prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Även om det inte finns lagliga krav på att de försäkrades namn anges, anses detta dock vara önskvärt. Gruppförsäkring anses vara en form av försäkring för annans räkning, åtminstone när det gäller skadeförsäkring. Det är här försäkringstagaren som har alla skyldigheter, ej de försäkrade. De senare har dock rättigheterna, däribland att betala premien, när försäkringstagaren inte gör detta, för att behålla försäkringsskyddet. tillsattes en kommission med uppgift att reformera den tyska försäkringsavtalsrätten. Kommissionen skall föreslå en lagstiftning som har en tidstrogen och överskådlig utformning. Någon allmän försäkringsavtalslag existerar varken i eller . Däremot finns i en lag om sjöförsäkring , Act, vars regler delvis vunnit allmän tillämpning och som därför gärna ses som en ersättare för en allmän försäkringsavtalslag. På livförsäkringsområdet finns också särskild lagstiftning, i Life Act 1774 och i () Act 1866, men denna har endast marginell betydelse. En och annan försäkringsavtalsrättslig fråga kan också vara behandlad i speciallagstiftningen, exempelvis i Traffic Act . Avsaknaden av en generell lagstiftning på området kan förefalla märklig mot bakgrund av att anses ha den mest utvecklade försäkringsmarknaden i världen. Frånvaron av allmänna regler svarar emellertid mot den traditionella brittiska modellen i försäkringsrörelserätten. Man anser att försäkringsverksamhet fungerar bäst utan kontroll och där så mycket som möjligt överlämnas till parterna att avgöra. I domstols- och försäkringspraxis framträder ofta en påtaglig stränghet mot försäkringstagaren. Hit hör inte minst tillämpningen av grundsatsen att denne måste besitta den yttersta oförvitlighet i sin relation med försäkraren (uberrimae fidei). Vid tillämpningen av försäkringsavtalsrättsliga regler och principer spelar försäkringsverksamheten själv en drivande roll. Standardvillkor har utarbetats i av (): Statements of Insurance Policies (GISC). I är det () som gjort detsamma: Codes of Practice. Tvingande lagregler är definitivt mer undantag än regel. Principen är att det står parterna fritt att utforma försäkringskontraktet som de själva vill. Ett undantag från denna grundsats föreskriver exempelvis Section 33 Act, ett lagrum som tar sikte på ett uttryckligt eller underförstått åtagande av försäkringstagaren om att fullgöra någonting eller att inte göra det (a promissory warranty); denne har exempelvis garanterat att ett fartyg varit fullt sjövärdigt. I tredje stycket av nämnda lagrum stadgas att ett sådant löfte är en förutsättning för ersättning, vilken ovillkorligen måste efterkommas, och att om detta inte sker försäkringsbolaget är befriat från ansvar från den dag löftesbrottet ägde rum. Detta gäller dock endast såvida inte annat avtalats (subject to any express provision in the policy). Obligatorisk försäkring kan vara påbjuden. I och berör plikten två typer av försäkringar, ansvarsförsäkring samt egendomsförsäkring såvitt avser byggnader. Obligatorisk ansvarsförsäkring gäller på trafikskadeområdet och täcker inte enbart personskada utan även sakskada tillfogad tredje man. Arbetsgivare måste genom försäkring skydda sina arbetstagare mot personskada. Försäkringsmäklare skall hålla sig ansvarsförsäkrade. Försäkringsplikt föreskrivs också i några andra mer speciella sammanhang. Kontraheringstvång strider helt mot den anda som härskar i brittisk och nordirländsk försäkringsavtalsrätt och har därför ingen plats på området. Som ett slag av sådant tvång har visserligen uppfattats några lagregler gällande . Race Relations Act 1976 förbjuder ett försäkringsbolag att vägra försäkring på grund av ras. Samma förbud gäller enligt Sex Discrimination Act 1975 bolag som säger nej till försäkring på grund av kön. Och Disability Discrimination Act 1995 förhindrar försäkringsgivare att vägra försäkring på grund av fysiskt handikapp. Men dessa bestämmelser tvingar inte bolaget att ingå försäkring utan