prop · GS0345 · 2004-11-16 00:00:00 — Mot en sådan ordning har riktats kritik av flera remissinstanser som menar att såväl systematiska som semantiska skäl talar för att de aktuella fallen, liksom , bör hänföras till bestämmelsen om sexuellt utnytt- jande. Sålunda anser att våldtäktsbestämmelsen, vilket följer av brottsrubriceringen, endast bör innefatta handlingar där gär- ningsmannen tilltvingar sig sexuellt umgänge, medan de nu aktuella fal- len utgör typiska utnyttjandefall som även i fortsättningen liksom de öv- riga fallen av sexuellt utnyttjande bör omfattas av 3 §. Regeringen har i och för sig förståelse för remissinstansernas synpunk- ter och kan instämma i att den av kommittén föreslagna ordningen inne- bär att den systematik som våldtäktsparagrafen är uppbyggd med delvis rubbas. Frågan är emellertid om det ändå kan finnas skäl att låta de nu aktuella fallen omfattas av våldtäktsbrottet, som avser de allvarligaste sexuella kränkningarna. För dessa fall av sexuellt utnyttjande gäller vis- serligen som regel att gärningsmannen inte behöver använda sig av något våld eller hot utan i stället kan dra fördel av och utnyttja att brottsoffret, på grund av berusning eller andra omständigheter, befinner sig i en så hjälplös eller utsatt situation att något våld eller hot inte är nödvändigt. I den senare situationen kan offret t.ex. vara helt ur stånd att försvara sig eller kanske ens uttrycka en vilja. Oavsett att något våld eller tvång i formell mening inte har förekommit i dessa sammanhang anser emeller- tid regeringen, i likhet med kommittén, att den sexuella kränkning som offret i en sådan situation utsätts för är lika allvarlig som kränkningen vid en våldtäkt. Det kan därför i många fall framstå som stötande att ett sex- uellt övergrepp mot en person som är så hjälplös eller befinner sig i en så utsatt situation att något våld i våldtäktsparagrafens mening inte behövs för att utföra gärningen inte kan betecknas som våldtäkt, utan tvärtom i stället i praktiken leder till att gärningsmannen döms för ett mindre all- varligt brott. Regeringen ansluter sig därför, i likhet med flertalet remiss- instanser, till kommitténs förslag att de nu aktuella fallen är så klander- värda att de också bör omfattas av våldtäktsbegreppet. Det är således enligt regeringens uppfattning inte tillräckligt att, som några remissin- stanser föreslagit, enbart skärpa straffskalan för sexuellt utnyttjande. Vis- serligen kan det hävdas, som bl.a. Hovrätten för har på- pekat, att det språkligt sett är märkligt att benämna en gärning som våld- täkt när det inte ställs upp något krav på våld eller hot. Som tidigare på- pekats är avsikten att våldtäktsbestämmelsen skall vara reserverad för de mest allvarliga sexuella kränkningarna. Som framförts ovan är det reger- ingens uppfattning att de gärningar som enligt förslaget skall omfattas av våldtäktsbegreppet är lika allvarliga och kränkande som en våldtäkt en- ligt den avgränsning av bestämmelsen som gäller . Regeringen anser därför att de rent språkliga invändningar som kan riktas mot förslaget i sig inte är något avgörande argument mot den förändring som före- slås. Den nuvarande bestämmelsen om sexuellt utnyttjande i 3 § omfattar emellertid också andra typfall än dem som kommittén föreslagit skall omfattas av en ny våldtäktsbestämmelse. Således omfattas också fall där offren befinner sig i ett hjälplöst tillstånd t.ex. på grund av att de är med- vetslösa, eller sover samt personer som lider av en psykisk störning. Kommittén har emellertid inte ansett att det finns lika starka skäl att låta även dessa omfattas av våldtäktsbestämmelsen. Enligt kommittén bör sådana fall även i fortsättningen hänföras till bestämmelsen om sexuellt utnyttjande. Mot en sådan uppdelning har merparten av remissinstanserna varit starkt kritiska. anser att en sådan ordning för med sig den oönskade effekten att ett speciellt fall av sexuellt utnyttjande särregleras till skillnad från andra likställda fall, vilket leder till