prop · GR03180 · 2004-09-08 00:00:00 — Skälet till att inga bestämmelser helt tas bort är regeringens bedömning att ett borttagande av regler skulle innebära för- sämringar ur skyddssynpunkt för arbetstagaren jämfört med dagens arbetstidsbestämmelser. Detta gäller framför allt det s.k. nattarbets- förbudet. Givet vilka bestämmelser som måste tillföras skall de nya bestämmel- serna ges en så tydlig och begriplig utformning som möjligt. Bland de föreslagna ändringarna är förslaget om arbetspassens längd för nattarbe- tande vars arbete medför särskilda risker eller stor fysisk eller mental ansträngning mest svårtolkat. En otydlig innebörd av en lagbestämmelse kan förväntas leda till störst problem i en mindre verksamhet med begränsat administrativt stöd t.ex. i form av jurister. Den oklara inne- börden är emellertid i det här fallet en konsekvens av att det inte är möj- ligt att definiera innebörden i lag eller förarbeten. Regeringens bedömning är att de konsekvenser som beskrivits ovan på företags- och verksamhetsnivå i allt väsentligt torde gälla även för små företag. En skillnad kan dock vara att mindre företag kan ha svårare att ändra bemanning och organisation så att t.ex. den nya bestämmelsen om dygnsvila efterlevs. Förslaget om att slopa undantaget från arbets- tidslagens tillämpningsområde för arbete som utförs i arbetstagarens hem innebär en viss ökad administrativ börda för företagen som kan vara mer betungande för små företag. Som tidigare påpekats saknar små företag kollektivavtal oftare än större företag. av det totala antalet registrerade företag i har överhuvudtaget inte någon anställd personal. Företag utan anställda omfattas inte av arbetstidslagens tillämpningsområde. Företag med anställda men som saknar kollektivavtal utgör av antalet företag med anställda. Dessa företag måste tillämpa arbets- tidslagen för sina anställda utan möjlighet till anpassning av regelverket till den aktuella verksamheten. I den mån kollektivavtal inte kan tecknas finns dock även möjligheten att ansöka och få dispens hos Arbetsmiljö- verket från regler i arbetstidslagen. har möjlighet att medge dispenser under förutsättning att arbetstidsdirektivets minimikrav uppfylls. Enligt inkommer ett femtiotal ansökningar om dispens från arbetstidslagen. Fyra av fem ansökningar avser extra övertid och mertid. Den återstående femtedelen av ansökningarna avser nattarbete. Enstaka ärenden kan röra den ordinarie arbetstiden och veckovila. Ansökningarna kan vara av två slag, dels tillfälliga avvikelser från lagens regler, dels tolkningsutlåtanden av lagens innebörd. I bedömningen av en ansökan kontrollerar om före- taget sökt dispens föregående år och om ansökan i så fall avser samma person. Vidare kontaktar Arbetsmiljöinspektionen i regionen för att kontrollera om man känner till om det finns problem vid företaget. Dessutom begär ett yttrande från den berörda fackföreningen på orten. De ärenden där tolkningsutlåtanden begärs avser oftast nattarbete. Enligt arbetstidslagens nattarbetsförbud skall alla arbetstagare ha ledigt för nattvila. I ledigheten skall ingå tiden mellan och . Avvikelser får enligt lagen göras om arbetet med hänsyn till dess art, allmänhetens behov eller andra särskilda omständigheter måste fortgå även eller bedrivas före eller . Det är alltså inte nödvändigt med kollektivavtal eller dispens från Arbetsmiljö- verket för att det skall vara tillåtet att förlägga arbetstiden till natt. I vissa fall är dock arbetsgivaren osäker på om den egna verksamheten kan anses omfattas av uppräkningen i lagen. I sådana fall kan arbets- givaren begära ett tolkningsutlåtande av . I dessa ärenden fattas beslut av . I ingår generaldirektör och chefsjurist samt företrädare för arbetsmarknadens parter. Merparten av ansökningarna beviljas. Av de cirka 45 ärenden som inkom 2003 avslogs fem på grund av att inte var behörigt att fatta beslut. Därutöver avslogs fem ansökningar av andra skäl. av de ansökningar där var behörigt att besluta beviljades. I vissa