prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Ett sådant dokument definieras i lagens inledning som ett formulär som, härrörande från försäkringsbolaget, skall fyllas i av försäkringstagaren och vars ändamål är att klargöra för bolaget ärendets natur och de fakta och omständigheter som konstituerar de riskelement bolaget skall värdera (art. 1 litt. Formuläret bygger på idén utvecklad också i , och att det är försäkringsbolaget som bäst kan uppskatta vilka omständigheter som kan påverka dess bedömning av risken, att det därför blir fråga om att ställa adekvata frågor samt att formuläret begränsar försäkringstagarens skyldighet att svara korrekt på dessa frågor. lag har två budskap rörande detta formulär. Det första är att dokumentet ensamt inte på något sätt binder parterna. Det förpliktar således varken blivande försäkringstagare eller försäkringsbolag att ingå avtalet (art. 4 § 1). Regeln har förklarats med att formuläret sällan upptar alla de element som är nödvändiga för att det skall kunna bli fråga om ett anbud; inte minst saknas premiens storlek. Det har också understrukits att regeln skyddar parterna från förhastade avtal. Resultatet är att ett bindande anbud inte kan uppkomma förrän försäkringsbolaget återsänder ett försäkringsbrev utformat på grundval av formuläret. Så långt har lagstiftarens ingripande knappast ifrågasatts. Annorlunda förhåller det sig dock med det andra budskapet. Enligt detta har försäkringsbolaget en plikt att efter mottagandet av formulär ta ställning till ansökan om försäkring och att underrätta den sökande om sitt beslut. Sker inte detta blir bolaget under hot om skadeståndsansvar tvunget att stå vid det avtal som uppkommit (art. 4 § 1). Det väsentliga problemet med denna passivitetsregel har ansetts vara hur det slutliga avtalet skall bestämmas. Inte minst har man frågat vilken premie bolaget kan kräva, vilka villkor som skall gälla och vilken roll som skadeståndsregeln har i sammanhanget. Den andra gruppen av regler har att göra med möjligheten att förenkla och påskynda försäkringsavtalet. Inom vissa försäkringsbranscher, där standardisering är möjlig, arbetar belgiska försäkringsbolag med i förväg underskrivna försäkringsbrev vilka innehåller ett erbjudande om att teckna försäkring på villkor som där föreskrivs (une présignée). Premien är bestämd och den blivande försäkringstagaren behöver endast fylla i vissa enklare uppgifter såsom namn, yrke och adress. Denna handling motsvarar ett anbud och om det antas är ett försäkringsavtal ingånget. Det finns dock en skillnad i förhållande till vad som gäller enligt den allmänna kontraktsrätten. Avtalet anses ingånget redan när försäkringsbrevet har undertecknats av försäkringstagaren, ej, som eljest, när svaret kommit försäkringsbolaget till handa. Försäkringen träder dock inte i kraft förrän dagen efter mottagandet av det av försäkringstagaren undertecknade försäkringsbrevet (art. 4 § 1). Avtal kan dock träffas om en annan tidpunkt för ikraftträdandet. Lagen uppställer vidare en ångerrätt för båda parter vid på detta vis i förväg skrivna försäkringsbrev (art. 4 § 2 st. 1). Utom vid avtal med en försäkringstid understigande har försäkringstagaren en rätt att häva kontraktet med omedelbar verkan. Fristen varar räknat från det att försäkringsbolaget mottagit försäkringsbrevet. Bolagets frist är begränsad . Samma syfte att förenkla och påskynda försäkringsavtalet har ett av försäkringsbolaget utarbetat formulär genom vilket försäkringstäckning erbjuds provisoriskt (demande d´assurance, art. 1, litt. Det är försäkringstagaren som begär att få en provisorisk försäkring av denna karaktär. Det sker normalt genom en begäran härom i ett formulär som ingår särskilt i det andra formulär som kallas proposition d´assurance. Det provisoriska försäkringsavtalet har samma verkningar som det i förväg föreskrivna försäkringsbrevet (art. 4 § 2); sålunda gäller även här en ångerrätt. Ett provisoriskt avtal kan emellertid också tecknas utan att