en inkonsekvens i lagstiftningen. Hovrätten över och anför att risken för gränsdragningsproblem, där frågan om skälet till varför en person inte har haft förmåga att värja sig skulle bli avgörande för brottsrubricering- en, synes överhängande. Hovrätten befarar också att frågan om skälet till målsägandens hjälplösa tillstånd skulle uppta en stor del av processen. anser att en uppdelning av utnyttjandefallen på olika paragrafer inte bara är tveksam ur systematisk synpunkt utan också kan leda till besvärande gränsdragningsproblem. och Handikappförbundens har anfört att det inte är tillfredsställande med en reglering där grovt kränkande sexuella hand- lingar mot människor med grava funktionshinder regelmässigt bedöms enligt en lägre straffskala och därmed anses som mindre straffvärda. Regeringen delar de synpunkter som har anförts av remissinstanserna och anser, i likhet med dessa, att kommittén inte har anfört några avgö- rande skäl för varför tillstånd som berusning och liknande skulle bedö- mas på annat sätt än andra tillstånd där offret befinner sig i vanmakt eller ett hjälplöst tillstånd. Det är enligt regeringens mening inte rimligt att betrakta övergrepp på ett offer som saknar förmåga att värja sig på grund av att personen själv berusat eller drogat sig som allvarligare än ett över- grepp på ett offer som inte kan värja sig eller förstå gärningens innebörd på grund av t.ex. sjukdom eller fysiskt eller psykiskt funktionshinder. De skäl som anförts för att utvidga begreppet våldtäkt gör sig sålunda, enligt regeringens uppfattning, också gällande när det gäller de övriga typfall som omfattas av den nuvarande regleringen i 3 § första stycket andra meningen. Regeringen anser därför, i likhet med flera remissinstanser, att även de senare bör omfattas av ett utvidgat våldtäktsbegrepp. Därmed kommer alla som befinner sig i ett hjälplöst tillstånd att skyddas genom våldtäktsbestämmelsen, oavsett hur tillståndet har uppkommit och oav- sett om tillståndet är tillfälligt eller inte. När det gäller frågan om lagtextens närmare utformning anser reger- ingen att bestämmelsen bör utformas med den nuvarande utformningen i straffbestämmelsen i 3 § om sexuellt utnyttjande som utgångspunkt. En viss utbyggnad i förtydligande syfte bör dock ske på så sätt att tydliga och karakteristiska exempel på vad som bör omfattas av uttrycket hjälp- löst tillstånd redovisas direkt i lagtexten. Tillståndet bör präglas av att offret inte har någon möjlighet att värja sig eller att kontrollera sitt hand- lande. Vad avser uttrycket vanmakt delar regeringen kommitténs be- dömning att det från språkliga utgångspunkter finns skäl att inte föra be- greppet vidare i en reformerad lagstiftning. Kommittén har föreslagit att det för straffansvar inte längre bör förut- sättas att utnyttjandet har varit otillbörligt när någon som lider av en psykisk störning utnyttjas. Regeringen delar inte den uppfattningen. Som påpekats av bl.a. bör lagstiftningen utformas så att den inte motverkar att sjuka eller utvecklingsstörda människor tillerkänns en rätt till sexualliv på villkor som så långt möjligt svarar mot vad som gäll- er för andra människor. Därför bör enligt regeringens mening ordet otill- börligt även i fortsättningen stå kvar i lagtexten. Kommitténs avsikt med förändringen har inte heller varit att ändra omfattningen av det straffbara området. I lagrådsremissen föreslog regeringen, genom att i lagtexten uttryckli- gen hänvisa till våldtäktsbestämmelsens första stycke, att samma slag av sexuella handlingar som omfattas av det stycket också bör omfattas av den nu aktuella bestämmelsen (andra stycket). Lagrådet har förordat att någon hänvisning inte görs till första stycket utan att de avsedda hand- lingarna i stället anges uttryckligen, eftersom andra stycket avses ta sikte på annat än handlingar med ett bakomliggande tvång. Lagrådet har där- utöver föreslagit att andra stycket även i övrigt bör ändras på några punk- ter. Bland annat bör, enligt Lagrådet, vid