prop · GS0345 · 2004-11-16 00:00:00 — Enligt kommittén bör det i viss utsträckning kunna ställas lägre krav på vad som kan utgöra en all- varligt kränkande sexuell handling om övergreppet har riktat sig mot ett barn än mot en vuxen person. Enligt kommittén bör t.ex. alla sexuella handlingar som vissa närstående genomför med ett barn alltid bedömas som allvarligt kränkande. Även när det gäller kommitténs förslag till en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn har ett flertal remissinstanser haft invändningar och menar liksom beträffande kommitténs förslag till ny bestämmelse om våldtäkt mot vuxna att bestämmelsen fått en alltför vag och oklar formu- lering. har särskilt kritiserat begreppet sexuell handling som är allvarligt kränkande med hänsyn till sin art eller om- ständigheterna i övrigt och menar att det är allt för vagt för att ligga till grund för en straffbestämmelse om våldtäkt. Enligt tingsrätten skulle konsekvensen av förslaget bli att tolkningen av begreppet helt överläm- nas till rättstillämpningen, vilket enligt tingsrätten inte är förenligt med kravet på förutsebarhet. vid har bl.a. påpekat att med kommitténs förslag till utformning används inte längre konkreta beskrivningar, traditionella rekvisit, för gärningarna utan endast mer normativa begrepp. Detta gör enligt fakulteten att gränsdrag- ningen mellan de olika brotten blir mycket löslig. Enligt fakulteten kan ur ett principiellt perspektiv t.o.m. hävdas att den vaghet som präglar straffbudets utformning strider mot legalitetsprincipen då det inte av lag- texten går att utläsa vad som är straffbart utan kräver domstols tolkning av vad som är att anse som en allvarligt kränkande sexuell handling. anser med kommitténs för- slag till utformning att det finns en uppenbar risk för att gränsdragningen neråt blir vag och svävande och att paragrafen kan komma att få ett alltför vitt tillämpningsområde. Flera remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och och har förordat att utformning- en av författningsförslaget förtydligas genom att den nuvarande anknyt- ningen till samlag som jämförelsenorm även bör finnas kvar i en ny be- stämmelse om våldtäkt mot barn. De skäl som regeringen anfört mot kommitténs förslag till en ny be- stämmelse om våldtäkt mot vuxna gör sig också gällande när det gäller kommitténs förslag till en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn (se av- snitt 7.1.3). Med åberopande av dessa saknas enligt regeringens mening tillräckliga skäl för att nu skapa en bestämmelse om våldtäkt mot barn på det sätt som kommittén föreslagit. En sådan bedömning vinner också flera remissinstansers stöd. Kommitténs förslag i den delen bör därför inte genomföras. Regeringen anser i stället, i likhet med flera remissin- stanser, att även en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn i sina grund- drag bör utformas i nära anslutning till den nuvarande bestämmelsen om våldtäkt, dock med den avgörande skillnaden att kravet på tvång inte bör finnas med. Lagrådet har efter modell av vad Lagrådet har föreslagit be- träffande 1 § första stycket förordat vissa språkliga justeringar och läm- nar i sitt yttrande förslag på hur bestämmelsen lämpligen kan utformas. Regeringen accepterar Lagrådets förslag. Justeringarna innebär att språ- ket i lagtexten förenklas. På Lagrådets inrådan föreslår regeringen såle- des att den döms för våldtäkt mot barn som har samlag med ett barn un- der eller som med ett sådant barn genomför en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med samlag. Straffansvaret bör således liksom beträf- fande sådana övergrepp mot vuxna omfattas av förutom samlag och sam- lagsliknande handlingar, andra sexuella handlingar som med hänsyn till kränkningen art och omständigheterna i övrigt är jämförliga med samlag. För en närmare redogörelse av innebörden av begreppet sexuell handling hänvisas till vad som anförs under avsnitt 6.2. Uttrycket annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med samlag, som nära anknyter till lokutionen i 1 § om våldtäkt, är avsedd att avgränsa de sexuella handlingar som förutom samlag skall omfattas av bestämmelsen. Avsikten är att avgränsningen i 1 och 4 §§ i detta avseende i princip skall sammanfalla. Vad som närma- re avses med begreppet finns kommenterat under avsnitt 7.1.3. Det som nämns där är alltså tillämpligt också här. Med en ordning som den nu föreslagna kommer sålunda alla allvarliga sexuella handlingar, som