prop · GS0313 · 2004-10-20 00:00:00 — Frågan om preskriptionstiden av andra skäl borde förlängas skulle beredas vidare i med anledning av bl.a. framställ- ning. Eftersom direktivet endast är ett minimidirektiv, har det inte heller in- neburit någon mer långtgående harmonisering av preskriptionstiden i EU. Redan den nordiska regleringen skiljer sig avsevärt. Enligt dansk rätt förlorar konsumenten rätten att åberopa ett fel i en vara om han inte reklamerar från det att han tog emot varan. Vid köp av byggmaterial är preskriptionstiden från det att bygget har färdigställts för slutbesiktning (fra byggeriets aflevering), dock högst från det att konsumenten tog emot materialet (se 83 § och 54 § andra stycket lov nr. 237 af 28. marts 2003 om køb). I dansk rätt finns inte några särskilda bestämmelser om preskriptionstid vid reklamation av fel hos en konsumenttjänst. I stället gäller allmänna regler om preskrip- tion, vilket som utgångspunkt innebär en femårig preskriptionstid, med möjlighet till förlängning till som längst från avtalets ingående. pågår i ett arbete med en översyn både av de allmänna preskriptionsreglerna och av preskriptionstiden vid reklamation av fel i byggmaterial. Enligt norsk rätt måste reklamation ske senast efter det att konsumenten tog emot varan. Om varan eller delar av den vid vanligt bruk har en förväntad livslängd som väsentligt överstiger , är preskriptionstiden i stället (se 27 § lov om forbrukerkjøp av den 21. nr. En motsvarande reglering med preskriptionstider om två respektive gäller för reklamation av fel hos en konsu- menttjänst (se 22 § lov om håndverketjenester m.m. for forbrukere av nr. I finsk rätt föreskrivs ingen särskild preskriptionstid för reklamation av fel i en vara eller hos en tjänst (se 5 kap. 16 § konsumentskyddslagen 20.1.1978/38). I stället tillämpas allmänna regler om preskription. allmänna preskriptionstiden är och löper, beträffande ersättning för avtalsbrott, från det att köparen upptäckte felet eller bristen i köpe- objektet (se 4 och 7 §§ lagen om preskription av skulder 15.8.2003/728). Preskriptionstiden förlängs till tre år Om en vara inte levererats i avtalsenligt skick eller en tjänst inte utförts på avtalsenligt sätt, bör det finnas möjlighet att få rättelse eller kompen- sation för detta. Denna utgångspunkt borde principiellt sett leda till att en köpare eller en beställare skulle kunna åberopa ett fel utan någon särskild tidsbegränsning, frånsett vad som följer av allmänna preskriptionsregler. Denna rätt har dock modifierats genom bestämmelserna om reklama- tionsskyldighet och om preskription av rätten att åberopa fel. Preskrip- tionsreglerna bärs upp av tanken att det är angeläget att den andre parten kan räkna med att inte behöva svara för eventuella fel när har förflutit från köpet eller utförandet av tjänsten. Om en näringsidkare måste kalkylera med felansvar , påverkas hans möj- ligheter att ekonomiskt planera sin verksamhet. Bakom preskriptionsreg- lerna ligger också det förhållandet att det ju blir allt svårare att bevisa att en vara eller tjänst är behäftad med ursprungligt fel ju går. Som har anmärkt kan dock en tvåårig preskriptionstid vid konsumentköp få negativa konsekvenser vid köp av produkter som förut- sätts fungera (se bet. 1989/90:LU35 s. 19 f.). Sådana pro- dukter är ofta dyrbara i inköp, och fel i dem kan få stora ekonomiska följdverkningar för konsumenten. Vid köp av denna typ av varor har konsumenten därför ett extra stort skyddsbehov. Mot bakgrund av den undersökning som utredningen har utfört kan det också antas att det före- kommer att konsumenter till följd av bestämmelserna om preskription i konsumentköplagen hindras från att göra påföljder gällande på grund av fel i en vara. Enligt utredningen finns det inte heller anledning att utgå från något annat när det gäller sådana tjänster för vilka preskriptionstiden är . Som exempel på fall då fel har visat sig först efter utgången av preskriptionstiden nämner utredningen bl.a. lackeringsarbeten och elektronikskador