förhindrar det från att vägra försäkring på närmare angiven grund. De kan därför inte sägas innebära kontraheringstvång. Allmänna kontraktsrättsliga regler gäller. ingås på vanligt sätt genom anbud och accept. Innan anbudet antagits kan mottagaren när som helst återkalla det. Någon särskild modell för hur avtalsslutet går till vid försäkring existerar inte. Anbudsgivare kan vara både bolag och den som önskar teckna försäkring. Det normala är att den senare som i tysk rätt uppfattas som anbudsgivare, eftersom han eller hon brukar översända ett ifyllt formulär till bolaget. Försäkringsgivaren är normalt anbudsgivare vid kupongförsäkringar (coupon insurances): erbjudanden i tidningar eller kopplade till produkter. Avtalet ingås genom att kupongen undertecknas, genom att produkten köps eller genom underrättelse till försäkringsbolaget. Bolaget är också anbudsgivare när det uppmanar försäkringstagaren att förnya försäkringen sedan tiden för denna gått ut; detta brukar ske genom en renewal notice. Avtalet är slutet när anbudsgivaren fått eller borde ha fått kunskap om accepten. Ett undantag följer av regeln att avtalet anses slutet redan när acceptanten har lagt sitt svar på postlådan (mail-box-theory). En förutsättning är att anbud och accept överensstämmer. Minimikrav för att parterna skall anses vara överens är att de har samma uppfattning om den försäkrade risken, avtalets föremål, försäkringsskyddets tidslängd och premiens storlek. Försäkringstiden framgår av avtalet. Här föreskrivs normalt att försäkringen ej gäller förrän första premien betalats. Om inget avtalats börjar försäkringsskyddet först när försäkringsbevis utställts eller överlämnats. Saknas försäkringsbevis börjar försäkringen gälla från avtalsslutet. Eftersom det kan ta tid innan försäkringen på detta vis slutligen kommer till stånd är det inte ovanligt att den som önskar försäkring tecknar försäkring på annat håll för att få temporärt skydd. Särskilda regler för ingående av avtal gäller när försäkringen har placerats hos Lloyd´s of . Den som önskar erhålla en försäkring hos denna sammanslutning av försäkringsbolag måste göra det via en försäkringsmäklare som är godtagen av Lloyd´s: en Lloyd´s insurance broker. Denne överlämnar en slip, vari kundens önskemål antecknats, till en underwriter som antecknar härpå till vilken andel han eller hon är beredd att teckna försäkringen. För att få full täckning måste mäklaren ofta gå vidare till andra underwriters. Till slut utställs ett försäkringsbrev av Lloyd´s Policy Signing Office vari de olika underwriters namn framgår. ingås emellertid individuellt med varje underwriter, nämligen redan när en slip undertecknats. Liksom i tysk rätt finns även i engelsk en generell avkylningsperiod. Denna är emellertid väsentligt mer begränsad än den tyska motsvarigheten. Den gäller endast vid long term insurances, vilket innebär att perioden i första hand omfattar livförsäkringsavtal (se för Section 76 [1] Act 1982 och för . 45 European Communities [Life ] Framework Regulations 1994). Å andra sidan är ångerrätten mer omfattande i den meningen att den till skillnad mot vad som gäller i kan användas även vid företagsförsäkring. Reglerna är olika utformade i och . I görs skillnad mellan och icke . I förra fallet har försäkringsbolaget rätt att verka inom gemenskapen och inom EFTA, och försäkringstagaren har sin vanliga uppehållsort i Avkylningsperioden är här som börjar löpa vid någon av två tidpunkter. Den ena är då försäkringsbolaget översänt en statutory notice, vari hänvisas till ångerrätten. Den andra är den dag då försäkringstagaren har kännedom om såväl avtalet som betalningstiden för den första premien. Icke kännetecknas av att förutsättningarna för inte är uppfyllda. Avkylningsperioden är här endast . Vid såväl som icke är det tillräckligt för försäkringstagaren att avsända sin ångerförklaring på fristens sista dag. Om försäkringsbolaget har underlåtit att före eller i samband med avtalsslutet överlämna en skriftlig statutory notice med uppgift om avkylningsperioden, börjar inte avkylningsperioden att löpa. I , där ingen skillnad görs mellan och icke EU- avtal, har försäkringstagaren sin ångerrätt , räknat från det att försäkringsbrevet eller en kopia härav överlämnats till försäkringstagaren eller avsänts till en av denne uppgiven adress. Även i måste försäkringsbolaget underrätta försäkringstagaren om ångerrättens innehåll. Det måste ske skriftligen och lämnas till försäkringstagaren senast i samband med överlämnandet av försäkringsbrevet. Dessa lagregler, . 