försäkringstagaren har undertecknat de provisoriska formuläret. Något formkrav anses inte gälla för försäkringsavtal i belgisk rätt. Försäkringstagarens upplysningsplikt behandlas förhållandevis detalje- rat i tre artiklar (57). Vid ingående av försäkringsavtalet har försäkringstagaren en skyldighet att exakt uppge alla de för honom kända omständigheter som han rimligtvis måste räkna med bildar grunden för försäkringsbolagets riskvärdering. Försäkringstagaren behöver dock inte uppge omständigheter som redan är kända för försäkringsgivaren eller som denne rimligtvis borde känna till. Vid personförsäkring gäller samma skyldighet dock endast i den utsträckning som upplysningar efterfrågas av bolaget. Frågor rörande gentekniska förhållanden får över huvud taget inte ställas. Med undantag för försäkringstagarens uppsåtliga handlande gäller för alla försäkringar att försäkringsbolaget inte efter försäkringsavtalets ingående kan åberopa ett på en skriftlig fråga av bolaget lämnat uteblivet svar (art. 5). Uppsåtligt handlande av försäkringstagaren såvitt avser grunden för försäkringsbolagets riskvärdering medför att avtalet blir ogiltigt. som förfallit innan försäkringsbolaget fått kännedom om försäkringstagarens uppsåtliga handlande tillfaller försäkringsbolaget (art. 6). Om bolaget påstår att en uppgift inte har lämnats, eller väl lämnats men varit felaktig, som det står klart att försäkringstagaren inte har gjort sig skyldig till uppsåtligt handlande i sammanhanget är principen att försäkringsavtalet inte är ogiltigt. Men ett särskilt förfarande är nu föreskrivet. Bolaget måste inom en månad från kännedom om felaktigheten eller den underlåtna upplysningen föreslå den ändring av försäkringsavtalet som önskas med verkan från det att kännedom förelegat. Om bolaget kan styrka att det aldrig skulle ha meddelat försäkring om det känt till felaktigheten eller förtigandet, kan avtalet hävas . Saknar bolaget möjlighet att bevisa hur det skulle ha agerat med kännedom om vad försäkringstagaren inte uppgett, gäller följande. Vägrar försäkringstagaren att acceptera ändringsförslaget eller om detta inte antas inom en månad från mottagandet har bolaget rätt att häva avtalet. Om försäkringsbolaget varken har hävt avtalet eller lagt fram ett ändringsförslag inom de tidsfrister som enligt vad nu anförts står till dess förfogande, kan det inte längre åberopa de omständigheter varom de har kännedom (art. 7 punkten 1). Om förtigandet eller den felaktiga uppgiften inte kan förebrås försäkringstagaren och om ett försäkringsfall inträffar innan ändringsförslag eller hävning fått effekt måste försäkringsbolaget lämna den ersättning som parterna kommit överens om (art. 13 punkten 2). Om tvärtom förtigande eller felaktig uppgift kan förebrås försäkringstagaren och ett försäkringsfall inträffar vid tid som angetts gäller att försäkringsbolaget endast behöver betala så stor del av ersättningen som motsvarar förhållandet mellan betald premie och den ersättning som bolaget skulle ha betalat om riktiga upplysningar hade lämnats I vilket fall som helst gäller att om försäkringsbolaget kan bevisa att det under inga omständigheter skulle ha försäkrat den risk som visat sin rätta natur genom försäkringsfallet, begränsas den ersättning som bolaget skall utge till en återbetalning av betalda (art. 7 punkten 3). Reglerna om tredje man överensstämmer väsentligen med vad som gäller i fransk rätt. Det är sålunda även i belgisk rätt möjligt att sluta ett försäkringsavtal för främmande räkning till förmån för en person som vid avtalets ingående ännu inte är känd. Art. 38 lag innehåller för övrigt inga andra varianter. Det föreskrivs bara att försäkring kan tecknas för annan som försäkringen angår (pour compte de qui il appartiendra). Till detta lägger lagstiftaren att den försäkrade (tredje man) är den som styrker ett försäkrat intresse vid försäkringsfallets inträffande. Detta är en öppen beskrivning som täcker alla fall av försäkring för annan. Bestämmelsen kompletteras