på bilar, felaktigheter hos uppvärmningsanordningar och möbler med flagnande s.k. läderlook. Regeringen konstaterar att det från konsumenternas synpunkt före- ligger ett behov av en förlängning av den tvååriga preskriptionstiden i båda lagarna. Genom en förlängning förbättras konsumenternas ställning i de fall fel på en vara eller hos en tjänst uppträder först . En viss förlängning av preskriptionstiden kan inte heller antas nega- tivt påverka intresset av en god omsättning på varor eller tjänster. Antalet reklamationer kommer givetvis att öka något, men det finns inte anled- ning att räkna med någon avsevärd ökning. De allra flesta fel visar sig från köpet och reklamation skall då ske i anslutning därtill. De fall varom nu är fråga där felet visar sig först torde vara relativt få till antalet. Inte heller det förhållandet att preskrip- tionstiden kommer att överstiga hållbarhetstiden för fler varutyper än utgör något skäl mot en förlängning. Regeringen anser alltså att preskriptionstiden bör förlängas. En förlängd preskriptionstid behövs framför allt i sådana fall där pro- dukten förväntas fungera . Som utredningen anför bör preskriptionstiden dock förlängas generellt. Det är olämpligt att begränsa Prop. 2004/05:13 en utsträckt preskriptionstid till t.ex. endast vissa slags varor eller varor till ett visst pris. Frågan blir då hur lång denna preskriptionstid bör vara. Nyttan för konsumenten av en förlängd preskriptionstid minskar i allmänhet gradvis ju blir, eftersom det med tiden blir allt svårare att visa att det är fråga om ett ursprungligt fel. Som framgått vänder sig också många remissinstanser mot den av utredningen föreslagna förlängningen till och menar att preskriptionstiden då blir alltför lång. Såväl utredningen som flera remissinstanser, däribland Hovrätten för , , och , framhåller att en förlängning av preskriptionstiden till skulle inne- bära att de flesta fall av ursprungliga fel kommer att täckas in. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen det lämpligast med en pre- skriptionstid både i konsumentköplagen och som huvudregel i konsumenttjänstlagen. Därmed kommer de fall där konsumentskyddet gör sig mest gällande att omfattas som man undviker negativa konsekvenser av en längre preskriptionstid. En sådan ordning innebär för övrigt att preskriptionstiden blir densamma som för näringsidkarens fordran på konsumenten enligt 2 § andra stycket preskriptionslagen (1981:139). Förslaget bör inte innebära någon ändring av de grundläggande be- stämmelserna om reklamation vid fel. Reklamation skall således fortfa- rande ske inom skälig tid efter det att konsumenten har märkt eller borde ha märkt felet. Det bör inte heller påverka den tioåriga fristen i konsu- menttjänstlagen för vissa tjänster eller förutsättningarna för s.k. preskrip- tionsgenombrott. Regeringen delar utredningens bedömning att förlängningen av pre- skriptionstiden enligt konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen inte heller bör föranleda en förlängning av preskriptionstiden enligt den all- männa köplagen, som är (32 § andra stycket). Visserligen kommer lagstiftningen därmed att skilja sig i en förhållandevis väsentlig fråga, vilket i viss mån kan komma att begränsa säljarens möjlighet att föra an- svaret för tillverkningsfel vidare till bakre led. Regleringen i köplagen är emellertid dispositiv, och i kommersiella förhållanden kan man utgå från att parterna utformar sina avtal med hänsynstagande till varans egenska- per och förväntade livslängd. Ofta torde sådana avtal visserligen stipulera en kortare preskriptionstid än , men parterna har full frihet att be- stämma . Den enda tvingande begränsningen följer av den tioåriga preskriptionstiden i preskriptionslagen (se 12 §). Den tvingande regleringen i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen är däremot främst avpassad för att tillämpas på masstransaktioner där avtalsvillkoren inte är föremål för individuell förhandling och där ett tydligt skydds- behov gör sig gällande. Tilläggas