t.ex. samlag, med barn att bedömas som våldtäkt mot barn även om något våld eller hot inte har använts. Detta innebär, som några remissinstanser påpekat, att även sådana fall som t.ex. då en 15-åring och en 14-åring har samlag med varandra och båda två samtycker till handlingen kommer att omfattas av det kriminali- serade området. Som framgår av avsnitt 9.3 nedan har regeringen till skillnad från kommittén funnit att skäl föreligger att även i en ny regler- ing, visserligen i form av en särskild straffbestämmelse om sexuellt ut- nyttjande av barn, behålla möjligheten att när det gäller våldtäktsbrott mot barn döma enligt en mindre sträng straffskala. En gärning som den ovan beskrivna, som bygger på fullständig frivillighet och ömsesidighet och där den unge närmar sig åldern för sexuellt självbestämmande, bör enligt regeringens mening i en ny reglering normalt falla utanför tillämp- ningsområdet för den nu aktuella bestämmelsen om våldtäkt mot barn och i stället bedömas enligt den nya bestämmelsen om sexuellt utnyttjan- de av barn. För den senare bestämmelsens tillämpningsområde redogörs närmare i avsnitt 9.3 nedan. I vissa fall kommer sådana förfaranden som ovan beskrivs att vara fria från ansvar i enlighet med den ansvarsfrihets- regel som föreslås, se avsnitt 13.2. Barn i åldern 1518 år Som angetts i avsnitt 8 anser regeringen att även de fall där ungdomar mellan utnyttjas av personer som har ett särskilt ansvar för dem och som omfattas av straffbestämmelsen i 6 kap. 4 § första stycket första meningen om sexuellt utnyttjande av under- årig bör vara kriminaliserade som våldtäkt mot barn såvitt avser de all- varligaste sexuella kränkningarna och som sexuellt utnyttjande av barn och sexuellt övergrepp mot barn i övriga fall. I flera fall när barn i åldern utnyttjas av närstående kan det vara fråga om övergrepp som pågått och som fortgår sedan barnet uppnått . Det kan då vara fråga om situationer där den unge anpassat sig till sin livssituation och övergreppen så att säga normaliserats. Enligt den nuvarande bestämmelsen i 6 kap. 4 § första stycket första meningen gäller att den som har sexuellt umgänge med nå- gon som är gör sig skyldig till sexuellt utnyttjande av under- årig om den underårige är avkomling till eller står under fostran av ho- nom eller henne eller för vars vård eller tillsyn han eller hon skall svara för på grund av en myndighets beslut. Bestämmelsen innehåller alltså ett absolut förbud för vissa personer att ha sexuellt umgänge med underåriga som de har den särskilda relation till eller det ansvar för som anges i be- stämmelsen. Personkretsen omfattar inte bara föräldrar och mor- och far- föräldrar, dvs. det fallet att den underårige är avkomling till gärnings- mannen, utan också andra som har anförtrotts rollen som vårdnadshavare och som ansvarar för barnets fostran. Avgörande är inte den rättsliga vårdnaden utan förbudet träffar varje person som står i ett vårdnadsför- hållande till barnet såsom en fosterförälder eller en person som lever till- sammans med en av barnets biologiska föräldrar och som barnet bor med. Personkretsen omfattar slutligen den som svarar för den underåri- ges vård eller tillsyn i en annan egenskap än som vårdnadshavare eller släkting. Sådana situationer kan föreligga t.ex. när en underårig omhän- dertagits med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård eller lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Barn som omhändertagits med stöd av de nu nämnda lagarna befinner sig ofta i en mycket utsatt situation som motiverar ett särskilt skydd. Här gäller förbudet dem som har vård- eller tillsynsfunktioner på institutionen där den underårige är intagen. Förbudet träffar dock också dem som i det enskilda fallet har tillsyn över en underårig, t.ex. en övervakare. Det förutsätts dock att vården eller till- synen i de nu nämnda fallen inte är frivillig. Som beskrivits ovan är alltså den rättsliga vårdnaden inte avgörande för straffansvaret utan förbudet träffar varje person som står i ett vårdnadsförhållande till barnet, dvs. även faktisk vårdnad. Förbudet träffar alltså t.ex. en fosterförälder eller en man som inte är barnets far men som modern sammanlever med och barnet bor tillsammans med. Om en tonåring som stadigvarande bor hos sin pappa men utnyttjas sexuellt vid besök hos sin mamma av mammans nye sambo faller gär- ningen med all sannolikhet utanför tillämpningsområdet för bestämmel- sen redan av det skälet