av regeln att de undantag från ansvar som försäkringskontraktet innehåller och som försäkringsbolaget kan åberopa mot försäkringstagaren också gäller mot tredje man. Art. 38 har placerats inom gruppen icke-summaförsäkringar (indemnitaires), ett förhållande som har kritiserats i belgisk doktrin eftersom försäkring för främmande räkning av ifrågavarande typ också förekommer inom summaförsäkringen, exempelvis vid kollektiva försäkringar. Liksom i fransk rätt uppfattas inte förmånstagarinstitutet vid livförsäkring som en försäkring för främmande räkning utan som en särskild variant inom ramen för institutet stipulation pour autrui (art. 2223). Ett problem i belgisk rätt har blivit att lagen inte tydligt skiljer mellan dessa båda sammanhang när det gäller ordalagen. Det har uppstått ett terminologiskt problem och detta har medfört att det finns en mening företrädd i doktrinen enligt vilken försäkring för annans räkning också täcks av art. 2223 (stipulation pour autrui). Enligt den allmänna uppfattningen ligger emellertid lösningen i det försäkringsbara intresset. Detta är vid försäkring för främmande räkning hos försäkringstagaren, medan det ligger hos tredje man när det gäller förmånstagare vid livförsäkring. lag föreskriver särskilda regler för överlåtelse av egendom som omfattas av en egendomsförsäkring (art. 57). När det är fråga om fast egendom upphör försäkringen att gälla sedan den särskilda åtgärd som krävs för överlåtelsens giltighet har avslutats. gäller försäkringsskyddet till förmån för tredje man, såvida inte denne ändå har ett försäkringsskydd. Eftersom det är fråga om försäkring för främmande intresse anses försäkringstagaren, överlåtaren, skyldig betala premien för de tre månaderna men regressrätt mot förvärvaren anses föreligga. Vid överlåtelse av lös egendom upphör försäkringen att gälla vid besittningsöverföringen såvida inte försäkringsbolaget och försäkringstagaren har kommit överens om något annat. lag tillerkände vissa kategorier av skadelidande en rätt till direktkrav mot en ansvarsförsäkringsgivare. En sådan rätt fanns också enligt vissa andra lagar. Genom lag infördes en generell rätt till direktkrav (art. 86 st. 1). Rätten inkluderar en utestängning av andra borgenärer (art. 86 st. 2). När det gäller invändningar som försäkringsgivaren kan rikta mot den skadelidande gör lag en skillnad mellan obligatoriska och frivilliga ansvarsförsäkringar. I det förra fallet kan försäkringsbolaget inte åberopa undantag, nullitet eller att försäkringen förfallit (exceptions, nullités et déchéances) som härrör från lagen eller kontraktet, och som har sin grund i ett faktum som inträffat före olyckan eller efter densamma (art. 87 § 1 st. 1). Detta innebär för tredje man en starkt förminskad risk att få direktkravsrätten undergrävd av även allvarliga invändningar från försäkringsbolagets sida. Ett exempel på invändningar som är så starka att de medför avtalets nullitet men ändock faller på hälleberget i detta sammanhang är att försäkringstagaren uppsåtligen har kränkt sin upplysningsplikt (art. 6) eller att försäkringstagaren uppsåtligen har orsakat skadan (art. 8). Däremot har lagstiftaren inte ansett sig kunna vägra försäkringsbolaget rätten att åberopa annullering, hävning, upphörande eller suspendering av avtalet om dessa sanktioner ägt rum före skadehändelsen (art. 87 § 1 st. 2). Här har inspiration hämtats från den belgiska trafikskaderätten. Vid frivillig ansvarsförsäkring får försäkringsbolaget enligt lagen bara åberopa undantag, nullitet eller att försäkringen förfallit som härrör från lagen eller kontraktet och som har sin grund i ett faktum som inträffat före olyckan (art. 87 § 2 st. 1). Denna typ av invändningar kan som framgått inte åberopas av bolaget vid obligatorisk ansvarsförsäkring. Vid denna senare försäkring kan inte heller åberopas fakta som inträffat efter olyckan. Vid frivillig försäkring kan bolaget emellertid åberopa sådana fakta; detta följer e contrario av lagtextens formulering (bara). Konungen har möjlighet att förklara att reglerna om obligatoriska försäkringar skall gälla även för frivilliga försäkringar (art. 87 § 2 st. 2). lär denna möjlighet dock inte ha utnyttjats. Preskription av anspråk grundade på försäkringsavtal sker enligt lag liksom tidigare (art. 34 § 1 st. 1). Undantag gäller för krav avseende sparad andel av en kapitallivförsäkring, där tiden är (art. 34 § 2). En särskild tidsfrist gäller också för direktkrav mot försäkringsbolag, vilka preskriberas först (art. 34 § 2). Regress från försäkringsbolag mot tredje man anses inte direkt härröra från försäkringsavtalet, varför den treåriga fristen inte gäller här. Treårsfristen börjar dagen för den händelse som föranleder kravet. Har den som begär ersättning ingen kännedom om denna händelse, påbörjas fristen inte förrän kännedom finns (art. 34 § 1 st. 2). Ett exempel härpå gäller försäkringstagarens upplysningsplikt. En kränkning av denna upptäcks ofta inte förrän långt efter det att den har begåtts. Den preskriptionstid som gäller för de konsekvenser som försäkringsbolaget vill göra gällande börjar då inte löpa förrän tiden från upptäckten. Saknas kännedom löper en yttersta tid från händelsen i fråga, en begränsning som dock inte gäller vid försäkringsbedrägeri (art. 34 § 1 st. 2). Vid personförsäkring löper preskriptionstiden för förmånstagare från den dag då denne fått kunskap om vissa omständigheter, nämligen försäkringsavtalets existens, förmånstagarförordnandet samt uppkomsten av den händelse som utlöst försäkringsersättningen (art. 34 § st. 4). När krav av den skadelidande riktas mot försäkringstagaren vid ansvarsförsäkring påbörjas den treåriga fristen för kravet. Detsamma gäller i fråga om anspråk som uppkommit efter detta krav, vare sig detta beror på att skadan har ökat eller är ny (art. 34 § 1 st. 3). Vid ansvarsförsäkring har försäkringsbolag rätt att förbehålla sig möjligheten att återkräva utgiven ersättning av försäkringstagaren i den utsträckning bolaget skulle ha kunnat vägra eller minska sina prestationer enligt lagen eller försäkringskontraktet, låt vara att denna rätt kan begränsas av regeringen (art. 88). Denna rätt preskriberas utom vid försäkringsbedrägeri räknat från försäkringsgivarens betalning (art. 34 § 3). Den femåriga preskriptionsfristen vid direktkrav börjar löpa med den skadegörande händelsen eller, vid brott, när detta begicks (art. 34 § 2 st. 1). Skulle den skadelidande kunna styrka att han eller hon inte har haft någon kännedom om sin rätt mot ansvarsförsäkringsgivaren förrän vid ett senare datum, börjar fristen inte att löpa förrän med detta datum. Här gäller dock en yttersta tid räknat från skadehändelsen eller, vid brottsligt handlande, när detta ägde rum (art. 34 § 2 st. 2). Frysning av preskription är väl känd i belgisk rätt. Den inträder när den försäkrade varit oförmögen att handla inom preskriptionstiden på grund av force majeure (art. 35 § 2). Om anmälan av försäkringsfallet har skett i rätt tid löper den från denna tidpunkt till dess att bolaget har låtit sitt skriftliga beslut komma den försäkrade till handa (art. 35 § 3). Däremot blir det inte fråga om frysning bara för att den försäkrade saknar rättslig handlingsförmåga. I stället löper preskriptionstiden som vanligt för denna kategori av försäkrade. Detta gäller dock inte vid direktkrav (art. 35 § 1). Här fryses preskriptionen från det ögonblick försäkringsbolaget informerats om den skadelidandes önskan om att erhålla skadestånd och frysningen upphör då den skadelidande får underrättelse av bolaget om dess beslut i någon riktning (art. 35 § 4). Någon särskild frist inom vilken den försäkrade måste begära ersättning av eller instämma försäkringsbolaget sedan ett negativt besked av detta erhållits existerar inte i belgisk rätt. Anledningen härtill är att bolagets besked räknas som ett nytt preskriptionsavbrott, från vilket sålunda tre nya år börjar löpa. För den försäkrade är denna variant genom tidslängden fördelaktigare än den