prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — 1 kap. Tillämpningsområdet och den tvingande regleringen Kapitlet anger lagens tillämpningsområde och talar om vilka bestämmelser som är tvingande. Här har också tagits in definitioner och vissa andra inledande bestämmelser. Kapitlet innehåller åtta paragrafer. Av 1 3 §§ framgår lagens tillämpningsområde. I 4 § finns definitionerna. I 5 § anges vilka regler som i vissa fall skall gälla i fråga om personförsäkring som tecknas av en arbetsgivare till förmån för en anställd. I 6 och 7 §§ anges i vilken utsträckning lagens bestämmelser är tvingande. I 8 §, slutligen, regleras situationen när en personförsäkring ingår i en försäkring som huvudsakligen avser skadeförsäkring. I författningskommentaren avses med PFL förslaget till personförsäkringslag i SOU 1986:56 och med SkFL förslaget till skadeförsäkringslag i SOU 1989:88. Med promemorian avses förslaget till försäkringsavtalslag i Ds 1993:39. 1 § Bestämmelserna i 29 kap. i denna lag tillämpas på individuell försäkring mot ekonomisk förlust genom sakskada, ersättningsskyldighet eller ren förmögenhetsskada i övrigt (skadeförsäkring) som tecknas hos ett försäkringsbolag. I 27 kap. regleras konsumentförsäkring, i 8 kap. företagsförsäkring och i 9 kap. vissa gemensamma frågor om skadeförsäkring. Bestämmelser om gruppskadeförsäkring finns i 17 kap. och bestämmelser om kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring i 18 kap. (Jfr 1 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats efter Lagrådets förslag, anger vilka bestämmelser i lagen som är tillämpliga på skadeförsäkring. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 2 §. Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen har viss motsvarighet i 13 §§ FAL och 14 §§ KFL. Av första stycket framgår att lagen innehåller särskilda regler om individuell skadeförsäkring. Där anges också vad som avses med skadeförsäkring. Begreppen skadeförsäkring och personförsäkring avviker från de begrepp som används i första tredje generationens EG-direktiv och därmed också från dem i försäkringsrörelselagen. Som skadeförsäkring betecknas försäkring som skall skydda mot ekonomisk förlust genom 2003/04:150 1 kap. sakskada eller ren förmögenhetsskada. I begreppet skadeförsäkring ingår ansvarsförsäkring, dvs. försäkring som skall skydda mot sådan ekono- misk förlust som uppkommer då någon är ersättningsskyldig mot någon Mot bakgrund av att definitionen av skadeförsäkring är den- samma vid kollektivavtalsgrundad försäkring som här vid individuell försäkring, och med tanke på att den ersättning som utgår vid kollektiv- avtalsgrundad försäkring och som grundas på särskilda överenskommel- ser inte alltid framstår som skadestånd i vanlig mening, används inte begreppet skadeståndsskyldighet i lagtexten. Sjukavbrottsförsäkring för näringsidkare skall anses som skadeförsäk- ring, om försäkringsersättningen helt eller till övervägande del skall beräknas efter verkliga utgifter eller förluster (se 2 § andra stycket). Vidare skall bestämmelserna om skadeförsäkring tillämpas på bl.a. avgångsbidragsförsäkring (AGB) och trygghetsförsäkring vid arbets- skada (TFA) liksom på patientförsäkring och läkemedelsförsäkring. Sådana speciella försäkringar som rättsskyddsförsäkring och turist- assistansförsäkring räknas också som skadeförsäkring enligt lagen. I stycket erinras om att lagen har särskilda regler för gruppskadeförsäk- ring och kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring. Som framgår av 17 och 18 kap. gäller viktiga delar av bestämmelserna om individuell försäkring också för de båda andra formerna. 