45 (3) European Communities () Frameworks Regulations 1994, konkurrerar med vissa andra uppställda av IIF. som uppburits måste återställas när försäkringstagaren utnyttjat sin ångerrätt. Några lagar i uppställer särskilda formkrav vid försäkringsavtal: Section 100 Stamp Act 1891, Section 22 Act 1906 och Section 147 (1) Road Traffic Act 1988. Bestämmelsen i Stamp Act innebär att försäkringsbolaget vid livförsäkring måste tillställa försäkringstagaren en stämplad polis (stamped ) inom efter avtalsslutet. Försummelse att göra detta innebär visserligen inte att försäkringen blir overksam. Försäkringsbeviset får emellertid inte åberopas som bevis vid domstol. Stadgandet i Act går ut på att sjöförsäkringsavtal måste infogas i ett skriftligt försäkringsbrev. Försummelse härav får samma verkningar som när det gäller underlåten stämplad polis vid livförsäkring. Den angivna lagregeln i Traffic Act kräver att försäkringsbolaget överlämnar ett särskilt försäkringscertifikat (certificate of insurance) till försäkringstagaren. Avtalet är overksamt innan försäkringstagaren har fått detta dokument. Parterna kan naturligtvis också komma överens om att en särskild form skall gälla som förutsättning för avtalets giltighet. I finns också särskilda bestämmelser om formkrav i bolagsrätten vilka kan bli gällande även för försäkringsavtal. har som allmän regel i engelsk rätt, liksom i tysk, endast bevisverkan. Annorlunda om parterna önskat en annan ordning eller om den är förutsatt i accepten. Act 1906 föreskriver att försäkringsbrevet måste innehålla försäkringstagarens namn, försäkringsbolagets underskrift och en beskrivning av det försäkrade huvudföremålet. Annars förlorar brevet sin betydelse i bevishänseende. Såväl i som i finns liknande krav när det gäller livförsäkring. Försäkringstagaren har en omfattande upplysningsplikt (duty of disclosure). Utgångspunkten är att han eller hon skall uppge alla de omständigheter som är väsentliga för försäkringsavtalet. Vilka detta är avgöras med hjälp av prudent-insurer-test. En omständighet är enligt detta test väsentlig om den kan påverka ett försiktigt försäkringsbolag när det gäller övertagandet av risken eller beräkningen av premien. Det är inte så mycket slutresultatet som räknas. Omständigheten anses väsentlig om den på minsta vis har kunnat inverka på försäkringsbolaget under dess väg mot ett beslut att meddela försäkring. För livförsäkringens del finns i ett undantag från prudent-insurer-test. Det är en för försäkringstagaren mildare variant, som kallas reasonable-assured-test. Även om en omständighet är väsentlig räknas den bort om försäkringstagaren varken kände till eller borde ha känt till den. Frågan om upplysningsplikten har kränkts eller inte avgörs på detta vis inte enbart med utgångspunkt i vad som för försäkringsbolaget varit väsentligt eller inte utan ytterst med sikte på vilken insikt försäkringstagaren borde ha haft. Av allt att döma blir det dock fråga om en objektiv bedömning. Det understryks nämligen i doktrinen att försäkringstagarens skuld saknar betydelse i sammanhanget. Det finns även andra omständigheter som räknas bort trots att de är väsentliga. Sådana är de som försäkringsgivaren känt till eller borde ha känt till eller som är allmänt bekanta eller som i själva verket minskar risken eller som bolaget har avstått från att ta del av. I gäller också att vissa brott som försäkringstagaren begått ej behöver