fall minskades dock antalet över- tidstimmar något jämfört med ansökan. Förslagen bedöms inte ha annat än marginella samhällsekonomiska konsekvenser. Som beskrivits tidigare gäller enligt arbetstidslagen att kollektivavtal om arbetstid inte får innebära att mindre för- månliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än vad som följer av arbetstidsdirektivet och EG:s rättspraxis. För den helt dominerande delen av arbetsmarknaden medför därför inte förslagen några nya krav på arbetstidens förläggning. Typiskt sett torde inte förslagen innebära några olikheter i konsekvenser regionalt. Vissa variationer kan dock tänkas. Om det är så att den före- slagna begränsningen av den genomsnittliga veckoarbetstiden leder till behov av rekrytering av ny personal, kan det tänkas att förutsättningarna att finna personal är sämre i vissa delar av landet än andra. Förslaget bedöms inte ha några integrationspolitiska konsekvenser. Förslaget leder inte till ökade utgifter på statsbudgeten. Arbetstagarna inom den statliga sektorn omfattas av kollektivavtal om arbetstid. Dessa kollektivavtal skall redan enligt EG-spärren i dagens arbetstidslag vara utformade på ett sådant sätt att de uppfyller kraven enligt arbetstids- direktivet inklusive den rättspraxis som utarbetas av . De föreslagna nya bestämmelserna i arbetstidslagen utgör därför inte grund för ökade personalkostnader som skulle kunna föranleda anslags- höjningar eller minskad ambitionsnivå i verksamheten. Samma sak gäller inom kommunerna och landstingen. Även på dessa områden omfattas arbetstagarna av kollektivavtal om arbetstid. Eftersom dessa kollektivavtal skall beakta arbetstidsdirektivet innebär de föreslagna ändringarna av arbetstidslagen inte några ytter- ligare begränsningar av arbetstidens förläggning inom kommuner och landsting. Däremot har sådana begränsningar uppkommit genom utvecklingen av rättspraxis på europanivå (se avsnittet ovan om konsekvenser på företags- och verksamhetsnivå). Principen om att kommuner och landsting skall kompenseras för ökade kostnader föran- ledda av statligt beslutade åtgärder är inte tillämplig i detta fall eftersom lagändringen riktas mot hela arbetsmarknaden och inte specifikt mot kommunsektorn. Ändringarna i bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.2. I första stycket första punkten har undantaget för arbete som utförs i arbetstagarens hem tagits bort. Sådant arbete kan fortfarande falla utanför arbetstidslagen med stöd i denna punkt om det utförs under sådana för- hållanden att det inte kan anses vara arbetsgivarens uppgift att vaka över hur arbetet är ordnat, s.k. okontrollerat arbete. Någon ändring av vad som avses med sådant arbete är inte avsedd. Lagändringen innebär endast att arbete inte längre faller utanför arbetstidslagen enbart på den grunden att det utförs i arbetstagarens hem. I tredje stycket, som är nytt, föreskrivs att de nya bestämmelserna i 10 a § (48-timmarsregeln), 13 § första stycket (dygnsvila), 13 a § (arbets- tiden för nattarbetande) och 14 § tredje stycket andra meningen (kravet på kompensationsledighet vid tillfälliga avvikelser från veckoviloregeln) inte gäller inom offentlig verksamhet som exempelvis försvaret, polisen och skydds- och beredskapsarbeten för arbete som är speciellt för sådana verksamheter och som är av sådant slag att konflikt inte kan undvikas med arbetstidsdirektivet. Bestämmelsen har i huvudsak utformats i enlighet med vad Lagrådet har föreslagit. Bakgrunden till undantaget från de nya bestämmelserna som införs i detta stycke är följande. Enligt artikel 1.3 i arbetstidsdirektivet skall direktivet tillämpas på all verksamhet, såväl offentlig som privat, i den betydelse som avses i artikel 2 i direktiv /391/EEG. Enligt artikel 2.2 i det direktivet framgår dock att direktivet inte skall tillämpas på sådana offentliga verksamheter där det inte kan undvikas att förhållanden som är speciella för dessa verksamheter kommer i konflikt med direktivet, exempelvis försvaret eller polisen