att den unge inte anses bo tillsammans med gär- ningsmannen. Inte heller en pojkvän till barnets mamma eller s.k. särbo som utnyttjar hennes barn torde kunna straffas enligt nämnda bestämmel- se om inte gärningsmannen har deltagit i uppfostran eller annars utövat en faktisk vårdnad (jfr majoritetens bedömning i NJA 1987 s. 64). Lika med kommittén och flera remissinstanser anser regeringen att även sådana fall som de nu nämnda bör omfattas av det särskilda skydd för ungdomar som föreslås i en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn. Personkretsen bör därför utvidgas i motsvarande mån. Straffansvaret enligt en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn såvitt avser kategorin bör således omfatta inte bara den som är av- komling till gärningsmannen eller för vars vård eller tillsyn gärnings- mannen skall svara på grund av en myndighets beslut, utan ansvaret bör omfatta också den som genomför sådana handlingar med någon som står under fostran av gärningsmannen eller har ett liknande förhållande till denne. Med det senare bör, som kommittén påpekat, avses att gärnings- mannen ingår i familjekretsen eller på ett annat liknande sätt står barnet mycket nära. Det kan gälla t.ex. en ny partner till en förälder som ett barn bor med även om den nye partnern inte intar en fostrarroll eller har direkt ansvar för den underåriges uppfostran eller omvårdnad. Vidare bör t.ex. en ny partner till den av föräldrarna som barnet inte bor med också kunna omfattas. Även om det således inte bör krävas att gärningsmannen bor tillsammans med barnet eller att han eller hon intar en direkt fostrarroll, bör det dock förutsättas att gärningsmannen på något sätt uppträder som en i familjen och att han eller hon intar en särställning till den underårige. En vuxen person som på detta sätt ingår i familjen får inte sällan en spe- ciell betydelse för barnet, särskilt om barnet inte är så gammalt när det börjar lära känna den vuxne. Genom att gärningsmannen är en partner till föräldern blir det svårare för barnet att värja sig och barnet får svårare att avslöja eventuella övergrepp. Sammanfattningsvis anser alltså regeringen att bestämmelsen bör omfatta ett absolut skydd för ungdomar mot sexu- ella närmanden från såväl föräldrar, mor- och farföräldrar, som den som har att svara för barnets vård och fostran enligt myndighets beslut liksom andra vuxna som har en liknande ställning som fostrare, dvs. i första hand nya partners till föräldrarna. Tillämpningsområdet för grovt brott utvidgas I likhet med kommittén anser regeringen att det även beträffande en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn bör finnas en bestämmelse med straffansvar för grova brott. Som framgår av avsnitt 7.1.3 skall enligt den nuvarande lydelsen av bestämmelsen i 6 kap. 1 § om våldtäkt, som är tillämplig också på barn, vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt beaktas om våldet var livsfarligt eller om den som har begått gärningen tillfogat allvarlig skada eller allvarlig sjukdom eller, med hänsyn till tillväga- gångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat särskild hänsynslös- het eller råhet. Kommittén har föreslagit att tillämpningsområdet för grov våldtäkt mot barn bör utvidgas så att det i större utsträckning än vad som gäller beträffande övergrepp mot vuxna kan komma i fråga att bedöma sådana gärningar mot barn som grova. Kommittén har därvid föreslagit att vid en sådan bedömning bör särskilt beaktas barnets låga ålder, om gär- ningsmannen har använt våld eller hot, om brottet har begåtts av flera gärningsmän eller om gärningsmannen har utnyttjat barnets särskilt utsat- ta situation eller annars visat särskild hänsynslöshet. Såvitt avser utvidg- ningen i förhållande till övergrepp mot vuxna menar kommittén bl.a. att när det gäller den omständigheten att gärningsmannen har använt våld eller hot bör det vara tillräckligt redan med en ringa misshandel för att en våldtäkt mot ett barn skall kunna rubriceras som grov. Likaså anser kommittén när det gäller brott som skall bedömas som grova på grund av att gärningsmannen använt hot att det bör kunna vara frågan om ett annat slag av hot än vad som avses i bestämmelsen om våldtäkt mot vuxna. Liksom flertalet remissinstanser anser regeringen, i likhet med kom- mittén, att det i större utsträckning än beträffande övergrepp mot vuxna bör kunna komma i fråga att bedöma en våldtäkt mot barn som grovt brott. Regeringen delar även