sidan av berusning, annan drogpåverkan uttryckligen nämnas som exempel på sådana omständighe- ter som kan medföra att offret befinner sig i ett hjälplöst tillstånd. Regeringen delar de synpunkter Lagrådet framfört i fråga om hänvis- ningen till första stycket och godtar också i övrigt Lagrådets förslag till utformning av andra stycket. Således bör straffansvaret för våldtäkt även omfatta den som med en person genomför ett samlag eller en sexuell handling som enligt första stycket (dvs. med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt) är jämförlig med samlag genom att otill- börligt utnyttja att personen på grund av medvetslöshet, sömn, berusning eller annan drogpåverkan, sjukdom, kroppsskada eller psykisk störning eller annars med hänsyn till omständigheterna befinner sig i ett hjälplöst tillstånd. Straffbestämmelsen är, liksom enligt den nuvarande regleringen, av- sedd att utgöra ett skydd för särskilt utsatta personer. Lagrådet har med anledning av Bulgariendomen uttalat att avgränsningen av begreppet hjälplöst tillstånd delvis är oklar i lagrådsremissen. Lagrådet har vidare uttalat att det kan övervägas att mjuka upp kravet på hjälplöst tillstånd och låta bestämmelsen omfatta även det fallet att en person befinner sig i en särskilt utsatt situation. Att offret befinner sig i ett hjälplöst tillstånd bör inte enbart innebära krav på en fysisk oförmåga eller en förlust av kroppskontrollen. Även att offret på grund av omständigheterna psykiskt upplever en oförmåga att värja sig kan konstituera ett hjälplöst tillstånd (jfr NJA 1997 s. 538). Att låta bestämmelsen omfatta även fall då en person befunnit sig i en sär- skilt utsatt situation kan leda till svårigheter att avgränsa tillämpningsom- rådet. Det kan nämnas att i straffbestämmelsen om människohandel i 4 kap. 4 a § används redan ett snarlikt rekvisit, nämligen med utnyttjande av någons utsatta belägenhet (se prop. 2003/04:11). Rekvisi- tet används där i en helt annan kontext och avser ett flertal situationer t.ex. att någon befinner sig i vanmakt, lider av förståndshandikapp, är beroende av den som tillhandahåller honom eller henne narkotika eller befinner sig i ett ekonomiskt skuldförhållande. Den betydelse rekvisitet fått i det sammanhanget är inte lämplig i det nu angivna avseendet. Dess- utom kan vissa utsatta situationer omfattas av begreppet hjälplöst tillstånd. Det valda begreppet hjälplöst tillstånd ger också ut- rymme för ytterligare förtydliganden och tolkning i praxis. Regeringen anser därför att övervägande skäl talar emot att i lagtexten föra in be- greppet särskilt utsatt situation. Det bör framhållas att för de nu nämnda fallen gäller straffansvaret oberoende av samtycke. Alltså befriar samtycke inte från ansvar när det gäller de s.k. utnyttjandefallen. Regeringen återkommer i författningskommentaren med en mer utför- lig redogörelse om bestämmelsens tillämpningsområde. Kommittén har också föreslagit att den som utnyttjar att en person inte har förmåga att värja sig på grund av den hotfulla situation han eller hon befinner sig i skall kunna dömas för våldtäkt. Enligt kommitténs uppfatt- ning har det genom bl.a. den praxisundersökning som kommittén företa- git visat sig att hot eller s.k. outtalade hot sällan anges som det medel med vilket en åtalad påstås ha tilltvingat sig ett sexuellt umgänge. Enligt kommitténs bedömning kan detta bero på att kravet på våld är lägre ställt än kravet på hot. Det kan därför vara enklare att visa att en gärningsman fysiskt betvingat offrets rörelsefrihet genom att t.ex. tvinga isär hans eller hennes ben än att gärningsmannen genom hot genomdrivit det sexuella umgänget. Enligt kommittén är förslaget i materiellt hänseende inte av- sett att innebära någon avgörande skillnad i förhållande till vad som gäll- er enligt dagens lagstiftning. Några remissinstanser har ställt sig tveksamma till kommitténs förslag och undrar om inte redan det i första stycket angivna tvångskravet torde innefatta de situationer som