prop · GR03106 · 2004-04-13 00:00:00 — I en sådan situation måste de olika myndigheternas ansvarsområden och kompetens utnyttjas optimalt vilket kan innebära att effektivitet i systemet uppnås om samtliga har beslutsrätt. Regeringen föreslår därför en sådan ordning. Ett beslut om ytterligare åtgärder skall dock ha föregåtts av hörande av de andra två myndigheterna. De nämnda remissinstanserna liksom anser vidare att beslut om ytterligare åtgärder skall få beslutas även på de två lägre skyddsnivåerna. Bestämmelserna i bilaga 2 till EG-förordningen ger inte stöd för sådana beslut (punkt 7.6 och 14.4.1, se ovan). I punkt 4.24 i bilaga 3 till EG-förordningen finns dock en bestämmelse enligt vilken den fördragsslutande staten skall rekommendera fartyg, som trafikerar statens territorialhav eller har informerat som sin avsikt att gå in på territorialhavet, att vidta ytterligare åtgärder utöver de som anges i skyddsplanen. Till skillnad från punkt 7.6 och 14.4.1 i bilaga 2 till EG- förordningen nämns här inte någon begränsning till den högsta skyddsnivån, vilket möjliggör den ordning som remissinstanserna föreslagit. Punkt 4.24 i bilaga 3 till EG-förordningen har dessutom gjorts bindande genom EG-förordningen. Staterna är således skyldiga att göra Det kan finnas situationer då hotet eller Prop. 2003/04:106 risken kan avhjälpas genom att det enskilda fartyget, i stället för att gå till en högre skyddsnivå, vidtar vissa åtgärder som staten föreslår. En höjning av skyddsnivån innebär ju att hela beredskapen höjs vilket kanske inte alltid är nödvändigt för att bemöta det aktuella hotet eller risken. Frågan är vilken eller vilka myndigheter som i detta fall skall ha beslutsrätten. Mot bakgrund av att det dels, när de två lägre skyddsnivåerna råder, är fråga om situationer med hot eller risker som inte kan anses vara av allvarligare art, dels endast berör fartyg som i de flesta fall befinner sig längre ut till havs än de som berörs av punkt 7.6 och 14.4.1 i bilaga 2 till EG-förordningen, anser regeringen att beslutanderätten bör vara förbehållen . I den bedömningen lägger regeringen även det förhållandet att är den myndighet som har det övergripande ansvaret för sjöfartsskyddet och att myndigheterna har etablerade informationskanaler mellan varandra. Regeringen får dock bestämma att sådana beslut får fattas även av annan myndighet. När den högsta skyddsnivån råder bör dock beslutsordningen och beslutsbehörigheten vara densamma som i det ovan beskrivna fallet med hamnanläggningar och fartyg som ligger i eller är på väg att anlöpa en hamn, dvs. att såväl som och får fatta sådana beslut efter att ha hört med varandra. En bestämmelse som reglerar beslutanderätten avseende ytterligare åtgärder utöver vad som framgår av skyddsplanen för vissa fartyg bör tas in i 4 §. I sammanhanget bör erinras om att det naturligtvis inte finns något som hindrar varje enskilt fartyg eller hamnanläggning från att själv bestämma sig för att vidta antingen åtgärder som i dess skyddsplan är föreskrivna att vidtas vid en högre skyddsnivå eller ytterligare åtgärder som inte ingår i skyddsplanen. En sådan bedömning kan t.ex. bli aktuell inför anlöp i främmande land där orosstämning råder. Vid ett sådant tillfälle kan fartygets befälhavare eller redare besluta om särskild vaksamhet och vidta vissa extra åtgärder. Ett sådant beslut innebär inte att den skyddsnivå som bestämts ändras. I bilaga 1 och 2 till EG-förordningen regleras ingående tillsynens utformning och omfattning. Någon möjlighet eller anledning att reglera dessa förhållanden i nationell lagstiftning finns således inte. Däremot krävs även avseende tillsynen kompletterande bestämmelser liksom bestämmelser för att tillförsäkra efterlevnaden av tillsynen. För en förståelse av de nedan föreslagna bestämmelserna hänvisas till den sammanfattande förklaring som lämnats i avsnitt 4.2.1. I förordningen om sjöfartsskydd kommer att regleras vilka myndigheter som skall fullgöra uppgifterna enligt