotikaproblemen i om inte den globala narkotikasituationen förändras. För att begränsa både produktionen och den ökande konsumtionen i de traditionellt narkotikaproducerande länderna är det viktigt att det i planeringen av utvecklingssamarbetet finns en aspekt som hanterar problemen med narkotika. Narkotikaproblem är nära kopplade till fattigdom, ojämlikhet, exploatering, korruption och svag politisk styrning. Narkotikan ökar kriminaliteten och hotar demokratier och hela länders ekonomi. Missbruk är i många kraftigt växande och ett allvarligt hot mot utveckling. I flera länder finns ett tydligt samband mellan droger och hiv/aids. Utvecklingssamarbetet ska bidra både till att begränsa produktionen och minska efterfrågan. Det kräver insatser som riktas mot underliggande sociala och ekonomiska förhållanden. Barn och ungdomar är en utsatt och därför viktig målgrupp. EU har ett särskilt biståndsprogram för åtgärder mot narkotika i . Programmet syftar till att utveckla nationella narkotikastrategier. Efterfrågedämpande åtgärder, hjälp att bygga upp lagstiftningssystem, och kontroll av penningtvätt är exempel på insatser. skall arbeta för att åtgärder för att minska produktion, handel och missbruk av narkotika integreras i ländernas egna fattigdomsstrategier. ska samordna den internationella narkotikakontrollen. Regeringen vill stärka den rollen och kommer att öka bidraget till UNDCP. Konflikthantering, konfliktförebyggande och gemensam säkerhet Det finns ett tydligt ömsesidigt samband mellan fattigdom, ojämlikhet, maktlöshet och förtryck å ena sidan och väpnad konflikt å den andra. Fattigdom till följd av krig och förtryck, i kombination med tillgänglighet till vapen, utgör en farlig grogrund för terrorism och uppblossandet av nya konflikter. Hälften av de minst utvecklade länderna har drabbats av väpnade konflikter. befann sig tre fjärdedelar av viktigaste samarbetsländer i en postkonfliktsituation eller i väpnad konflikt. Regeringen avser att särskilt prioritera insatser som syftar till att skapa förtroende i konfliktområden genom dialog- och deltagandeprocesser, att stärka skyddet för individer och grupper, att förändra bakomliggande strukturer som orsakar väpnade konflikter, samt att fortsätta att utveckla den internationella kapaciteten för förebyggande och konflikthantering, inte minst genom FN och EU, genom metodstöd och reformarbete. I situationer där krig och våld redan är förekommande eller hotar att återuppstå har fredsbevarande insatser en nyckelroll för att befästa freden och skydda utsatta civila. Regeringen ämnar även i fortsättningen ha en hög ambitionsnivå avseende deltagande med svensk personal i multilaterala fredsinsatser under ledning av bl.a. FN och EU. arbete för samverkan mellan civil- och militär personal i fredsfrämjande insatser skall fortsätta att utvecklas genom bl.a. utbildningsinsatser. Som ett resultat av utvecklingen mot ökat fokus på uppbyggnaden av säkerhetssektorn i samband med fredsbevarande operationer kan de civila inslagen, som polis och räddningspersonal, i dessa insatser öka. Med sin verksamhet för utbildning och samträning för internationella krishanterings- och fredsinsatser har den nyinrättade en väsentlig uppgift i regeringens arbete att stärka den svenska förmågan för konflikthantering och fredsfrämjande. Regeringen bereder inrättandet av en interdepartemental arbetsgrupp för integrering av ett jämställdhetsperspektiv i konflikthantering, postkonfliktsituationer och fredsbyggande processer. 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 En betydande del av utvecklingssamarbetet fördelas inom de regionala ramarna. Huvuddelen av stödet till ekonomiska reformer och en stor del av forskningssamarbetet går till enskilda länder. Dessutom går stödet till de regionala utvecklingsbankerna direkt till respektive världsdel. Huvuddelen av samarbetet styrs genom region- eller landstrategier. Dessa framgår av bilaga 1, Befintliga och planerade landstrategier. Strategierna har utarbetats i samarbete med berörda länder. Det är behovet och effektiviteten i fattigdomsbekämpningen som ligger till grund för hur medlen fördelas geografiskt. Tyngdpunkten i samarbetet är därför på de fattigaste länderna i och . Situationen är speciellt utsatt i och regeringen föreslår därför att de största ökningarna skall ske i samarbetet med . Tabell 3.3 Fattigdom i världen Antal fattiga människor i miljoner Källa: World Development Indicators, databas Tabellen 3.3 Fattigdom i världen visar två olika beräkningsgrunder för fattigdom. Den första bygger på inkomst och den andra på näringsintag. räknas som absolut fattigdom och miniminivå för överlevnad. I medelinkomstländer är i praktiken en bättre beräkningsgrund, varför det i exempelvis och finns fler människor som ligger i riskzonen för undernäring än vad den lägsta inkomstkategorin indikerar. Antalet människor i världen som lever på under har de senaste årtiondet minskat, främst tack vare en stark 2003/04:1 UTGIFTSOMRÅDE 7 reducering av den absoluta fattigdomen i . Djup fattigdom präglar alltjämt söder om där hälften av befolkningen lever i extrem fattigdom. Ingen annan kontinent hyser en större andel fattiga. I flera länder förklaras fattigdomen av missriktad politik och svag samhällsstyrning. Spridningen av hiv/aids är särskilt allvarlig i där över 30 miljoner människor bär på hiv/aids-viruset. Sjukdomen är nu ett brett hot mot utvecklingen. Livsmedelssituationen i en rad länder i södra och på är alltjämt allvarlig. Miljön i många är utsatt för allvarliga påfrestningar. En hållbar utveckling och halverad fattigdom kräver bl.a. en genomsnittlig tillväxt av bruttonationalprodukten med . Tillväxten ligger nu betydligt under denna nivå. Krafttag behövs därför för att bekämpa fattigdomen för att uppnå millennieutvecklingsmålen. En rad genomför ekonomiska reformer för att öka tillväxten och utarbetar strategier för att bekämpa fattigdomen. Flera länder har kunnat öka tillväxten vilket i en del fall medfört minskad fattigdom. Det nya partnerskapet för utveckling (New Partnership for 's Development, NEPAD) betonar att de afrikanska länderna måste ta ansvaret för sin egen utveckling och fattigdomsbekämpning. Om tankegångarna i NEPAD om förbättrad samhällsstyrning i bred bemärkelse kan genomföras finns förbättrade förutsättningar att minska fattigdomen. I många länder hämmar väpnade konflikter utvecklingen. De flesta konflikter är dock föremål för fredsprocesser och framsteg sker på flera håll. I har ett långvarigt inbördeskrig tagit slut. Ett fredsavtal har slutits mellan och även om motsättningar består. I och pågår fredsprocesser i vilka är engagerat. Viktiga steg mot fred har tagits i . I inger framförallt och fortsatt oro. Trots att underliggande motsättningar kan komma att bestå finns det positiva tendenser att ta fasta på. De afrikanska organisationernas ökade ansvarstagande är exempel på detta, liksom samarbetet mellan FN och dessa organisationer. Den nyupprättade Afrikanska Unionen har som en av sina huvuduppgifter att verka för fred, säkerhet och stabilitet. EU ägnar också ökad uppmärksamhet åt konfliktfrågorna i bl.a. på grundval av en gemensam ståndpunkt om förebyggande, hantering och lösning av konflikter i . stödjer samtliga fredsprocesser och strävar efter att stärka afrikanska regionala och subregionala organisationers förmåga att förebygga och hantera konflikter. Bilden av demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna i är långt ifrån entydig.