kommittén avser med uttrycket en hotfull situation. Som tidigare framhållits omfattar kravet på hot i första stycket såväl öppna som outtalade eller förtäckta hot. Ett utnyttjande av en hotfull si- tuation kan alltså under vissa förutsättningar redan enligt första stycket föranleda ansvar för våldtäkt. Det ligger dock i sakens natur att det kan vara svårt att bevisa att en straffbar hotfull situation eller annat straffbart outtalat hot har ägt rum. Enligt regeringens bedömning skulle denna svå- righet kvarstå även med det av kommittén föreslagna tillägget. Därtill kommer att det också finns andra bestämmelser i i vilka orden hot eller hota ingår som brottsrekvisit, t.ex. olaga tvång i 4 kap. 4 § och rån i 8 kap. 5 § . Kommittén synes emellertid inte ha övervägt frågan att även i dessa bestämmelser göra motsvarande förtyd- ligande som föreslås när det gäller våldtäktsbestämmelsen. sammanhang vill regeringen peka bl.a. på risken att de straffbud som inte ändras i fortsättningen kan komma att tolkas motsatsvis, så att outtalade hot där inte anses som straffbara. Detta skulle enligt regeringen vara mycket olyckligt. Regeringen har dessutom i annat sammanhang gjort motsvarande bedömning (se prop. 2001/02:59 s. 49 f., bet. 2001/02:KU23, rskr. 2001/02:234). Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det saknas tillräckliga skäl att genomföra kommitténs för- slag i det nu angivna avseendet. I den nuvarande bestämmelsen om våldtäkt föreskrivs i paragrafens för- sta stycke att med våld jämställs att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Syftet med bestämmelsen har enligt förarbetena varit att klargöra att ansvaret för våldtäkt även omfattar ett sådant våld (NJA II 1962 s. 172). Med den reglering som föreslås, där frågan huruvida gärningsmannen försatt offret i vanmakt eller bara utnyttjat ett sådant tillstånd inte längre bör vara avgörande för brottsrubriceringen, finns det enligt regeringens mening inte längre något behov av en sådan uttrycklig föreskrift i lagtexten. Det bör emellertid framhållas att tvångsrekvisitet i första stycket givetvis även i fortsättningen inbegriper sådant våld som att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. och har ifrågasatt om inte lagstiftningen bör ge uttryck för uppfattningen att en våldtäkt har ett högre straffvärde om den har föregåtts av att gärningsmannen själv har drogat sitt offer. Straffmätningen i det enskilda fallet bör enligt regeringens uppfattning följa allmänna regler. Utgångspunkten för straffvärdebedömningen måste således vara den handling som gärningsmannen gjort sig skyldig till, den skada, kränkning eller fara som handlingen inneburit samt vad gärnings- mannen insett eller borde insett och de avsikter han eller hon haft. Den förslagenhet som kommer till uttryck i ett sådant agerande som att försät- ta en annan person i vanmakt torde ofta påverka straffvärdebedömningen i skärpande riktning. Det bör dock framhållas att den nu nämnda omstän- digheten endast är en av många omständigheter som skall beaktas vid straffvärdebedömningen av en våldtäkt. Ansvar för våldtäkt i vissa fall enligt en lindrigare straffskala Som tidigare redovisats tillämpas enligt den nuvarande lagstiftningen en lindrigare straffskala i vissa fall av våldtäkt, när brottet med hänsyn till omständigheterna är mindre allvarligt. Om ett våldtäktsbrott med hänsyn till våldets eller hotets art och omständigheterna i övrigt är att anse som mindre allvarligt skall förövaren således dömas till fängelse i högst . Kommittén har föreslagit att möjligheten att döma till ansvar för mind- re allvarlig våldtäkt bör tas bort. Enligt kommittén bör de handlingar som enligt dagens lagstiftning omfattas av den bestämmelsen i stället bedö- mas som antingen våldtäkt eller sexuellt tvång. Om förslaget genomförs kommer sålunda straffminimum för våldtäkt att höjas från fängelse fjor- ton dagar till . Kommittén har motiverat denna straffskärpning med att det framstår som motsägelsefullt att, som man