EG-förordningen. Regeringen avser att i förordningen om sjöfartsskydd ange att det huvudsakligen är som har att pröva frågor och i övrigt fullgöra uppgifter enligt EG-förordningen. Uppgifterna avser såväl den tillsyn som de administrativa och övriga uppgifter som följer av EG-förordningen. Med tillsyn avses kontroll av att regelverket följs och, om så inte skulle vara fallet, de åtgärder som tillsynsmyndigheten kan vidta för att så sker. kommer enligt förordningen om sjöfartsskydd att ges möjlighet att överenskomma om en annan ordning med och och överlåta vissa uppgifter till dessa myndigheter. Framför allt när det gäller tillsyn har uppgett att både polismyndigheter och kan ha viktiga uppgifter att fylla. I förordningen om sjöfartsskydd avser regeringen också att ange att de ovan nämnda myndigheterna samt har en ömsesidig skyldighet att biträda annan tillsynsmyndighet vid tillsyn. Härutöver har myndigheterna givetvis att följa den i verksförordningen (1995:1322) föreskrivna skyldigheten att samarbeta med andra myndigheter för att ta till vara de fördelar som kan vinnas för staten som helhet. Vid fullgörandet av uppgifterna inom sjöfartsskyddet skall således myndigheterna samråda med varandra om det behövs för att på bästa sätt uppfylla sjöfartsskyddskraven. 5.1.2.3Skyldighet att undergå tillsyn och bistå vid tillsynsförrättningen Regeringens förslag: Redaren och ägaren respektive hamnanläggningsinnehavaren skall ansvara för att fartyget undergår tillsyn respektive hamnanläggningen hålls tillgänglig för tillsynsmyndigheten och att tillsynsmyndigheten på annat sätt biträds vid tillsynen. skall ha rätt att få tillträde till fartyg eller hamnanläggning och göra de undersökningar som myndigheten behöver samt ta del av handlingar och information. Redare, befälhavare, hamnanläggningsinnehavare och skyddschef skall ha en skyldighet att bistå tillsynsmyndigheten vid förrättningarna och t.ex. lämna information. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens i sak. Remissinstanserna: anför att det bör framgå att det är handlingar om fartyget respektive hamnanläggningen som avses. Sjöfolks uppfattning är att skall utöva tillsynen, dels beroende på att den har erforderlig kompetens, dels eftersom mycket av tillsynen berör de ombordanställdas förhållanden. anser att svenska myndigheter inte bör ges monopol på att utföra tillsyn utan att uppgiften bör kunna konkurrensutsättas. Skälen för regeringens förslag Ansvar för att fartyg och hamnanläggningar genomgår tillsyn Enligt det internationella regelverket har staten till uppgift att bl.a. kontrollera fartyg och utfärda certifikat för dessa om de godkänns vid kontrollen (punkt 19 i bilaga 2 till EG-förordningen). Det krävs också mellanliggande kontroller för att giltighetstiden för ett fartygs certifikat skall bestå. Utan separat godkännande av den utfärdande myndigheten får det inte göras några ändringar i t.ex. fartygets skyddsplan efter det att fartyget godkänts vid kontroll och certifikat utfärdats. Det är omöjligt för tillsynsmyndigheten att bära ansvaret för att de fartyg som skall vara certifierade undergår tillsyn och att, utan uppgift från redaren eller ägaren om var fartyget befinner sig, söka upp fartyget för att genomföra tillsynen. Det bör därför i likhet med vad som gäller vid tillsyn enligt fartygssäkerhetslagen (2003:364) införas ett krav på att redare och ägare ansvarar för att fartyget undergår föreskriven tillsyn. Detta innebär således att redaren och ägaren står kostnaden för att ställa fartyget till tillsynsmyndighetens förfogande, men också att det är redaren och ägaren som står risken för att t.ex. en periodisk kontroll inte kommer till stånd och att certifikatet då upphör att gälla. Bestämmelsen härom föreslås tas in i 7 §. Det kan av olika omständigheter vara ogörligt att segla fartyget till den ort där tillsynsmyndigheten är stationerad. En lösning kan då vara att genomföra tillsynen på annan plats mot att rederiet eller ägaren ersätter