kan att utöver frågan om avtalsfrihet regleringen i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen redan skiljer sig från köplagens. Det finns i köplagen inte någon motsvarighet till regeln om att en reklamation som sker från det att konsumenten märkte felet alltid skall anses ha skett i rätt tid. Regeringens bedömning: Produktansvaret i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen bör inte utvidgas till att gälla även egendom som tillhör annan än konsumenten och dennes hushållsmedlemmar. Regeringens förslag: Ett visst närmande mellan produktansvaret i de två lagarna skall däremot ske genom att produktansvaret i konsument- tjänstlagen begränsas något. För det första skall produktansvaret i kon- sumenttjänstlagen liksom i konsumentköplagen bara omfatta egen- dom som är avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. För det andra skall näringsidkaren och konsumen- ten kunna träffa avtal om att ersättning för produktskada enligt konsu- menttjänstlagen liksom vid sådan ersättning enligt konsumenttjänst- lagen inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet. (Se 31 § konsu- mentköplagen samt 31 § fjärde och femte styckena och 33 § tredje stycket konsumenttjänstlagen.) Utredningens bedömning och förslag överensstämmer med rege- ringens (se betänkandet s. 88 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar utredningens bedömning att det inte finns något behov av en utvidgning av produktan- svaret till egendom som tillhör annan än konsumenten och tillstyrker utredningens förslag om ett visst närmande av regleringen i de två lagarna. anför dock att det är rimligt att konsumentens rätt till ersättning utvidgas och att konsumentköplagen och konsument- tjänstlagen bör ändras så att näringsidkarens skadeståndsskyldighet även omfattar skada som uppkommer på annan egendom som konsumenten eller någon medlem i hans hushåll stadigvarande brukar för enskilt ändamål. Skälen för regeringens bedömning och förslag Med produktansvar avses skadeståndsansvaret för en skada som en pro- dukt orsakar på person eller på annan egendom än produkten själv. Den skadelidande kan, men behöver inte, stå i kontraktsförhållande till den som ansvarar för en produktskada. Eftersom produktansvaret i konsu- mentköplagen och konsumenttjänstlagen inte omfattar personskador, bortses i det följande från sådana skador. Inom köprätten gäller som en allmän princip att skadestånd på grund av avtalsbrott på säljarens sida inte omfattar ersättning för förlust som köparen tillfogas genom skada på annat än den sålda varan. Endast i de fall säljaren har garanterat frihet från skadebringande egenskaper eller när vållande ligger honom till last är han ansvarig för produktskador. Denna grundsats finns uttryckt i 67 § första stycket köplagen. Konse- kvenserna av ett längre gående ansvar skulle i många fall vara alltför svåra att förutse för säljaren, och ansvaret bör därför i princip inte vara strikt utan förutsätta vållande. Det har emellertid gjorts undantag från detta i den konsumenträttsliga Felansvaret i konsumentköplagen samt fel- och dröjsmåls- ansvaret i konsumenttjänstlagen går således längre och omfattar även vissa fall av skada på annat än den sålda varan eller föremålet för tjänsten, låt vara att detta skadeståndsansvar vid konsumenttjänster inte är ett produktansvar i vedertagen mening. Vissa begränsningar har dock ansetts böra sättas in för att produktan- svaret inte skall ge alltför svårbedömda följder. För att omfattas av pro- duktansvaret i de båda lagarna skall den skadade egendomen tillhöra den konsument som står i avtalsförhållande med näringsidkaren eller någon medlem av konsumentens hushåll (se 30 och 31 §§ konsumentköplagen samt 31 § konsumenttjänstlagen). Produktskada kan emellertid uppkom- ma även på egendom som konsumenten innehar men inte äger, t.ex. när skada uppkommer på förhyrd eller leasad egendom. Utvidgning av produktansvaret till att omfatta även egendom som tillhör annan än konsumenten? Mot bakgrund av att uttalat (se