slår fast att våldtäktsbrottet bör avse endast de mest allvarliga sexuella kränkningar- na, hävda att det bör finnas utrymme för domstolen att pröva om en våld- täkt är mindre allvarlig. Den nu föreslagna utvidgningen av våldtäktsbestämmelsen innebär att ett jämfört med tämligen stort antal gärningar kommer att kunna bedömas som våldtäkt. Den föreslagna utvidgningen går också betydligt längre än vad kommittén föreslagit. Enligt kommitténs förslag skall ex- empelvis utnyttjande av en person som sover eller är psykiskt störd inte bedömas som våldtäkt utan som sexuellt utnyttjande. Enligt kommitténs förslag skall straffet i dessa fall vara fängelse i högst för normal- graden av brottet. Förflyttningen av utnyttjandefallen från 3 § om sexu- ellt utnyttjande till 1 § om våldtäkt innebär i förhållande till kommitténs förslag en väsentlig straffskärpning för dessa fall. Även i förhållande till den nuvarande regleringen innebär förslaget en straffskärpning. Sålunda skärps straffet från fängelse i högst till fängelse lägst två och högst för normalgraden av brottet. Det innebär för normalgraden av brott en straffskärpning från fängelse i lägst till lägst . För gro- va brott höjs straffen från fängelse mellan och till fängelse mellan fyra och . Även om utgångspunkten givetvis är att de gärningar som flyttas in i våldtäktsbestämmelsen, och som omfat- tar många vitt skilda situationer, som huvudregel har ett mycket högt straffvärde kan det inte uteslutas att det även kan förekomma fall som i och för sig är straffvärda och väl bör omfattas av benämningen våldtäkt, men för vilka ett minsta straff om fängelse är alltför ingripande. Som exempel kan nämnas fall där en person genomför ett samlag med en person som sover, men samlaget inskränker sig till att könsdelarna kom- mer i beröring med varandra, dvs. Utöver den kränk- ning som övergreppet i sig innebär förekommer inte några förödmjukan- de eller förnedrande inslag. Samlaget avbryts av att personen vaknar och gör klart att han eller hon inte är intresserad av något sexuellt umgänge och gärningsmannen upphör med sina närmanden. Här kan det också röra sig om fall som i och för sig är straffbara men som ligger nära gränsen för en psykiskt sjuk människas rätt till ett eget sexualliv. Enligt regeringens bedömning bör det mot bakgrund av det anförda även i fort- sättningen finnas en möjlighet att döma för våldtäkt enligt en mindre sträng straffskala. Några remissinstanser har ifrågasatt denna bedömning. anser t.ex. att det med bibehållande av en sådan bestämmelse finns risk för att domstolarna i större utsträckning kommer att döma efter den lägre straff- skalan. Regeringen vill i detta sammanhang understryka att den aktuella be- stämmelsen även fortsättningsvis bör tillämpas med restriktivitet. För lagstiftaren finns det emellertid inte någon möjlighet att förutse alla de möjliga situationer som kan komma att omfattas av bestämmelsen. För att undvika orimliga resultat i rättstillämpningen bör därför möjligheten att döma enligt en lägre straffskala finnas kvar även i en reformerad lag- stiftning. Avsikten är dock inte att få till stånd någon mildare straffvär- debedömning än den som förekommer för våldtäktsbrott. Vad därefter gäller själva uttrycket mindre allvarlig våldtäkt har bl.a. påpekat att uttrycket kan framstå som mindre lämpligt i sammanhanget. I lagrådsremissen föreslog regeringen att ut- trycket mindre allvarligt skulle ersättas med mindre grovt. Som skäl för ändringen angavs att uttrycket mindre allvarligt kan leda tankarna fel. Lagrådet har anfört att inte heller uttrycket mindre grovt går fritt från kritik, eftersom uttrycket kan föra tanken till brott som är mindre grova än brott som enligt fjärde stycket skall bedömas som grov våldtäkt, dvs. brott av normalgraden. Lagrådet har också påpekat att uttrycket mindre allvarligt förekommer i den föreslagna 5 §, även om de ringa fallen där har getts en särskild brottsrubrik, sexuellt utnyttjande av barn. Av dessa skäl föreslår