2 § Bestämmelserna i 1016 kap. tillämpas på individuell livförsäkring, sjukförsäkring och olycksfallsförsäkring (personförsäkring) som tecknas hos ett försäkringsbolag. En personförsäkring kan tecknas på försäkringstagarens eller någon annans liv eller hälsa. Som personförsäkring räknas inte sådan avbrottsförsäkring för näringsidkare där försäkringsersättningen helt eller till övervägande delen skall beräknas efter verkliga utgifter eller förluster. Premiebefrielseförsäkring räknas som sjukförsäkring, även om den ingår i ett liv- eller olycksfallsförsäkringsavtal. Bestämmelser om gruppersonförsäkring finns i 19 kap. och bestämmelser om kollektivavtalsgrundad personförsäkring i 20 kap. (Jfr 1 kap. 2 § promemorian och PFL.) Paragrafen anger vilka bestämmelser i lagen som är tillämpliga på personförsäkring. Den har för skadeförsäkring sin motsvarighet i 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 5. Paragrafen har viss motsvarighet i 1 3 §§ FAL och 14 §§ KFL. Tillämpningsområdet för lagen är privat liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkring. Genom att lagen gäller för personförsäkringar som tecknas hos ett försäkringsbolag utesluts försäkringar som meddelas av staten. Lagen är sålunda inte tillämplig på försäkring som meddelas av , eller . Det är utan betydelse om en sådan försäkring är frivillig. Lagen kan sålunda inte tillämpas på frivillig sjukpenningförsäkring eller frivillig försäkring enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. En erkänd arbetslöshetskassa är inte heller att anse som ett försäkringsbolag, även bortsett från att den försäkring som en sådan kassa meddelar inte faller in under någon av de typer av försäkring som lagen omfattar. Enligt första stycket är liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkring personförsäkring, och av första meningen i andra stycket framgår att försäkringen skall anknyta till någons liv eller hälsa. I ett avseende preciseras personförsäkringsbegreppet i lagtexten. Sjukavbrottsförsäkring för näringsidkare räknas inte som personförsäkring, om försäkringsersättningen helt eller till övervägande delen skall beräknas efter verkliga utgifter eller förluster. Försäkringen har då karaktär av skadeförsäkring, eftersom avbrottet närmast innebär ett ekonomiskt avbräck för rörelsen (jfr SOU 1986:56 s. 223). Med uttrycket till övervägande delen avses att tyngdpunkten i försäkringen på ett avgörande sätt ligger på den ersättning som skall beräknas efter verkliga utgifter eller förluster. En sammantagen bedömning av försäkringens karaktär blir här bestämmande för hur hela försäkringen skall behandlas. Medan det normalt torde vara lätt att skilja mellan personförsäkring och skadeförsäkring även när moment av de olika slagen ingår i ett och samma försäkringspaket (jfr vid 8 §) kan det tänkas vara svårare att bestämt ange vilken typ av personförsäkring en viss försäkring skall hänföras till. Lagen innehåller ett par regler som gör skillnad mellan å ena sidan livförsäkring och å andra sidan sjuk- och olycksfallsförsäkring, och frågan uppkommer då hur försäkringar av blandad karaktär skall behandlas. Vad som utåt framstår som en försäkring utgör ofta i själva verket en kombination av två eller flera försäkringar, som skulle ha kunnat meddelas var för sig. I sådana fall får man på de olika momenten genomgående tillämpa de regler som gäller för respektive försäkringstyp. Mer svårbedömd blir situationen om något av momenten exempelvis ett livförsäkringsmoment i en sjukförsäkring kan meddelas i denna utformning bara tillsammans med huvudmomentet. Hur sådana försäkringar skall behandlas kan inte anges generellt utan får avgöras från fall till fall med hänsyn tagen bl.a. till vilken regel det är fråga om och vad som framstår som rimligt med tanke på den aktuella försäkringens utformning. Det normala torde dock vara att det tillfogade, osjälvständiga momentet får följa huvudförsäkringens regler. För ett bestämt fall ger lagtexten direkt besked: premiebefrielseförsäkring skall genomgående följa sjukförsäkringsregler. Detta beror på att premiebefrielsen typiskt sett har sin orsak i att försäkringstagaren på grund av sjukdom förlorar arbetsinkomst och därför alltså inte behöver betala premie. Visserligen kan sådan försäkring knappast meddelas separat, men försäkringen är ändå till utformning och ändamål så skild från huvudförsäkringen t.ex. en livförsäkring att man utan svårigheter kan tillämpa särskilda regler på den. En sådan uppdelning är för något fall direkt nödvändig, och även för övriga fall kan den antas leda till rimliga resultat. 