tillsynsmyndighetens kostnader för tillsynen. Detta innebär dock inte att det primära ansvaret för att tillsynen kommer till stånd flyttas från redaren och ägaren. Vad gäller hamnanläggningar skall även dessa vara föremål för tillsyn. Det internationella regelverkets bestämmelser om sådan tillsyn är dock mycket knapphändiga. Enligt punkt 4.4 i bilaga 2 till EG-förordningen skall staterna, i den omfattning de finner lämpligt, kontrollera effektiviteten av hamnanläggningarnas skyddsplaner. Vad gäller periodiciteten i en sådan tillsyn är det rimligt att denna varierar beroende på hur känslig hamnanläggningen anses vara från skyddssynpunkt. Se även avsnitt 5.1.2.4. För hamnanläggningarnas del är frågan om tillgängligheten av naturliga skäl inte lika relevant som för fartygens del. Även om hamnanläggningarna inte är flyttbara måste de dock vara tillgängliga för tillsyn när denna skall genomföras. Ansvaret för att tillsynen kommer till stånd måste rimligen tillkomma hamnanläggningsinnehavaren. Det innebär att hamnanläggningsinnehavaren ansvarar för att hamnanläggningen inte är låst eller på annat sätt oåtkomlig vid tillsynstillfället utan att den ställs till tillsynsmyndighetens förfogande. Hamnanläggningsinnehavarens ansvar innefattar också att på annat sätt biträda tillsynsmyndigheten så att tillsynen kan utföras. Härmed uppnås en enhetlig reglering inom hela sjöfartsområdet. Regeringen föreslår att en bestämmelse om hamnanläggningsinnehavarens ansvar tas in i 8 §. Skyldighet att lämna tillträde och bistånd vid tillsyn För att den tillsyn av fartyg och hamnanläggningar som skall ske enligt bilagorna till EG-förordningen skall kunna genomföras krävs vidare naturligtvis att inspektören får tillträde dels till fartyget men också tillgång till alla utrymmen på fartyget och till de dokument och upplysningar i övrigt som han eller hon kan behöva. Det bör därför anges att tillsynsmyndigheten skall ha rätt att få tillträde till fartyg eller hamnanläggning och göra de undersökningar som myndigheten behöver samt ta del av handlingar och information. Redare, befälhavare, hamnanläggningsinnehavare och skyddschef bör då ha en skyldighet att bistå tillsynsmyndigheten vid förrättningarna och t.ex. lämna information. Regeringen föreslår att bestämmelser om detta tas in i 7 och 8 §§. har efterlyst ett förtydligande av vilka handlingar som avses. Regeringen instämmer och föreslår följaktligen ett förtydligande i lagtexten i 6 § så att det framgår att det är fråga om handlingar om fartyget eller hamnanläggningen. Genom den föreslagna regleringen kommer även dessa frågor att få en reglering motsvarande de rättigheter och skyldigheter som gäller vid tillsyn enligt fartygssäkerhetslagen (2003:364). Sjöfolk har ansett att är bäst lämpad för tillsynsuppgiften och har i sitt remissyttrande anfört att uppgiften att utöva tillsyn inte borde vara förbehållen enbart en myndighet. De internationella reglerna tillåter att vissa uppgifter, t.ex. tillsynen, fullgörs av s.k. erkända skyddsorganisationer, dvs. organisationer med kunskap i skyddsfrågor samt om fartyg och hamndrift. Således skulle t.ex. ett klassningssällskap kunna erkännas som en sådan skyddsorganisation. Regeringen anser emellertid att har sådan kunskap och erfarenhet att det är bäst lämpat för denna uppgift. utför dessutom tillsyn enligt bl.a. fartygssäkerhetslagen varför tillsynsarbetet enligt de båda regelverken på ett effektivt sätt skulle kunna utföras med minsta möjliga olägenhet för rederierna och hamnanläggningarna. Regeringens förslag: Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall få meddela föreskrifter om tillsynen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Hovrätten för Nedre påpekar att ett generellt bemyndigande att meddela föreskrifter om tillsyn kan komma i konflikt med skyddet mot husrannsakan enligt regeringsformen om föreskriften tillsyn får utövas i större omfattning än vad som anges i lagen. Skälen för regeringens förslag: Även om