bet. 1989/90:LU35 s. 31) att det med allmänhetens ögon måste te sig svårförståeligt att produktansva- ret enligt konsumentköplagen endast omfattar egendom som tillhör kon- sumenten eller medlemmar av dennes hushåll (men alltså inte egendom som tillhör någon annan) hade utredningen i uppdrag att analysera i vilken mån konsumenten och hushållsmedlemmarna kan bli skadestånds- skyldiga för produktskador på egendom som de har i sin vård men inte äger. Vid sin genomgång konstaterar utredningen att en konsument i en del fall innehar annans egendom med presumtionsansvar. Så är fallet åtmin- stone när konsumenten innehar egendomen på grund av avtal om förva- ring, hyra av bostadslägenhet eller panträtt. Skulle produktskada åsamkas egendom som konsumenten innehar med presumtionsansvar, uppkommer normalt ingen skadeståndsskyldighet för konsumenten eftersom det torde kunna förutsättas att denne i allmänhet kan exculpera sig. I dessa fall föreligger det, enligt utredningen, inget behov av en utvidgning av pro- duktansvaret. Det kan emellertid förekomma att konsumenten innehar annans egendom med strikt ansvar. Det mest praktiska fallet är när kon- sumenten innehar annans egendom på grund av avtal om leasing. Skulle sådan egendom åsamkas produktskada, får konsumenten gentemot lease- givaren normalt svara för den förlust som härigenom uppstår. Även i vissa andra fall kan skadeståndsskyldighet uppkomma för en konsument i händelse av produktskada på egendom som konsumenten innehar men inte äger. Detta torde dock i allmänhet bero på att konsumenten har varit medvållande till produktskadans uppkomst eller på att konsumenten på grund av avtalsstridigt nyttjande har ett strikt ansvar, och i sådana fall finns det, enligt utredningen, inte några ändamålsskäl mot att låta konsu- menten, i vart fall delvis, svara för skadan. Utredningens uppdrag omfattade även att klarlägga i vilken utsträck- ning konsumenten eller dennes hushållsmedlemmar med åberopande av konsumentköplagen, konsumenttjänstlagen, produktansvarslagen (1992:18) eller skadeståndslagen (1972:207) kan återkräva vad de i de angivna situationerna eventuellt har fått utge till egendomens ägare. Om konsumenten tvingats utge skadestånd på grund av en produktska- da som beror på fel eller dröjsmål hos en tjänst, torde förlusten till följd av skadeståndsskyldigheten vara att anse som en förmögenhetsskada som ersätts enligt 31 § första eller tredje stycket konsumenttjänstlagen (se prop. 1984/85:110 s. 276). I så fall skulle konsumenten således inte lida någon slutlig förlust. En utvidgning av produktansvarsreglerna i konsu- menttjänstlagen skulle därför inte försätta honom i en bättre ställning än den han redan har . Huruvida det motsvarande gäller vid köp enligt konsumentköplagen är däremot mera oklart. Tvärtom torde utgångspunk- ten vara att den ekonomiska förlust som en köpare lider på grund av att han tvingas betala ersättning när den sålda varan orsakar produktskada på egendom som tillhör tredje man inte är ersättningsgill enligt konsument- köplagens bestämmelser om skadestånd med anledning av fel i en vara (se närmare betänkandet s. 84 f. och prop. 1988/89:76 s. 195 och 198). En förklaring till denna skillnad i regleringen är att näringsidkarens prestation har en delvis annan karaktär vid avtal om tjänst än vid köp. För det fall skadeståndet i stället har utgetts av en medlem av kon- sumentens hushåll torde det stå klart att denne inte har någon möjlighet att med stöd av konsumenttjänstlagen eller konsumentköplagen få ersättning av näringsidkaren för sin utgift. När det gäller konsumentens eller hushållsmedlemmarnas möjligheter att regressvis åberopa produktansvarslagen finns olika begränsningar. En viktig sådan är kravet på att den skadade egendomen vid tiden för skadan används huvudsakligen för enskilt ändamål av den skadelidande. Enligt utredningen är det därmed inte möjligt att åberopa produktansvarslagen när exempelvis produktskada har åsamkats egendom som konsumenten eller hans hushållsmedlemmar