tyska. De äldsta lagreglerna på området i återfinns i landets allmänna civillag, ABGB , där de är upptagna i §§ 1288-1291. Dessa regler gäller alltjämt formellt men kom 1917 att i realiteten ersättas av en försäkringsavtalslag. Denna lag ersattes i sin tur vid ockupation av landet 1939 med tyska försäkringsavtalslag, som var i kraft till slut . En ny försäkringsavtalslag infördes (Versicherungsvertragsgesetz, VersVG). Lagen blev ett led i strävandena att återställa landets egentliga rättsordning men kom i realiteten att, med undantag för några terminologiska avvikelser, i stor utsträckning överensstämma med tyska lag. Denna likhet undergrävdes visserligen undan för undan av rättspraxis som kunde ta olika riktning i de båda länderna. Först kom emellertid de båda ländernas försäkringsavtalsrätt att mera bestämt skilja sig åt. Detta blev framför allt fallet genom reformer i VersVG , 1994 och 1996. En särskilt viktig förnyelse genomfördes , då lagstiftarens ambition var att anpassa lagen till den moderna utvecklingen på området. Lagen har en uppbyggnad som erinrar om den tyska Den innehåller ett första avsnitt (§§ 148) med föreskrifter för alla försäkringsbranscher, ett andra (§§ 49158p) om skadeförsäkring , ett tredje (§§ 159178) om livförsäkring, ett fjärde om sjukförsäkring (§§ 178a178n), ett femte om olycksfallsförsäkring (§§179185) samt ett sjätte (§§ 186192) med slutföreskrifter. Vid sidan av VersVG finns också andra lagregler rörande försäkringsavtal, exempelvis angående trafikskadeersättning. Allmänna kontraktsrättsliga regler och principer blir också tillämpliga och dessa har sin tyngdpunkt i ABGB. Detta är sålunda förhållandet med spörsmål avseende försäkringsavtalets ingående samt den försäkrades rättshandlingsförmåga och ställföreträdarskap. Även handelslagen (HGB) blir i princip tillämplig. Om försäkringstagaren är konsument tillämpas vid skade- försäkring konsumentskyddslagen (Konsumentenschutzgesetz, KSchG). Denna aktualiseras ej minst vid dörrköp (§§ 3 f), när det blir fråga om försäkringsbolagets medarbetares behörighet (§ 10) eller om ogiltighet av försäkringsvillkor (§ 6). Undantagna från tillämpningsområdet för VersVG är liksom i Tyskland sjö- och återförsäkring (§ 186). Sjöförsäkringen som i har ringa praktisk betydelse behandlas i §§ 778 ff. HGB. Återförsäkringen är ej alls lagreglerad; allmänna civilrättsliga regler blir tillämpliga. Tvister rörande denna försäkring avgörs regelmässigt genom skiljeförfarande, varvid avvägningar efter skön och det praktiska försäkringslivets behov måste beaktas. Utgångspunkten är att avtalsfrihet råder. De tvingande reglerna är emellertid tämligen många. Regler som är tvingande enbart för försäkringsbolaget är normalt uttryckligen angivna i VersVG (se t.ex. §§ 15a, 34a, 68a, 72, 115a, 158a, 158p, 178 och 178n) men kan också framgå indirekt av reglernas innehåll. Så är fallet med föreskrifterna om inteckningshavarens skydd vid brandförsäkring (§§ 98107c). I särskilda fall kan reglerna i VersVG också vara tvingande för båda parter. En sådan regel är bestämmelserna om berikandeförbud vid skadeförsäkring i §§ 55, 59 och 67. En plikt att teckna försäkring kan vara stadgad i speciallagstiftningen. Detta gäller framför allt ansvarsförsäkringen. Denna är obligatorisk vid särskilda typer av farlig verksamhet, exempelvis motorfordonstrafik, och vid yrkesutövning, exempelvis advokatens. Ansvarsförsäkringen på atomskadeområdet uppfattas inte som en egentlig sådan försäkring, eftersom den endast utgör en av flera möjligheter för att säkerställa täckning av skadeståndsansvaret. Liksom i gäller i österrikisk rätt kontraheringstvång vid den obligatoriska trafikförsäkringen. Den motorfordonsägare som blivit vägrad trafikförsäkring av tre försäkringsbolag kan genom motsvarighet till den bli hänvisad till ett försäkringsbolag som då måste meddela trafikförsäkring. Den som på detta vis är i försäkringsnöd (Versicherungsnot) anses utgöra en utomordentlig risk och kan därför åläggas högre