2003/04:150 1 kap. Systematiken i försäkringsrörelselagen innebär att sjuk- och olycks- fallsförsäkring som huvudregel skall hänföras till skadeförsäkring. medför dock inte någon ändring i begreppen liv-, sjuk- och olycksfalls- försäkring i försäkringsavtalslagen. Sådan sjuk- och olycksfallsförsäkring som har tecknats som tillägg till livförsäkring och sådan sjuk- och olycksfallsförsäkring som avses i 2 kap. 3 b § första stycket klass 4 för- säkringsrörelselagen hänförs i försäkringsrörelselagen till livförsäkring men behåller sin karaktär av sjuk- och olycksfallsförsäkring vid tillämp- ning av förevarande lag. Annan sjuk- och olycksfallsförsäkring anses avviker alltså från vad som gäller enligt försäkringsrörelselagen. Som personförsäkring får också räknas det s.k. överfallsskydd som ingår i många hemförsäkringar. Genom detta moment i försäkringen ersätts normalt det skadestånd för personskada på grund av misshandel eller annat uppsåtligt våld som den försäkrade har rätt till enligt skade- Bestämmelsen i 8 § är tillämplig på försäkringen i denna Klassindelningen i försäkringsrörelselagen omfattar två försäkrings- former som inte har förekommit i , giftermålsförsäkring Försäkringarna faller ut om en person ingår äktenskap respektive vid ett barns födelse. I enlighet med systematiken i EG:s direktiv hänförs dessa försäkringar i försäkringsrörelselagens klass- indelning till livförsäkring. Motsvarande bör gälla om förevarande lag skall tillämpas på avtal om sådana försäkringar. Här erinras om att lagen har särskilda regler för gruppförsäkring och Som framgår av 19 och 20 kap. gäller viktiga delar av reglerna om individuell försäkring också för de båda andra formerna. 3 § Denna lag tillämpas inte på trafikförsäkringar eller patientskadeförsäkringar till den del sådana försäkringar regleras av trafikskadelagen (1975:1410) respektive patientskadelagen (1996:799). Lagen gäller inte för återförsäkring. Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har viss motsvarighet i 1 § FAL och 1 § KFL. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. I första stycket regleras förhållandet till trafikskadelagen och patientskadelagen. Trafikförsäkring utgör en form av skadeförsäkring. I bestämmelsen anges emellertid att lagen bara gäller i den mån trafikskadelagen inte innehåller en annan reglering. Det innebär bl.a. att reglerna i 3 kap. om rätt till försäkring inte gäller vid trafikförsäkring; här tillämpas i stället den särskilda bestämmelsen om kontraheringsplikt i 5 § trafikskadelagen. Vidare kan reglerna i 4 kap. 5 § om framkallande av försäkringsfall inte åberopas som skäl att sätta ned ersättning vid trafikförsäkring; frågan om nedsättning skall i stället prövas enligt trafikskadelagen, närmast 12 §. Också vissa andra skillnader förekommer (se bl.a. 17 § På motsvarande sätt gäller patientskadelagens speciella bestämmelser framför förevarande lag (se bl.a. 4 § patientskadelagen). Enligt andra stycket undantas återförsäkring från lagens tillämpning. 4 § I denna lag betyder försäkringstagare: den som har ingått avtal om försäkring med ett försäkrings- försäkrad: vid skadeförsäkring den vars intresse är försäkrat mot skadan och vid personförsäkring den på vars liv eller hälsa en försäkring gäller, förmånstagare: den som på grund av ett förmånstagarförordnande enligt 14 kap. har rätt att få försäkringen eller ersättning som utfaller från den, konsumentförsäkring: individuell skadeförsäkring som en fysisk person eller ett dödsbo tecknar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksam- företagsförsäkring: individuell skadeförsäkring som avser näringsverksamhet eller offentlig verksamhet och annan individuell skadeförsäkring som inte är gruppavtal: avtal som sluts med ett försäkringsbolag för en bestämd grupp