kommitténs bedömning att barnets låga ål- der samt det förhållandet att gärningsmannen annars visat särskild hän- synslöshet också i fortsättningen bör anges som sådana omständigheter som särskilt bör kvalificera ett våldtäktsbrott mot barn som grovt. Enligt regeringens mening bör emellertid, till skillnad från vad kommittén före- slagit, det nuvarande uttryckssättet med hänsyn till tillvägagångssättet eller offrets låga ålder eller annars, visat särskild hänsynslöshet eller rå- het fortfarande användas. På så sätt elimineras risken för att fall som annars, dvs. enligt den nuvarande regleringen, skulle ha bedömts som grova, faller utanför tillämpningsområdet för en ny bestämmelse om grov våldtäkt mot barn. Även när det gäller kommitténs förslag att det i för- tydligande syfte, som ett särskilt skäl att bedöma ett våldtäktsbrott som grovt, i lagtexten uttryckligen bör anges att brottet har begåtts av flera gärningsmän ansluter sig regeringen till kommitténs bedömning. I lagrådsremissen föreslog regeringen ett förtydligande av det av kommittén valda uttrycket så att det i lagtexten i stället skulle anges om fler än en deltagit i övergreppet. Det angavs uttryckligen i remissen att det inte ställdes upp något krav på att alla skulle kunna dömas som gär- ningsmän, utan även den som på annat sätt tagit aktiv del i övergreppet skulle omfattas av tillämpningsområdet. Lagrådet har ansett att lagtexten bör förtydligas ytterligare, så att det klart framgår att en våldtäkt i princip skall anses som grov dels när det har förekommit ett enda samlag eller en därmed jämförlig handling och fler än en person har tagit aktiv del i övergreppet, dels när det har förekommit vad som normalt kallas en gruppvåldtäkt, dvs. när offret under en viss begränsad tidsperiod har ut- satts för flera övergrepp som har utförts av olika personer. Regeringen godtar Lagrådets bedömning. För att tydligare än i lagrådsremissens för- slag fånga upp de ovan beskrivna situationerna föreslår regeringen i stäl- let den klarare lokutionen om fler än en förgripit sig på barnet eller på annat sätt deltagit i övergreppet. Regeringen återkommer i författnings- kommentaren med en mer utförlig redogörelse för hur uttrycket skall förstås. I det sammanhanget berörs också den av Lagrådet uppmärksam- made frågan om det skall anses föreligga en grov våldtäkt i fall då en person visserligen har utsatts för flera övergrepp av olika personer men bara ett av övergreppen har utgjorts av ett samlag eller en därmed jämförlig handling. Vad därefter gäller kommitténs förslag att för grov våldtäkt mot barn bygga ut de exemplifierande omständigheterna med att särskilt i lagtex- ten föra in om gärningsmannen har använt våld eller hot delar regering- en, i likhet med flera remissinstanser, kommitténs bedömning såtillvida att det inte bör ställas samma krav på arten och graden av tvång för att bedöma en våldtäkt mot barn som grovt brott som när ett sådant brott riktar sig mot en vuxen person. Detta får anses som en naturlig följd av att det för straffansvar för våldtäkt mot barn inte längre krävs att gär- ningsmannen har använt något våld eller hot. Även mot den bakgrunden anser emellertid regeringen att det skulle leda till en alltför omfattande kriminalisering att låta alla sexuella övergrepp mot barn som begås med användande av någon form av tvång per automatik bedömas som grova brott. Regeringen anser därför att kravet på tvång bör sättas något högre än vad kommittén föreslagit för att kvalificera ett våldtäktsbrott som grovt. Det bör enligt regeringens mening åtminstone förutsättas att gär- ningsmannen har använt sådant våld eller hot om brottslig gärning som avses i den föreslagna bestämmelsen om våldtäkt mot vuxna. En närmare redogörelse av innebörden av det begreppet finns i avsnitt 7.1.3. Vad slutligen angår kommitténs förslag när det gäller att bygga ut de exemplifierande omständigheterna med att särskilt i lagtexten föra in om gärningsmannen har utnyttjat offrets särskilt utsatta situation hänvisar regeringen till de överväganden som har redovisats i anslutning till en ny bestämmelse om grov våldtäkt mot vuxna. Avslutningsvis bör nämnas att vad som framgår av lagtexten endast är exemplifierande omständigheter och att således även andra omständighe- ter kan göra att brottet bör rubriceras som grovt. Domstolen bör på mot- svarande sätt som göra en helhetsbedömning av samtliga omstän- digheter som förelegat vid den enskilda situationen. Den