EG-förordningen om sjöfartsskydd relativt uttömmande reglerar den tillsyn som skall utföras, lämnas vissa frågor till de behöriga myndigheterna att bestämma. Bland annat skall varje medlemsstat inom vissa gränser bestämma hur ofta och när kontroller av sjöfartsskyddssystemet skall göras (se punkt 19.1.1 i bilaga 2 till EG-förordningen). Enligt de rekommenderande reglerna i förordningen (punkt 4.4546 i bilaga 3 till EG-förordningen) kan också en medlemsstat utöka tillsynen av fartyg till att omfatta även andra fartyg än de som omfattas av EG-förordningen. De föreskrifter det kan bli fråga om är således inte sådana som innebär att tillsynen utförs på ett djupare eller mer kränkande sätt, utan avser endast t.ex. antalet inspektioner som skall utföras. Någon anledning att reglera dessa frågor i lag finns därför inte, utan det bör delegeras till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela de ytterligare föreskrifter om tillsynen som befinns nödvändiga. Detsamma gäller bestämmelser om tillsynen av hamnanläggningar. Såsom tidigare beskrivits (avsnitt 4.2.1 och 5.1.2.3) är det internationella regelverkets bestämmelser om tillsyn av hamnanläggningar mycket knapphändiga och föreskriver endast att staterna, i den omfattning de finner lämpligt, skall kontrollera effektiviteten av hamnanläggningarnas skyddsplaner. Därutöver finns bestämmelser om statens godkännande av skyddsplaner och av ändringar i desamma, punkt 16.2 och 16.5 i bilaga 2 till EG-förordningen, samt ytterligare bestämmelser i punkt 16.62 och 16.63 i bilaga 3 till EG-förordningen. De närmare bestämmelserna i denna fråga bör meddelas efter bemyndigande till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Bestämmelsen om bemyndigandet föreslås tas in i 21 §. 5.1.2.5Förbud för hamnanläggningar att betjäna fartyg Regeringens förslag: En hamnanläggning skall kunna förbjudas att betjäna fartyg som omfattas av EG-förordningen om hamnanläggningen i något väsentligt avseende har brister i sitt sjöfartsskydd. I stället för att ett förbud meddelas skall hamnanläggningsinnehavaren kunna föreläggas att vidta vissa åtgärder för att avhjälpa bristen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: framhåller att det tydligt framgår av syftet med reglerna i det internationella regelverket att det skall finnas medel att hindra en hamnanläggning som har brister i sitt sjöfartsskydd från att samverka med fartyg som omfattas av reglerna. Skälen för regeringens förslag: Enligt bestämmelserna i bilagorna till EG-förordningen om sjöfartsskydd finns det olika möjligheter att förhindra att ett fartyg som har brister i sitt sjöfartsskydd fortsätter att segla i internationell trafik. Vid en besiktning kan fartyget nekas ett internationellt sjöfartsskyddscertifikat (se punkt 19 i bilaga 2 till EG- förordningen). Vid en inspektion i hamn eller på väg mot en hamn kan ett fartyg t.ex. avvisas från hamnen respektive förbjudas att anlöpa hamnen (se regel 9.1.3 respektive 9.2.5 i bilaga 1 till EG-förordningen). Även mindre ingripande åtgärder är möjliga, t.ex. kan förelägganden om att vidta vissa konkreta åtgärder utfärdas. Några motsvarande bestämmelser om förbud och förelägganden riktade mot hamnanläggningar finns inte i EG-förordningen trots att det anges (se punkt 4.4 i bilaga 2 till EG-förordningen) att staterna skall kontrollera effektiviteten hos hamnanläggningarnas skyddsplaner. Såsom påpekat bör det finnas en möjlighet att hindra en hamnanläggningsinnehavare, som t.ex. inte upprättar skyddsplan eller inte följer föreskrivna regler, från att låta hamnanläggningen samverka med fartyg som omfattas av reglerna. En av tankarna bakom det nya regelverket är att smitta, dvs. personer och gods som inte kontrollerats, inte skall kunna föras mellan länder, vilket sker om ett fartyg betjänats av en hamnanläggning som inte uppfyllt sjöfartsskyddskraven. Enligt artikel 14 i EG-förordningen krävs också att sanktioner vid brott mot förordningen skall vara bl.a. proportionerliga, varför