eller viss specifik verksamhet inom civilförsvaret. När arbetstidsdirektivet genomfördes i svensk rätt 1996 skedde det bl.a. genom att det i lagen infördes en s.k. EG-spärr, dvs. att undantag och avvikelser från lagens regler inte får innebära att mindre förmånliga regler skall tillämpas för arbetstagarna än som följer av arbetstidsdirektivet. Av förarbetena till lagändringen om genomförandet av arbetstidsdirektivet 1996 framgår att hänvisningen till arbetstids- direktivet i EG-spärren inbegriper en hänvisning till denna undantags- möjlighet. EG-spärren gäller inte de offentliga verksamheter som är undantagna från arbetstidsdirektivets tillämpningsområde (prop. 1995/96:162 s. 23). Bestämmelserna som nämns i det nya stycket av bestämmelsen (10 a §, 13 § första stycket, 13 a § och 14 § tredje stycket andra meningen) gäller alltså inte inom de offentliga verksamheter som är undantagna från arbetstidsdirektivets tillämpningsområde. Det nya stycket i paragrafen innebär att detta undantag i sak gäller även fortsättningsvis. Den närmare innebörden och räckvidden av undantaget bestäms lik- Prop. 2003/04:180 som av EG-rätten, ytterst av tolkningar. gälla frågan vilka arbeten som kan undantas inom ramen för de verksam- heter som avses. Det kan också gälla frågan vilka verksamheter som avses. I avsnitt 6.2 finns hänvisningar till föreliggande praxis och mål som är aktuella i . Av vad som sägs där framgår att domstolen i hittillsvarande praxis har understrukit att undan- taget enligt direktivet skall tolkas restriktivt, och att de verksamheter som åsyftas är sådana verksamheter inom den offentliga sektorn som är avsedda att säkerställa allmän ordning och säkerhet, vilka är oumbärliga för ett välordnat samhällsliv. I lagtexten ges, liksom i direktivet, exempel på några sådana verksamheter. När det gäller försvaret och polisen kan syftet med dessa exempel i direktivet inte vara att undanta dessa och endast dessa områden som sådana utan det avgörande bör vara upp- gifternas och arbetenas karaktär. Polisiära uppgifter kan vidare utföras av andra myndigheter än . I har t.ex. Kust- bevakningen i vissa avseenden givits polisiära uppgifter. Andra verk- samheter som skulle kunna omfattas av undantaget är t.ex. verksamhet inom samt transporter utförda av kriminalvårdens transporttjänst. När det gäller begreppet civilförsvaret som används i direktivet (ramdirektivet 89/391/EEG som det hänvisas till i arbetstids- direktivet) kan noteras att det i den engelska språkversionen av direktiv /391/EEG talas om civil protection services. I andra språkversioner finns liknande uttryck t.ex. den franska som talar om les services de protection civile. I den tyska versionen talas om Katastrophenschutz- diensten. I den danska lydelsen används begreppet civilbeskyttelsetje- nesterne. När det gäller begreppet civil protection har det tidigare i EU-sammanhang översatts med räddningstjänst. Regeringen har dock konstaterat i propositionen Samhällets säkerhet och beredskap (prop. 2001/02:158 s. 69) att denna översättning är för snäv. I propositionen konstateras att civil protection, utöver räddningstjänst, motsvarar över- gripande frågor om skydd och beredskap. Det rör sig således om frågor om samhällets förmåga att hantera olika påfrestningar och kriser. I det översättningsarbete som sker inom ramen för det s.k. konventsarbetet används tills vidare begreppet skydd och beredskap. Begreppet civil- försvaret är dock numera i stort sett utmönstrat ur svensk lagstiftning och bör därför som Lagrådet har föreslagit inte komma till användning i lagtexten. Regeringen har i linje med vad Lagrådet har föreslagit stannat för att man i lagtexten bör använda skydds- och beredskapsarbeten. Vilka verksamheter och arbeten som omfattas av undantaget skall dock liksom ytterst bestämmas i enlighet med EG-rätten och EG-dom- stolens praxis. Av hittillsvarande praxis framgår att undantaget inte ansetts tillämpligt på de arbeten inom sjukvården som prövats av domstolen. Enligt första stycket