personer och som anger villkor för avtal om gruppförsäkring, gruppskadeförsäkring: skadeförsäkring som meddelas enligt ett gruppavtal och som gäller under förutsättning att den försäkrade eller någon annan med särskild anknytning till denne tillhör gruppen, gruppersonförsäkring: personförsäkring som meddelas enligt ett gruppavtal och som gäller under förutsättning att den försäkrade eller någon annan med särskild anknytning till denne tillhör gruppen. Det som sägs om försäkringstagaren tillämpas också på den som vid person- försäkring har förvärvat försäkringstagarens rätt. Det som sägs om försäkringsbolag gäller också i fråga om andra företag som Det som sägs om näringsidkare gäller också andra som tecknar eller vill teckna en företagsförsäkring. (Jfr 1 kap. 3 §, 9 kap. 1 § och 18 kap. 1 § promemorian, 1 kap. 2 § och 9 kap. 1 § SkFL samt 1 kap. 2 § och 9 kap. 1 § PFL.) Paragrafen anger innebörden av olika uttryck som används i lagen. har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. har det dock med tanke på begreppets praktiska betydelse ansetts motiverat med en definition i lagtexten av förmånstagare. har viss motsvarighet i 13 §§ FAL och 14 §§ i 1980 års Försäkringstagaren är den som har ingått avtal om försäkring med ett Om en försäkring tecknas av förmyndaren för ett barn i barnets namn, är den omyndige att anse som försäkringstagare, vilket innebär att t.ex. ett brott mot upplysningsplikten från förmyndarens sida kan gå ut över barnet (se vidare 4 kap. 1 § och 12 kap. 1 §). Definitionen av försäkringstagare bildar bakgrund till reglerna i 17 kap. 3 § och 19 kap. 3 § respektive 18 kap. 2 § och 20 kap. 2 § om vem som skall anses som försäkringstagare vid gruppförsäkring och kollektivavtalsgrundad försäkring. Den försäkrade bestäms olika vid skadeförsäkring och vid personförsäkring. Vid skadeförsäkring är det den som försäkringen skyddar mot ekonomisk förlust, vid personförsäkring däremot den till vars liv eller hälsa en försäkring är knuten. Skillnaden innebär att vid skadeförsäkring det är den försäkrade som efter ett försäkringsfall har rätt till försäkringsersättning, medan vid personförsäkring försäkringsersättningen skall tillfalla försäkringstagaren (eller den personens rättsinnehavare). Den försäkrade på vars liv eller hälsa en försäkring gäller har här inte någon självständig rätt till utfallande ersättning. En annan sak är att vid skadeförsäkring försäkringstagaren och den försäkrade ofta är samma person. Vilka som skyddas av försäkringen framgår av försäkringsvillkoren och för skadeförsäkringens del i 9 kap. I lagen används ersättningsberättigad som beteckning för den som har rätt att få ersättning ur en försäkring. Det kan, men behöver inte, vara samma person som försäkringstagaren själv. Förmånstagare är ett centralt begrepp i reglerna om personförsäkring. Förmånstagarens rätt grundas på ett förmånstagarförordnande, som kan ha gjorts av försäkringstagaren eller finns intaget i försäkringsvillkoren. Av definitionen följer att make eller bröstarvinge som får del av en försäkring med stöd av jämkningsreglerna i 14 kap. 7 § inte anses som förmånstagare. I paragrafen definieras vidare lagens begrepp konsumentförsäkring och företagsförsäkring, något som skall ses mot bakgrund av att lagen i åtskilliga sammanhang skall tillämpas olika beroende på vem som har tecknat försäkringen. Begreppet konsumentförsäkring omfattar även försäkringar för enstaka objekt (för t.ex. smycken, ur, hästar, hundar och katter, glasögon, pälsar och musikinstrument) som tecknas av en konsument (varmed jämställs dödsbon). För att en individuell försäkring skall anses som en konsumentförsäkring skall den tecknas av en fysisk person eller ett dödsbo huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Försäkringstagaren skall alltså uppträda som privatperson. Skall t.ex. en bil eller en båt användas både för privat bruk och i en rörelse, beror de tillämpliga reglerna på det huvudsakliga användningssättet, som får bedömas med ledning av