de straffbestämmelser som föreslås i avsnitt 5.1.10 bör kompletteras med mindre ingripande åtgärder. Artikel 10 i EG-förordningen stadgar också att medlemsstaterna skall vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att de skyldigheter som följer av åtgärder som har vidtagits av gemenskapens institutioner fullgörs. För att uppnå syftet med EG- förordningen bör således införas en möjlighet att förbjuda en hamnanläggningsinnehavare att låta hamnanläggningen betjäna ett fartyg om anläggningen inte uppfyller föreskrivna krav på sjöfartsskyddet. Det kan då röra sig om att anläggningen inte uppfyller uttryckliga krav i EG- förordningen, men också att anläggningen inte uppfyller de krav som är fastlagda i anläggningens skyddsplan. Det bör också finnas en möjlighet till mindre ingripande åtgärder mot hamnanläggningar genom att tillsynsmyndigheten i stället kan förelägga en hamnanläggningsinnehavare att genomföra något. En bestämmelse om detta bör således tas in i 9 §. Regeringens förslag: Förbud och förelägganden riktade mot fartyg och hamnanläggningar skall få förenas med vite. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Inga synpunkter har framförts. Skälen för regeringens förslag: Artikel 14 i EG-förordningen stadgar att sanktionerna vid brott mot förordningen skall vara effektiva, proportionella och avskräckande. I avsnitt 5.1.10 föreslås vissa straffbestämmelser för brott mot EG- förordningen. I många fall kan det dock vara effektivare att förbud och förelägganden förenas med vite. Med tanke på de stora ekonomiska belopp som oftast är inblandade i sjöfarten kan hotet om ett kraftigt vite vara mer effektivt än utgången av en eventuell brottmålsprocess , och därmed föranleda att t.ex. ett föreläggande efterföljs snabbare. Det bör därför finnas en möjlighet att förena förbud och förelägganden Prop. 2003/04:106 med ett vitesföreläggande. En regel om detta föreslås i 10 §. För viten gäller lagen (1985:206) om viten. 5.1.2.7Ogiltigförklaring och återlämning av certifikat Regeringens förslag: Ett internationellt sjöfartsskyddscertifikat som har upphört att gälla skall återlämnas till den som har utfärdat certifikatet. Ett certifikat skall kunna förklaras ogiltigt i vissa situationer. I sådana fall skall certifikatet överlämnas till . Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget om återlämnande och förordar dessutom en bestämmelse som ger verket rätt att förklara ett certifikat ogiltigt i vissa fall. Skälen för regeringens förslag: Enligt bilaga 2 till EG-förordningen upphör internationella sjöfartsskyddscertifikat att gälla under vissa förutsättningar (se punkt 19.3.8). För att så långt det är möjligt undvika att redare och befälhavare avsiktligt eller oavsiktligt åberopar ett ogiltigt certifikat bör det krävas att ett certifikat som har blivit ogiltigt skall återlämnas till den myndighet som har utfärdat certifikatet. I förordningen om sjöfartsskydd kommer regeringen att föreskriva att det som huvudregel är som utfärdar certifikat. En bestämmelse om skyldighet att återlämna ogiltiga certifikat bör således införas i lagen, förslagsvis i 11 §. Såsom anfört kan vissa situationer utöver de som räknas upp i bilaga 2 till EG-förordningen inträffa; situationer som bör föranleda att ett certifikat kan förklaras ogiltigt. Således bör en ogiltigförklaring kunna ske när förhållandena på fartyget inte längre motsvarar föreskrivna krav och bristerna, trots föreläggande, inte har avhjälpts, eller när certifikatet i sig inte uppfyller föreskrivna krav. Certifikatet är ju så att säga beviset på att fartyget uppfyller sjöfartsskyddets krav. Regeringen, som instämmer i vad har angett, föreslår därför att ett andra stycke införs i 11 § i enlighet med det nu sagda. Lagrådet har konstaterat att så som paragrafen utformats i förslaget omfattar föreskriften om återlämnande av certifikatet till den som har utfärdat det även fallet då ogiltigförklaring av certifikatet har skett på grund av att detta inte uppfyller föreskrivna krav, t.ex. när det framställts genom någon form av förfalskning. Regeringen, som inte haft för avsikt att åstadkomma en sådan innebörd av bestämmelsen, föreslår därför att paragrafen utformas i enlighet med Lagrådets förslag, varvid ett tredje stycke införs. Därmed undviks de icke avsedda konsekvenserna. Skyldighet att biträda vid utförandet av Regeringens förslag: Hamnanläggningsinnehavaren skall vara skyldig att biträda den myndighet som ansvarar för utförandet av skyddsutredningen och ta fram och lämna den information som myndigheten kräver. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens i sak. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget. Skälen för regeringens förslag: Enligt punkt 15.2 i bilaga 2 till EG- förordningen är det medlemsstaten som skall utföra skyddsutredningen för hamnanläggningen, och enligt regel 10.2.1 i bilaga 1 till EG- förordningen gäller att medlemsstaterna skall se till att skyddsutredningar genomförs. I förordningen om sjöfartsskydd regleras vilken myndighet inom medlemsstaten som ansvarar för utredningen. Eftersom det finns så många hamnanläggningar i som kommer att falla under de nya reglerna finns det dock ingen rimlig möjlighet för någon myndighet att genomföra individuella skyddsutredningar av anläggningarna annat än i speciella situationer. Hamnanläggningsinnehavaren har också oftast bättre kännedom än myndigheten om de faktiska förhållanden som är av betydelse för skyddsutredningen. har i sin utredning ansett att hamnanläggningsinnehavarna skall förses med en generell skyddsutredning mot bakgrund av vilken innehavarna kan bedöma hoten och riskerna som kan finnas för deras egen anläggning. I bilaga 2 och 3 till EG-förordningen (punkt 15.5 respektive 15.3) finns en uppräkning av vilka uppgifter som skyddsutredningen måste innehålla. Detta gäller uppgifterna i båda bestämmelserna eftersom den senare gjorts bindande genom EG-förordningen (artikel 3.3). Vilka uppgifter utöver de uppräknade som respektive hamnanläggning tar in i sin skyddsutredning beror på förhållandena vid den individuella hamnanläggningen. Hamnanläggningarnas uppgifter samlas sedan in och analyseras av myndigheten. Som ett komplement till EG-förordningen bör det därför anges i lagen att hamnanläggningsinnehavaren skall biträda vid utförandet av skyddsutredningen samt ta fram och lämna den information som behövs för att skyddsutredningen skall kunna genomföras. Bestämmelsen föreslås i 12 §. 5.1.4Undersökning av personer och egendom m.m. Regeringens förslag: Alla som uppehåller sig på ett fartyg eller inom en hamnanläggning skall få kroppsvisiteras. Väska, fordon, gods, rum och annat slutet förvaringsställe på fartyget eller inom hamnanläggningen, skall få undersökas. Den som inte frivilligt underkastar sig kroppsvisitation eller annan undersökning skall kunna avvisas eller avlägsnas från fartyget eller hamnanläggningen. Ett fartygs rederi och en hamnanläggningsinnehavare skall svara för att kroppsvisitation och undersökning genomförs på fartyget respektive inom hamnanläggningen och skall svara för kostnaden för dessa. Kroppsvisitation och annan undersökning får utföras av polisman, kustbevakningstjänsteman eller annan särskilt utsedd person som förordnats av polismyndighet. Om arbetet utförs av annan sådan särskilt utsedd person skall det ske under polismans ledning. skall på begäran bistå i kontrollarbetet. Undersökning av gods skall ske med de begränsningar som följer av tullagstiftningen. Föremål som påträffas vid kroppsvisitation eller annan undersökning skall förvaras så att det inte kan användas för brott. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I promemorian föreslogs dock inte att även gods skall kunna undersökas liksom att den som inte låter undersöka sitt gods m.m. skall kunna avvisas. I promemorian ingick inte heller förslaget att på begäran skall bistå i kontrollarbetet. Vidare har ordalydelsen ändrats något i förtydligande syfte.