innehar på grund av leasing. Såvitt angår möjligheterna att åberopa allmänna skadeståndsrättsliga principer för att få ersättning för utgivet skadestånd konstaterar utredningen slutligen att dessa som alltid är beroende av om det är möjligt att visa att skadan har uppkommit genom någons oaktsamhet. Regeringens slutsats är att det alltså endast i vissa ganska specifika situationer uppkommer ett skadeståndsansvar för konsumenten eller dennes hushållsmedlemmar till följd av produktskador på egendom de innehar men inte äger. Särskilt vid produktskador som beror på fel eller dröjsmål hos en tjänst finns det också ofta möjligheter att återkräva det som utgetts. I och för sig finns det inte någon heltäckande reglering i den meningen att konsumenten eller hushållsmedlemmarna i alla situationer har förmånen av det ansvar som gäller enligt konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen eller enligt produktansvarslagen, men regleringen är sådan att det knappast finns något behov av en utvidgning av produkt- ansvaret. Resultaten av utredningens utvärdering av de praktiska erfarenheterna av produktansvaret utvisar också att det endast förekommer i mindre omfattning att konsumenter begär ersättning för produktskada med stöd av konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen. Vad som är ännu vik- tigare är dock att konsumenterna, enligt utvärderingen, sällan betalar ersättning för produktskador på egendom som de innehar men inte äger. Som utredningen har funnit synes produktansvarsreglerna i konsument- köplagen och konsumenttjänstlagen således knappast ha vållat några pro- blem eller förluster i praktiken. Härtill kommer att de skäl som ligger bakom den gällande begräns- ningen av produktansvaret ju fortfarande gör sig gällande. skador på egendom som tillhör någon annan än konsumenten eller den- nes hushållsmedlemmar saknas det nära sammanhang med köpet som bör krävas för att frågan om skadestånd skall prövas enligt köprättsliga reg- ler. Krav på ersättning för skador på egendom som tillhör tredje man bör normalt bedömas enligt utomobligatoriska regler (se prop. 1989/90:89 s. 45). Med hänsyn till det anförda anser regeringen i likhet med utred- ningen att det saknas tillräckliga skäl för att utvidga produktansvaret i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen till egendom som konsu- menten eller någon i hans hushåll innehar men inte äger. En mer enhetlig reglering av produktansvaret Som utredningen har funnit finns det emellertid två till synes omotive- rade skillnader mellan regleringen av produktansvaret i konsumentköpla- gen och konsumenttjänstlagen. För det första stadgas i 31 § konsumentköplagen att produktansvaret endast omfattar skador på egendom som är avsedd huvudsakligen för enskilt ändamål. Motsvarande begränsning saknas i 31 § fjärde stycket konsumenttjänstlagen (se dock prop. 1989/90:89 s. 45). Denna skillnad synes kunna få konsekvenser som är svåra att motivera. Om exempelvis en felaktig tvättmaskin orsakar översvämning och skadar en persondator, kan köparen eller någon medlem i hans hushåll åberopa konsumentköp- lagens bestämmelser om produktansvar endast om persondatorn är avsedd huvudsakligen för enskilt ändamål. Om däremot en felaktigt utförd reparation på en tvättmaskin orsakar skada på en persondator, omfattas denna skada av produktansvaret i konsumenttjänstlagen oavsett om datorn används huvudsakligen för enskilt ändamål eller uteslutande i konsumentens eller hans hushållsmedlems näringsverksamhet. Det bör vidare tas i beaktande att skador på annat än sådan egendom som är avsedd huvudsakligen för enskilt ändamål inte drabbar några egentliga konsumentintressen. Regeringen delar därför utredningens bedömning att produktansvaret i konsumenttjänstlagen, på samma sätt som i konsu- mentköplagen, bör begränsas till skador på egendom som är avsedd hu- vudsakligen för enskilt ändamål. Den nu behandlade begränsningen bör lämpligen i båda lagarna ut- formas så att den knyter an till den definition av konsument som