uppges. Påföljden vid kränkning av upplysningsplikten är att avtalet blir ogiltigt. har försäkringstagaren dock rätt att få tillbaka betalda . En uppsåtlig kränkning ger dock ingen rätt till återbetalning. Duty of disclosure har getts stor uppmärksamhet i och i IIF. Enligt dessa skall försäkringsbolaget uppmärksamma försäkringstagaren på den stränga påföljden som väntar vid kränkning av upplysningsplikten och förklara vilka omständigheter som anses väsentliga i den bedömning som sker enligt ovan. Försäkringstagaren måste informeras om att han eller hon vid tveksamhet i frågan om en omständighet är väsentlig eller inte måste uppge densamma. Det föreskrivs också att försäkringsbolaget i det formulär som försäkringstagaren skriver under skall ange vilka omständigheter som vanligtvis anses vara väsentliga genom att formulera om dem till klara frågor. Frågor som kräver ett vetande som försäkringstagaren rimligtvis inte kan anses ha får över huvud inte ställas. Om det sker saknar bolaget rätt att på denna grund vägra utbetalning av försäkringsersättning. Även i regelverket förpliktas medlemmar som anslutit sig därtill att informera försäkringstagaren om hans upplysningsplikt liksom om konsekvenser av att bryta mot plikten. Även allmänna kontraktsrättsliga regler kan bli tillämpliga i sammanhanget. Dessa rymmer ej blott regler om the duty of disclosure utan även sådana som gäller duty not to misrepresent. Till skillnad mot vad som gäller i både tysk och fransk försäkringsrätt är huvudprincipen att man endast kan försäkra sina egna intressen, ej tredje mans. Vid skadeförsäkring finns två undantag. Det ena är att försäkringsbolaget avstår från att ge försäkringstagaren ett skydd som i stället överflyttas till tredje man. Här är försäkringstagaren fortfarande den till vilken utbetalning av ersättning skall ske men försäkringstagaren har en skyldighet att överlåta försäkringsersättningen till tredje man. Det andra undantaget är att tredje man helt enkelt vid sidan av försäkringstagaren anses ha ett eget försäkringsbart intresse, knutet till försäkringstagarens intresse. Även här gäller att försäkringstagaren är den som mottar ersättningen men har en plikt att vidarebefordra denna till tredje man. Något undantag finns inte vid livförsäkring. Endast det egna försäkringsbara intresset går det att i sammanhanget förfoga över. Att till sin egen fördel ta en försäkring på tredje mans liv är därför endast möjligt om tredje man är en person som försäkringstagaren är ekonomiskt beroende av. Då finns nämligen ett eget försäkringsbart intresse. Vem som skall erhålla försäkringsbrevet eller vem som skall betala premien är oklart. Det antas allmänt dock att vanliga regler blir tillämpliga, innebärande att det är försäkringstagaren som i båda dessa hänseenden är försäkringsbolagets motpart. Någon rätt för tredje man att inträda i försäkringsförhållandet på samma sätt som sker i tysk rätt vid försäkringstagarens försämrade ekonomiska läge och som i fransk rätt gäller av sig självt finns i engelsk och nordirländsk rätt endast om såväl försäkringsbolag som försäkringstagare accepterar ett sådant inträde (voluntary assignment). Vid försäkringstagarens död eller konkurs kommer andra in i bilden men endast som representanter för andra intressenter. Det är fortfarande försäkringstagaren som är bolagets motpart. Läran om privity of contract gäller, vilket innebär att endast kontraktsparterna kan åberopa rättigheter i anledning av kontraktet. Tredje man kan alltså inte göra gällande någon rätt härledd från försäkringsavtalet. I två fall är detta dock möjligt. Det ena är när rätten kan stödja sig på ett avtal, det andra när den är grundad på lag. Direktkrav mot ansvarsförsäkringsbolag är generellt tillåtna i och vid den obligatoriska trafikförsäkringen. Möjligheter att göra invändning mot tredje man är inte stora i och än mindre i . I båda dessa länder finns också direktkrav vid försäkringstagarens konkurs. I och finns härjämte direktkrav realiserat