kan det göras antingen undantag från lagens tillämp- ning i dess helhet eller avvikelser från vissa uppräknade bestämmelser i lagen genom kollektivavtal som har slutits eller godkänts av en central Undantag och avvikelser är möjliga även från de nya bestämmelserna i 10 a § (48-timmarsregeln), 13 § första stycket (dygnsvila), 13 a § (nattarbete) och 14 § tredje stycket andra meningen (kompensationsledighet vid tillfälliga avvikelser från veckoviloregeln). Detta har behandlats i avsnitten 6.3, 6.4 och 6.5. Listan över uppräknade bestämmelser har ändrats så att detta framgår. I första stycket har vidare införts en uttrycklig regel om att avvikelser från 10 a § (48-timmarsregeln) inte får innebära en längre beräknings- period än . Regeln är tillämplig även om det sker ett undan- tag från lagens tillämpning i dess helhet eftersom ett sådant undantag innefattar en avvikelse från 10 a §. Tillägget innebär att möjligheten enligt artikel 19 i arbetstidsdirektivet att nationellt tillåta en genom kollektivavtal fastställd beräkningsperiod kommer till uttryck i lagtexten. Av EG-spärren i 3 § fjärde stycket följer att begränsningarna enligt artikel 19 i arbetstidsdirektivet om när en sådan kan fastställas måste iakttas. Av EG-spärren följer också att själva arbetstidsmåttet om en genomsnittlig maximal vecko- arbetstid inte går att avtala bort (se artiklarna 17 och 18 i arbetstidsdirektivet). Se vidare avsnitt 6.3. I andra stycket, som gäller möjligheter till avvikelser från vissa bestämmelser genom s.k. lokala kollektivavtal, har det gjorts en redaktionell justering i följd av att 13 § har ändrats. Justeringen innebär att det hänvisas endast till 13 § andra stycket, som innehåller regeln om det s.k. nattarbetsförbudet, som även fortsättningsvis kan avvikas från genom lokala kollektivavtal. I fjärde stycket har EG-spärren justerats i några hänseenden, och hän- visningen till arbetstidsdirektivet har ersatts med en hänvisning till det kodifierade arbetstidsdirektivet 2003/88/EG. Någon ändring i sak när det gäller EG-spärrens innebörd är inte avsedd, utan EG-spärren skall ha samma innebörd som . Syftet med ändringen är att göra EG- spärren tydligare och lättare att tillämpa vilket bidrar till att arbetstids- direktivet blir tydligare genomfört i svensk rätt (se avsnitt 6.7). Första meningen har ändrats bl.a. så att den nuvarande hänvisningen till lagen ersatts med hänvisningar till de bestämmelser som enligt första stycket kan avvikas från och som är av sådant innehåll att de direkt berörs av arbetstidsdirektivets regler om dygnsvila (artikel 3), raster (artikel 4), veckovila (artikel 5), begränsning av veckoarbetstiden (artikel 6) och nattarbetets längd (artikel 8). Vid avvikelser från bestämmelserna i lagen som räknas upp i första meningen måste alltså arbetstidsdirektivet beaktas. Det gäller bestämmelserna i 10 a § (48-timmarsregeln), 13 § första stycket (dygnsvila), 13 a § (arbetstiden för nattarbetande), 14 § (veckovila) och 15 § andra och tredje styckena (raster). Bestämmelsen i 16 § om att raster kan bytas ut mot måltidsuppehåll hör till samma kategori vilket framgår av ändringarna i den första meningen. Om det görs undantag från lagens tillämpning i dess helhet kan detta innefatta avvikelser från de nämnda bestämmelserna varför även i sådant fall arbetstidsdirektivet måste beaktas. I sådana fall undantag från lagens tillämpning i dess helhet kan avsteg ske även från regeln i 15 § första stycket om definitionen av raster (som enligt första stycket inte kan av- vikas från utan att det görs undantag från lagens tillämpning i dess hel- het). Även i sådana fall måste arbetstidsdirektivets regler om raster Detsamma gäller om det sker undantag och avvikelser från Prop. 2003/04:180 andra bestämmelser än dem som nämns i första meningen, t.ex. bestämmelserna om ordinarie arbetstid och övertid (5 och 6 §§), som innebär avvikelser från de uppräknade bestämmelserna, t.ex. 10 a § (48-timmarsregeln). Vid undantag och avvikelser från lagens bestämmelser