vad man kunde förutse när försäkringen först tecknades. Däremot saknar det enligt lagen betydelse om en omtvistad skada inträffat i yrkesutövningen eller inte (jfr prop. 1979/80:9 s. 99 f.). Definitionen av konsumentförsäkring ansluter till vad som gäller enligt bl.a. konsumentköplagen. Vid företagsförsäkring är det i huvudsak fråga om försäkringar som gäller i näringsverksamhet eller offentlig verksamhet. Till företagsförsäkring hänförs emellertid också försäkringar som tecknas t.ex. av stiftelser och föreningar, utan att de driver näringsverksamhet. Också företagsförsäkring är med lagens terminologi alltid individuell försäkring. Gruppavtal är inget försäkringsavtal i lagens mening men utgör en nödvändig grundval för gruppförsäkring. Något avtal av detta slag måste finnas för att en gruppförsäkring alls skall anses förekomma. 2003/04:150 1 kap. visserligen inte att det nödvändigtvis måste finnas ett definitivt gruppavtal innan försäkringsavtalet sluts. På vissa punkter, bl.a. när det gäller premiens storlek, kan gruppavtalets innehåll vid frivillig gruppförsäkring (se om detta begrepp i 17 kap. 1 § och 19 kap. 1 §) bero av hur många gruppmedlemmar som ansluter sig. Men försäkringarna för dessa måste bygga på det avtal som preciseras. Strider de mot detta, är det inte fråga om gruppförsäkring i lagens mening. I definitionen anges den ena parten i gruppavtalet försäkringsbolaget. Den andra kontrahenten kan variera. Det kan t.ex. vara en arbetsgivare, som vill ordna gruppförsäkring för alla eller vissa anställda, en förening som vill försäkra medlemmarna eller en hyresvärd som, kanske också för att indirekt tillgodose sina egna intressen, vill ge ett försäkringsskydd åt hyresgästerna. Gemensamt är att avtalet sluts för en grupp. Något uppdrag från gruppens sida behöver inte finnas. Gruppavtal kan, liksom andra avtal till förmån för tredje man, gälla också dem som inte deltagit i avtalet. En annan sak är att gruppens medlemmar inte kan ådra sig förpliktelser mot försäkringsbolaget, närmast att betala premien, redan genom att någon sluter ett gruppavtal för dem. Redan här finns det anledning att något kommentera gruppbegreppet, som är av betydelse för både gruppskade- och gruppersonförsäkring. Gruppen behöver inte vara avgränsad på förhand utan det räcker att den är på förhand bestämbar. Det är tillräckligt att dess omfattning alls går att beskriva på ett någorlunda tydligt sätt. Gruppen kan sättas samman på skilda sätt utan att det inverkar på de civilrättsliga reglerna. Det är i praktiken försäkringsbolagets sak att se till att sammansättningen inte möter hinder från försäkringsteknisk synpunkt. Som begreppet grupp används i lagtexten beror det inte av vilka personer försäkringen senare kommer att omfatta. kommer bara vissa gruppmedlemmar att skyddas av försäkringen genom att inte alla ansluter sig. Gruppen skall alltså kunna bestämmas redan när gruppavtalet sluts självfallet inte så att gruppmedlemmarna redan då behöver vara kända, men i varje fall enligt kriterier som kan anges vid avtalsslutet. Vad som i övrigt utgör grupp får bestämmas med hänsyn till praxis inom försäkringsbranschen och de försäkringstekniska förutsättningarna för att meddela en gruppförsäkring. Bland annat har i praxis godtagits så omfattande grupper som personer tillhörande och medlemmarna i en pensionärsorganisation eller låntagare i en bank. I gruppavtalet skall vidare villkoren för försäkringen anges. Vid obligatorisk gruppförsäkring (denna term definieras i 17 kap. 1 § och 19 kap. 1 §) är detta självklart; gruppavtalet är här detsamma som försäkringsavtalet (se 17 kap. 3 § andra stycket och 19 kap. 3 § andra stycket). Men även vid frivillig gruppförsäkring (se om denna term de nämnda paragraferna) skall gruppavtalet innehålla en reglering av försäkringen. Utformningen av de enskilda försäkringsavtalen kan emellertid delvis hållas öppen, t.ex. genom att gruppavtalet ger gruppmedlemmarna möjlighet att välja mellan flera alternativ som anges i