premie än normalt. Kontraheringstvång föreligger även och detta i överensstämmelse med tysk rätt i ett andra fall, nämligen vid hypoteksintresseförsäkring (§ 105 VersVG). För ingående av försäkringsavtal gäller allmänna kontraktsrättsliga regler. Anbud och accept är grundbultarna i avtalet. Vem som är anbudsgivare eller acceptant framgår inte av lagen men i praxis antas den som vill teckna försäkring normalt vara anbudsgivare. Om en särskild acceptfrist ej är fastställd blir anbudsgivaren vid skriftliga anbud bindande skälig tid. En lagbestämmelse i rörande gruppförsäkring (§ 178m VersVG) och som saknas i den tyska lagen angår sjukförsäkring och ger den som lämnar gruppförsäkringen en rätt att fortsätta behålla sitt skydd; här råder sålunda kontraheringstvång. I övrigt tillämpas VersVG i den utsträckning detta är möjligt på gruppförsäkring. Om regler rörande tredje man kan antecknas följande. De regler som återfinns tyska lag rörande försäkring för främmande räkning är desamma som gäller i den österrikiska lagen, där de i princip också erhållit samma plats (sålunda §§ 7480 VersVG). Detsamma gäller vad ovan anförts om tysk rätt och förhållandet mellan dessa regler och de som gäller personförsäkring. På samma sätt kan hänvisas till tysk rätt när det gäller överlåtelse av försäkrad sak; reglerna är desamma och har fått samma placering i lag (sålunda §§ 6973 VersVG). Detsamma gäller frågorna om rätten att inträda vid livförsäkring (§ 177 VersVG) och om direktkrav. Genom Novelle 1994 gavs nya regler för preskription vilka skiljer sig från de som upptagits i den tyska rätten. Anspråk som grundar sig på försäkringsavtal preskriberas , vare sig det är fråga om livförsäkring eller andra försäkringar (§ 12 I 1 VersVG). Fristen börjar enligt den allmänna regeln i ABGB (§ 1478 S. 2) att löpa då den som begär ersättningen första gången har möjlighet att utöva sin rätt. Enligt VersVG (§ 11 I) är detta normalt den tidpunkt då försäkringsbolaget har tagit den ställning till försäkringsfall och omfattningen av prestationsplikten som är nödvändig för att en skyldighet att utbetala ersättning skall föreligga. En särskild börjetid gäller för tredje man, vare sig denne är förmånstagare vid personförsäkring eller den försäkrade vid försäkring för främmande räkning. Fristen börjar här löpa när den anspråksberättigade fått kännedom om sin rätt. Om denna tidpunkt aldrig infinner sig preskriberas fordringen (§ 12 I 2 VG). De är uppbyggda ungefär som i tysk rätt. En yttersta gräns för preskription i samband med frysning har dock uppställts och denna är (§ 12 st. 2). I stället som i tysk rätt är frysningstiden , inom vilken bolaget måste vara instämt vid domstol (§ 12 st. 3). Närmare krav på det negativa beskedet från försäkringsbolaget har också preciserats i VersVG. De fakta och de rättsliga samt kontraktsrättsliga element på vilket beskedet är grundat måste anges för att ettårsfristen skall börja löpa (§ 12 st. 2). Reglerna om preskription är halvtvingande (§ 15a VersVG). Gruppförsäkring är vanlig på hela personskadeområdet. mellan äkta och oäkta gruppförsäkringar. Den äkta försäkringen kännetecknas av att endast ett enda försäkringsavtal ingås mellan försäkringsbolaget och gruppföreträdaren såsom försäkringstagare. Oäkta gruppförsäkring innebär att också anhöriga till personkretsen är berättigade att sluta avtal med försäkringsbolaget. Det blir fråga om en stor mängd försäkringsavtal som alla ligger inom ramen för gruppförsäkringen. Det är omstritt om de personer vars intressen skyddas genom försäkringen särskilt måste biträda försäkringen eller om det räcker att de tillhör gruppen. Man har frågat sig om det räcker med ett försäkringsbevis eller om det krävs flera. Det har antagits att det i vart fall skulle räcka med ett enda bevis vid äkta gruppförsäkring. Man har också frågat om det är nödvändigt att namnge de försäkrade eller om det skulle vara tillräckligt att tilldela dem ett nummer. Principen har ansetts vara att nummer skulle räcka.