måste alltså arbetstidsdirektivet beaktas. Undantag och avvikelser är möjliga i den utsträckning och på de villkor som anges i direktivet. Av artikel 18 i arbetstidsdirektivet följer t.ex. att avvikelser från vissa av direktivets bestämmelser är tillåtna om arbetstagarna enligt huvudregeln ges mot- svarande kompensationsledighet. För vissa offentliga verksamheter gäller inte arbetstidsdirektivet, och då behöver arbetstidsdirektivet inte beaktas (se avsnitt 6.7). Bestämmelsen, som är ny, har behandlats i avsnitt 6.3. Bestämmelsen innebär ett tydligare genomförande av arbetstids- direktivets regel om begränsning av veckoarbetstiden (48-timmars- regeln). Bestämmelsen föreskriver att den sammanlagda arbetstiden under varje period får uppgå till högst i genom- snitt . Vidare anges att semester och sjukfrånvaro under tid då arbetstagaren annars skulle ha arbetat skall likställas med fullgjord arbetstid. Begreppet arbetstid enligt bestämmelsen har samma innebörd som enligt arbetstidsdirektivet och praxis. Detta innebär att med arbetstid avses dels tid då arbete utförs i form av ordinarie arbetstid, övertid, nödfallsövertid eller mertid vid deltidsanställning, dels jourtid då arbetstagaren står till arbetsgivarens förfogande på arbetsstället för att vid behov utföra arbete. Av praxis framgår att beredskapstid däremot inte ingår i begreppet arbetstid. Något krav att beakta andra ledigheter än semester och sjukfrånvaro gäller inte enligt direktivet, och inte heller enligt bestämmelsen. Ledigheter som enligt 7 § andra stycket och 10 § första stycket skall likställas med arbetstid vid beräkningen av övertid och mertid skall alltså bortses från vid tillämpningen av bestämmelsen om det inte gäller semester och sjukfrånvaro som skall beaktas i den omfattning som anges i andra stycket (se vidare nedan). Eftersom den sammanlagda arbetstiden enligt bestämmelsen kan genomsnittsberäknas innebär bestämmelsen ett tak för den arbetstid som kan tas ut . Hur arbetstiden kan läggas ut anges däremot inte i bestämmelsen, men följer direkt eller indirekt av bestäm- melserna om längsta tillåtna ordinarie arbetstid, jourtid, övertid och mer- tid samt reglerna om dygnsvila och veckovila samt nattarbetets längd (5 10 §§ samt 1314 §§). Beräkningsperioden enligt bestämmelsen kan bestämmas i t.ex. dagar, veckor eller månader, men får inte överstiga . Vid tids- begränsade anställningar som är kortare än måste beräkningsperioden anpassas till anställningstidens längd, och kan inte vara längre än anställningen eftersom 48-timmarsregeln då skulle kunna Om det rör sig om flera upprepade korta anställningar, t.ex. korta och upprepade vikariat eller arbetstoppsanställningar, bör regeln tillämpas så att det i direktivet och lagregeln angivna resultatet uppnås, dvs. att den sammanlagda arbetstiden under varje period inte överstiger . Motsvarande synsätt kan vara motiverat i vissa fall när en anställning getts en relativ tidsbegränsning och skall upphöra t.ex. i och med att visst arbete slutförts, och när det kan saknas underlag för att avgöra hur länge anställningen skall pågå, och hur lång beräkningsperioden kan vara. Oavsett hur perioden bestäms skall den alltid läggas ut efter ett fast och inte ett rullande system. Vid avbrott, t.ex. i samband med byte av scheman, kan arbetsgivaren lägga om beräkningsperioden, men i övrigt måste perioden bestämmas i förväg och tillämpas konsekvent. Om beräkningsperioden i det enskilda fallet är t.ex. måste den första perioden omfatta veckorna ett till fyra, den andra perioden veckorna fem till åtta osv. Tillämpningen av ett fast system utesluter dock inte att den samman- lagda arbetstiden kan variera . En arbetsgivare kan t.ex. välja att utnyttja lagens maximala beräkningsperiod och bestämma att perioden skall börja . Den första perioden under januariapril omfattar (vid skottår tillkommer ), vilket innebär att den sammanlagda arbetstiden inte får överstiga 120 x 48/7, eller . Nästa period majaugusti omfattar , vilket innebär att