Lagrådet att man använder uttrycket mindre all- varligt i 1 § tredje stycket. Regeringen har i och för sig förståelse för Lagrådets bedömning men anser trots detta att uttrycket mindre grovt språkligt sett är att föredra framför mindre allvarligt, som kan leda tan- karna fel. Dessutom framstår, enligt regeringens mening, risken för fel- tolkning som mycket liten med tanke på de straffskalor som föreskrivs i våldtäktsbestämmelsen och hänvisningen i tredje stycket till första och andra styckena. Enligt regeringen talar alltså övervägande skäl för att uttrycket mindre allvarligt ersätts med mindre grovt. För att det inte skall råda något tvivel om vilken brottsrubriceringen är för de nu aktuella fallen bör emellertid rubriceringen våldtäkt komma till direkt uttryck i lagtexten. Sammanfattningsvis anser regeringen sålunda att våldtäktsparagrafen även i fortsättningen bör innehålla en bestämmelse med möjlighet att döma för våldtäkt enligt en lindrigare straffskala. Med hänsyn till den föreslagna utvidgningen av våldtäktsbestämmelsen bör enligt regeringens mening våldets eller hotets art inte längre lyftas fram som en omständig- het som skall beaktas särskilt vid bedömningen. Den bedömningen bör i stället göras utifrån en objektiv prövning av samtliga omständigheter vid gärningstillfället. Liksom enligt den nuvarande lagstiftningen skall för- hållandet mellan offret och gärningsmannen sakna självständig betydelse för frågan om ett brott skall hänföras till den nu aktuella bestämmelsen (se. 1983/84:105 s. 19 ff. och 51 samt bet. JuU 1983/84:25 s. 17 f.). Någon förändring av straffskalan bör inte ske. Tillämpningsområdet för grovt brott Enligt den nuvarande lydelsen av bestämmelsen i 6 kap. 1 § om våldtäkt skall vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt beaktas om våldet var livsfarligt eller om den som har begått gärningen tillfogat allvarlig skada eller allvarlig sjukdom eller, med hänsyn till tillväga- gångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat särskild hänsynslös- het eller råhet. Kommittén har föreslagit att tillämpningsområdet för grov våldtäkt bör utvidgas så att det i fortsättningen ges ett något större utrymme att rubri- cera våldtäktsbrott som grovt. Den har därvid föreslagit att det inte längre bör krävas lika mycket våld eller hot som för att ett våldtäktsbrott skall anses som grovt. Enligt kommitténs förslag bör det för straffansvar för grov våldtäkt vara tillräckligt att gärningsmannen har använt farligt våld eller hot som varit ägnat att framkalla allvarlig fruktan för liv eller säkerhet hos offret. Som exempel på sådant våld eller hot som enligt kommittén i fortsättningen bör vara tillräckligt för straffansvar för grov våldtäkt anförs stryptag, sparkar mot huvudet, knivhugg mot vitala delar av offrets kropp samt hot med vapen som kan medföra allvarlig kropps- skada, t.ex. skjutvapen, inklusive attrapper eller oladdade vapen, kniv och skruvmejsel. Enligt kommitténs förslag bör som ytterligare försvå- rande omständighet också särskilt beaktas huruvida gärningsmannen har utnyttjat en för offret särskilt utsatt situation. Kommittén har därutöver i förtydligande syfte föreslagit att det vid bedömningen av om ett våld- täktsbrott är grovt också särskilt bör beaktas huruvida brottet har begåtts av flera gärningsmän, dvs. om det varit frågan om en s.k. gruppvåldtäkt. Av bl.a. den praxisundersökning som kommittén gjort framgår att så- väl åklagare som domare förefaller relativt restriktiva med att rubricera ett våldtäktsbrott som grovt. Detta förefaller enligt de uppgifter som kommittén redovisat gälla även sådana fall där omständigheterna vid gärningstillfället framstår som synnerligen allvarliga. Regeringen delar därför, i likhet med flera remissinstanser, kommitténs bedömning att det nu finns behov av att något utvidga tillämpningsområdet för grov våld- täkt. En sådan ordning får också anses överensstämma väl med den all- mänt sett strängare syn på sexualbrotten som gjort sig gällande .