beträffande brandförsäkring. Tredje man kan sålunda enligt Section 83 Fires Prevention (Metropolis) Act 1774 med framgång kräva att försäkringsersättningen används till återställande av den genom brand skadad fastigheten. En förutsättning är att tredje man har ett försäkringsbart intresse i fastigheten och att försäkringsbolaget i och för sig är förpliktat att utge ersättning till försäkringstagaren. Samma invändningar som försäkringsgivaren kan rikta mot försäkringstagaren kan han utnyttja mot tredje man. Några särskilda försäkringsavtalsrättsliga regler om preskription (limitation) finns varken i eller på . Man blir hänvisad till allmänna avtalsrättsliga regler och grundsatser. Detta innebär att man får skilja mellan preskription som grundar sig på lag (statutory limitation) och sådana som vilar på skälighet (equitable limitation). I förra fallet blir Limitation Act 1980 tillämplig för och , Prescription and Limitation () Act 1973 för och Statute of Limitations 1957 för . Härav framgår att alla kontraktsrättsliga krav är underkastade preskription utom i skotsk rätt, där endast skadestånd som utgår på grund av personskada eller integritetskränkning preskriberas. Preskriptionstiden är i , och för simple contracts, för contracts under seal. Med de förra avses i princip alla kontrakt (muntliga eller skriftliga), medan de senare avser med namn förseglade skriftliga kontrakt vilka egentligen har med gåva att göra men som i alla former kan förekomma som försäkringsavtal. Undantag gäller för skadestånd vid personskada eller integritetskränkning, där fristen alltid är . Reglerna är dispositiva. En i försäkringspraxis vanlig frist är . I är preskriptionstiden för de fall där frågan aktualiseras . Tiden börjar i , och löpa när det uppstår en cause of action. Detta är tidpunkten då alla de omständigheter föreligger vilka måste styrkas för ett framgångsrikt krav, något som anses vara detsamma som att ett försäkringsfall föreligger. Vid ansvarsförsäkring anses tidpunkten vara den då omfattningen av försäkringstagarens skadeståndsansvar mot den skadelidande är fastställt, exempelvis genom dom. Preskriptionsfristen börjar löpa oberoende av försäkringstagarens kännedom om olika fakta av betydelse i sammanhanget. I skotsk rätt börjar den treåriga tiden att löpa då personskadan eller integritetskränkningen ägde rum, vid underlåtenhet eller fortsatt handlande när detta moment upphör. Om den skadeståndsskyldige inte var medveten om att ett skadestånd var berättigat och att detta berodde på dennes handling eller underlåtenhet börjar fristen att löpa först när detta stod klart för honom eller henne eller rimligtvis borde ha gjort det. Vid equitable limitation finns ingen särskild preskriptionsfrist. Preskription sker när det skulle vara obilligt mot den som kravet riktas mot att tillåta detsamma. Skälighetsbedömningen beaktar särskilt förhållandena hos fordringsägaren. Preskription inträder om kravet inte har framställts i rimlig tid och om detta har skadat motparten . Såväl i som på är den allmänna avtalsrättens huvudregel att när klockan väl har satt i gång, den inte stannar förrän preskriptionstiden har gått ut. Frysning av preskription existerar i regel inte. För del gäller dock några undantag från denna regel vilka visserligen är speciella men ändock kan tänkas få betydelse om en försäkring finns med i bilden. Hit hör att tiden mellan ett skiljeförfarandes inledning och en domstols upphävande av skiljeutslag räknas bort när det gäller preskriptionstidens längd (Arbitration Act 1996) och att preskriptionstid i skotsk rätt inte börjar räknas förrän innehavaren av ett anspråk blivit myndig (Prescription and Limitation () Act 1973). När det gäller liv- och olycksfallsförsäkring är gruppförsäkring vanlig såväl i som i . Några särskilda lagregler som reglerar dessa finns inte. Alla rättigheter och skyldigheter måste utläsas ur gruppförsäkringsavtalet. För försäkringsbrevet, som normalt kräver ett angivande av försäkringstagarnas