arbetstidstaket är 123 x 48/7, eller . Den sista perioden septemberdecember omfattar , vilket medför ett tak om 122 x 48/7, eller . Övergången medför inte att mer arbetstid kan tas ut. I andra stycket anges hur och i vilken omfattning semester och sjuk- frånvaro skall beaktas. Semester och sjukfrånvaro under tid då arbets- tagaren annars skulle ha arbetat skall likställas med fullgjord arbetstid. I semesterlagen (1977:480) finns bestämmelser om vad som avses med semesterledighet och om beräkningen av sådan ledighet (3 och 9 §§) Semesterledighet kan omfatta semesterdagar och arbetsfria dagar. Vid tillämpningen av 48-timmarsregeln skall semsterdagar likställas med fullgjord arbetstid under tid då arbetstagaren annars skulle ha arbetat. Motsvarande gäller sjukfrånvaro. Om t.ex. arbetstagaren är ledig för semester eller frånvarande pga. sjukdom då arbetstagaren skulle ha arbetat skall semestern eller sjukfrånvaron likställas med fullgjord arbetstid . Om arbetstagaren tar ut under vilka arbetstagaren skulle ha arbetat skall semestern likställas med fullgjord arbetstid . Taket för den sammanlagda arbetstiden minskar i motsvarande mån. Möjligheterna att förlägga arbetstid under den del av beräkningsperioden som arbetstagaren inte är frånvarande pga. semester eller sjukdom begränsas direkt eller indirekt av bestämmelserna om längsta tillåtna ordinarie arbetstid, jourtid, övertid och mertid samt reglerna om dygnsvila och veckovila samt nattarbetets längd (510 §§ samt 1314 §§). Genom kollektivavtal kan arbetstidsbegreppet preciseras men inte på för arbetstagarna mindre förmånliga villkor än som följer av arbetstids- Detsamma gäller vilka ledigheter som skall beaktas och hur Prop. 2003/04:180 dessa skall beaktas. Enligt arbetstidsdirektivet kan dock inte 48- timmarsmåttet som sådant avtalas bort, men beräkningsperiodens längd kan enligt 3 och 19 §§ utsträckas på de villkor som anges i direktivet. I övrigt kan avvikelser inte göras från 48-timmarsregeln. Det är inte möjligt att genom personliga avtal mellan arbetsgivare och arbetstagare avtala bort 48-timmarsregeln. Arbetsgivaren är skyldig att se till att arbetstagarna inte arbetar mer än vad som är tillåtet. Ändringarna i bestämmelsen har behandlats i avsnitt 6.4. I första stycket har införts en ny bestämmelse som innebär ett tydligare genomförande av arbetstidsdirektivets dygnsviloregel. Enligt huvud- regeln skall alla arbetstagare ha minst elva timmars sammanhängande ledighet under varje period . Begreppet ledighet skall ha samma innebörd som enligt arbetstids- direktivet och praxis. Detta innebär att som ledighet skall betraktas all tid som inte räknas som arbetstid. T.ex. jourtid på arbets- platsen är således arbetstid, men inte beredskapstid. Någon särskild regel som klargör detta är inte nödvändig eftersom även enligt arbetstidslagen jourtid men inte beredskapstid räknas som arbetstid om inte annat sägs (jfr 14 § med den särskilda regeln om att beredskapstid bryter vecko- vilan). Perioden kan omfatta kalenderdygnet från klockan 0 eller någon annan period . Byte av period kan ske vid avbrott såsom vid omläggning av scheman, men i övrigt skall perioden läggas ut efter ett fast system, och tillämpas konsekvent. Ett absolut krav är att dygnsvilan skall vara sammanhängande. Hur den sammanhängande ledigheten om minst skall läggas ut regleras dock inte i bestämmelsen i första stycket. Om man tar hänsyn enbart till dygnsviloregeln är det t.ex. möjligt att lägga ut den sammanhängande ledigheten om minst i början av en tjugofyratimmarsperiod för att nästa period lägga ut ledigheten . Av första stycket framgår vidare att avvikelse från dygnsviloregeln får göras tillfälligtvis om det föranleds av något särskilt förhållande som inte har kunnat förutses av arbetsgivaren, under förutsättning att arbetstagaren ges motsvarande kompensationsledighet. Det skall röra sig om ett enstaka tillfälle, och handla om ett förhållande som inte har kunnat förut- ses, såsom olycksfall, maskinhaveri eller dylikt.