inför- des 2002 i samband med genomförandet av EG:s konsument- köpsdirektiv (se 1 § fjärde stycket respektive 1 a §). Den lokution som används där, huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverk- samhet, har ansetts i sak motsvara huvudsakligen för enskilt ändamål (se prop. 2001/02:134 s. 26 och prop. 1994/95:17 s. 30 f.). I konsekvens härmed bör en motsvarande begränsning införas även för det produktan- svar som enligt 33 § tredje stycket konsumenttjänstlagen kan åvila en tredje man på grund av vilseledande uppgifter eller bristfällig informa- tion. För det andra ges i 32 § tredje stycket konsumentköplagen en möjlig- het för säljaren och köparen att träffa avtal om att skadestånd på grund av produktskada inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet. Det behandlade kravet att den skadade egendomen för att omfattas av pro- duktansvaret skall vara avsedd huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet gör visserligen att de allra flesta sådana för- Prop. 2004/05:13 luster faller utanför. En produktskada på egendom som är avsedd huvud- sakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet kan dock emellanåt ge upphov till följdskador i form av förluster i konsumentens näringsverksamhet. Denna situation kan uppkomma t.ex. om näringsid- karen begår ett fel i samband med en reparation av konsumentens bil som leder till att konsumenten förhindras att tillfälligt utnyttja sin privata bil i en av honom bedriven näringsverksamhet. Det motsvarande gäller natur- ligtvis för det fallet att produktskadan härrör från sådana brister i en försåld bil som säljaren har att svara för. Genom 32 § tredje stycket kon- sumentköplagen ges alltså en möjlighet för näringsidkaren att i dessa och liknande fall begränsa sin ersättningsskyldighet vid produktskada. I moti- ven till bestämmelsen framhölls att förluster i näringsverksamhet kan ha en helt annan omfattning och ekonomisk räckvidd än de skador som en konsument normalt kan drabbas av på grund av fel eller dröjsmål från en näringsidkares sida. Vidare konstaterades att skador och förluster i kon- sumentens näringsverksamhet inte drabbar några egentliga konsumentin- tressen (se bet. 1989/90:LU35 s. 27). Den nuvarande konsumenttjänstla- gen innehåller emellertid inte någon motsvarighet till den nu behandlade bestämmelsen i konsumentköplagen. Regeringen delar utredningens be- dömning att det saknas bärande skäl för denna skillnad i regleringen. Det föreslås därför att konsumenttjänstlagen ändras så att näringsidkaren och konsumenten liksom enligt konsumentköplagen skall kunna träffa avtal om att ersättning för produktskada inte skall omfatta förlust i näringsverksamhet. 8.3Begränsning av påföljden enligt en garanti Regeringens bedömning: Det bör inte införas en möjlighet för näringsidkaren att i en garanti utesluta någon eller några av lagens all- männa felpåföljder vid utnyttjande av garantin. Utredningens förslag: I betänkandet föreslås att bestämmelserna om garantier i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen ändras så att en näringsidkare i en garanti skall kunna utesluta någon eller några av lagens allmänna felpåföljder vid utnyttjande av garantin. För att en sådan inskränkning av en garanti skall gälla uppställs som villkor att näringsid- karen upplyser om möjligheten att även åberopa lagens allmänna fel- påföljder. Enligt förslaget skall det däremot inte vara möjligt att föreskri- va någon inskränkning i de enskilda påföljderna, såsom självrisk vid av- hjälpande eller beloppsbegränsning av skadestånd. Inte heller får någon inskränkning göras i rätten att hålla inne betalningen som säkerhet. Förslaget innebär inte någon förändring av garantibegreppet som sådant. En tidsbestämd garanti enligt konsumentköplagen eller konsumenttjänst- lagen är således fortfarande att se som en funktionsgaranti, dvs. som en utfästelse om hållbarhet och funktion (se betänkandet s.110 f.). Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. ser, däribland , , och tillstyrker i och