namn enligt vad framgått, gäller enligt Section 50 (1) Amendment Act 1973 att det är tillräckligt om kretsen av berättigade när som helst kan fastställas. Allmänna regler om försäkringsbart intresse tillämpas. försäkrades plikter och information har inte blivit föremål för diskussion, varken i eller i . De allmänna kontraktsrättsliga reglerna i den allmänna franska civillagen, Code civil , är i princip också tillämpliga på försäkringsavtalet. Särskilt omnämns detta avtal dock endast i ett sammanhang. Det sker i samband med klassificeringen av olika kontrakt. Artikel 1964, inledningen till ett avsnitt i Code civil som behandlar riskavtal (des contrats aléatoires), föreskriver väsentligen att sådana avtal karakteriseras av att de gäller en oviss händelse (un événement incertain). I den uppräkning av exempel på sådana kontrakt som lagstiftaren har gjort i artikeln intar försäkringsavtalet den första platsen; till de övriga kontakten hör de som gäller spel, vad och livränta. Code civils tystnad såvitt försäkringsavtal hade att göra med inställning till försäkring över huvud i vid lagens tillkomst. Liksom lån ansågs försäkring innebära något äventyrligt. Härmed blandades idén att det rörde sig om något omoraliskt. Särskilt inställningen till livförsäkring gav uttryck härför. Människan kunde inte bli föremål för ett pris och varken hennes liv eller hennes död var underkastad det kommersiella livets lagar. Undantag gällde slavar som var saker och därför kunde omfattas av en livförsäkring. andra decennium blev behovet av en särskild försäkringsavtalslag starkt framträdande. Med en lag av om försäkringsavtal fick ett enhetligt lagverk angående försäkringsavtal. Denna franska lag reformerades emellertid gång på gång. 1976 hade man kommit till en gräns. Lagens bestämmelser hade blivit så många och disparata att det ansågs lämpligare att strukturera om dem och placera dem i en Code des (C. ass.). Det lär framför allt ha varit i samband med implementeringen av första skadeförsäkringsdirektiv som detta behov framstod som tydligast. För att lättare hitta i den franska lagstiftningsfloran på området skiljs i C. ass. mellan lagar, förordningar och tillämpningsföreskrifter. C. ass. är på detta vis indelad i tre delar. I den första (Première partie; Législative, förkortad L.) återfinns lagarna, i den andra förordningarna (Deuxième partie; Réglementaire, förkortad R.) och i den tredje tillämpningsföreskrifterna (Troisième partie; Arrêtés, förkortad A.). av dessa delar innehåller fem böcker. Den första angår försäkringsavtal, den andra obligatoriska försäkringar, den tredje försäkringsrörelse i allmänhet, den fjärde allmänna försäkringsorganisationer och speciella system och den femte agenter, mäklare och andra försäkringens mellanmän. Varje bok sönderfaller i titlar (titres), kapitel (chapitres) och sektioner (sections). Den första boken har nio titlar, den andra fem, den tredje sex, den fjärde fyra och den femte tre. De centrala reglerna i de första, andra och tredje titlarna av den första boken av C. ass. är som regel tvingande enligt art. L. I dessa titlar finns emellertid också dispositiva regler (parterna har getts une simple faculté). Vilka dessa bestämmelser är framgår för tydlighets skull också 111-2, där de har räknats upp. Avvikelser från dem som försäkringsbolag accepterar och som är till den försäkrades förmån är av olika slag. Det kan exempelvis vara fråga om att avstå från eljest stränga rättsföljder eller att låta försäkringen täcka risker som enligt C.ass. rätteligen skulle ligga på den försäkrade. Den franska motsvarigheten till (La Commission de contrôle des ) har genom art. L. 111-4 tillerkänts rätten att föreskriva användningen av typklausuler (types). Av förarbetena till lag kan delvis utläsas att försäkringsbolaget skulle ha rätten att avvika från de tvingande reglerna i C.ass. om det blott var till den försäkrades förmån. Detta undantag har dock ifrågasatts då det inte har beretts någon plats i lagen.