gruppavtalet. Med gruppskadeförsäkring avses i lagen skadeförsäkringar som meddelas för enskilda medlemmar i en grupp och eventuellt också för andra personer med särskild anknytning till dem, framför allt närstående. Detta medlemskap är såtillvida en förutsättning för att försäkringen skall gälla att den som inte tillhör den på förhand bestämbara gruppen inte heller 2003/04:150 1 kap. kan omfattas av försäkringen. Lämnar en försäkrad gruppmedlem gruppen, kommer vidare gruppförsäkringen att upphöra för den personen och dem som har försäkrats tillsammans med honom, fast vanligen först efter en övergångstid. För att gruppskadeförsäkring skall föreligga saknar det betydelse om gruppmedlemmarna är konsumenter eller ej, men detta kan vara av betydelse för frågan i vad mån reglerna är tvingande i förhållandet mellan försäkringsbolaget och de försäkrade. När man skall tillämpa reglerna om individuell skadeförsäkring på gruppförsäkring, är det gruppförsäkringen för de enskilda gruppmedlemmarna och alltså inte gruppavtalet som motsvarar den individuella försäkringen. Lagen bygger på samma synsätt både vid frivillig och obligatorisk gruppförsäkring. Även om i de flesta fall gruppförsäkringarna för alla gruppmedlemmar behandlas enhetligt, har lagregleringen ansetts bli lättare att förstå om konstruktionen på denna punkt är densamma vid alla gruppförsäkringar. I fråga om gruppersonförsäkring gäller motsvarande som för gruppskadeförsäkring. Medlemskap i gruppen är alltså en förutsättning för att försäkringen skall gälla för en person och för att han skall kunna ha några medförsäkrade, och det är gruppersonförsäkringen för de enskilda medlemmarna som motsvarar individuell personförsäkring när reglerna om sådan försäkring skall tillämpas enligt 19 kap. Mot bakgrund av den stora praktiska betydelsen av frågan för personförsäkringens del innehåller andra stycket en bestämmelse som klargör att ställningen som försäkringstagare vid personförsäkring går över på en person som förvärvar försäkringstagarens rätt enligt försäkringsavtalet. Bestämmelsen stämmer med allmänna rättsgrundsatser och innebär att förvärvaren får samma rättigheter mot försäkringsbolaget som den ursprunglige försäkringstagaren hade. Likaså kan försäkringsbolaget som princip framställa invändningar mot förvärvaren, t.ex. på grund av oriktiga uppgifter i samband med tecknandet av försäkringen, även om förvärvaren är ovetande om de omständigheter som ligger till grund för invändningen. Konkurrerande förfoganden behandlas i 14 kap. 10 §. Rätten enligt försäkringsavtalet kan gå över till någon annan genom frivillig överlåtelse från försäkringstagaren, genom familjerättsligt förvärv såsom arv och bodelning, genom exekution och genom tillämpning av ett förmånstagarförordnande. Det bör dock observeras att ett förmånstagarförordnande som upptar flera förmånstagare med rätt efter varandra kan vara utformat så att den i första hand utsedde förmånstagaren inte får förfoganderätt till försäkringen. I sådana fall kan rätten till försäkringen delvis hållas svävande under en längre eller , och det finns då ingen som kan utöva en försäkringstagares samtliga rättigheter mot försäkringsbolaget, t.ex. avtala om en ändring av försäkringen. Dessa frågor behandlas närmare i 14 kap. Enligt allmänna principer kan en kontraktspart inte frita sig från sina skyldigheter enligt avtalet genom att ensidigt överlåta sina rättigheter till någon annan; skyldigheterna står ändå kvar. Detta gäller naturligtvis också försäkringstagaren. För att han vid överlåtelse av försäkringen 2003/04:150 1 kap. skall bli fri från sin förpliktelse att betala premien krävs alltså att försäkringsbolaget har samtyckt till detta. I lagen används genomgående ordet försäkringsbolag som synonym till ordet försäkringsföretag. I första meningen klargörs att det som sägs om försäkringsbolag (som kan vara aktiebolag och ömsesidiga bolag) också är tillämpligt på andra typer av företag som driver försäkringsverksamhet, t.ex. understödsföreningar.