objektiva karak- tären bör även fortsättningsvis ha en grundläggande betydelse för be- dömningen. Kommittén har föreslagit att straffskalorna för våldtäkt mot vuxna re- spektive barn ska vara desamma, dvs. för normalfallet fängelse i lägst två och högst samt för grova fall fängelse i lägst fyra och högst . Flera remissinstanser, däribland , Barnombudsman- nen, ECPAT och , har ansett att de föreslagna straffskalorna är för låga och bör sättas högre när det är barn som utsätts för våldtäkt. Som skäl härför har bl.a. framförts att det straffrättsliga sanktionssyste- met har en central roll för att bekämpa sexuella övergrepp och speciellt att beakta barnens utsatta situation. Regeringen har i och för sig förståelse för remissinstansernas synpunk- Prop. 2004/05:45 ter och instämmer i den uppfattningen att ett våldtäktsbrott som begås mot ett barn typiskt sett är mer allvarligt än om samma brott begås mot en vuxen person. I detta sammanhang bör det emellertid klargöras att redan den nu föreslagna utvidgningen av det straffbara området för våld- täkt mot barn också indirekt har inneburit en väsentlig straffskärpning i förhållande till vad som är fallet . Fall som enligt nuvarande regler- ing bedöms som sexuellt utnyttjande av underårig kommer när det gäller de allvarligaste sexuella kränkningarna att bedömas som våldtäkt mot barn. Det innebär för normalgraden av brott en straffskärpning från fäng- else i lägst till lägst . För grova brott höjs straffen från fängelse mellan två och till fängelse mellan fyra och . Dessutom anger de allmänna straffvärdebestämmelserna i 29 kap. 2 § att, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, vissa omständigheter särskilt skall beaktas som försvårande vid straff- värdets bestämmande. Sådana omständigheter är t.ex. om den tilltalade har utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig, eller om ett brott varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person (punkterna 3 och 8). Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns skäl att, utöver vad som skett genom den ovan beskrivna utvidgningen, ytterligare höja straffskalorna för våldtäktsbrott som begås mot barn. Sexuellt utnyttjande av barn Regeringens förslag: En särskild straffbestämmelse införs för sådana fall av våldtäkt mot barn som med hänsyn till omständigheterna vid brottet är att anse som mindre allvarliga. Straffet skall vara fängelse i Brottet skall benämnas sexuellt utnyttjande av barn. Kommitténs förslag: Enligt kommitténs förslag bör möjligheten att döma för våldtäkt mot barn enligt en mindre sträng straffskala inte föras vidare i en reformerad sexualbrottslagstiftning. Remissinstanserna: har ansett att frågan om att arbeta in bestämmelsen om sexuellt övergrepp mot barn i be- stämmelsen om våldtäkt mot barn med en alternativ benämning, t.ex. mindre allvarlig våldtäkt mot barn med en lägre strafflatitud, bör övervä- Promemorians förslag överensstämmer till viss del med regeringens Enligt promemorians förslag följer dock möjligheten att döma för våldtäkt mot barn enligt en lindrigare straffskala direkt av bestäm- melsen om våldtäkt mot barn. Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. Brottsoffermyndighe- ten, och anser att möjligheten att döma för våld- täkt mot barn enligt en lindrigare straffskala bör utgå. samfund är tveksam till brottsbenämningen våldtäkt mot barn och menar att brottsbenämningen inte speglar de gärningar som omfattas av be- Enligt samfundet blir detta särskilt uppenbart då även gär- ningar som kan vara helt frivilliga från de inblandade kommer att omfat- tas av bestämmelsen. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare redovisats tillämpas en- Prop. 2004/05:45 ligt den nuvarande lagstiftningen om våldtäkt, som är tillämplig också på barn, en lindrigare straffskala i mindre allvarliga fall. Om ett våldtäkts- brott med hänsyn till våldets eller hotets art och omständigheterna i öv- rigt är att anse som mindre allvarligt skall således dömas till fängelse i högst . Kommittén har funnit att det saknas skäl att föra vidare möjligheten att i vissa fall döma för mindre allvarlig våldtäkt mot barn. De skäl som regeringen anfört för att det i fråga om våldtäkt mot vuxna även framöver bör finnas en möjlighet att döma för våldtäktsbrott enligt en mindre sträng straffskala gör sig också gällande när det gäller våldtäkt mot barn (se avsnitt 7.1.3). Det kan visserligen anföras att dessa skäl inte är lika starka när det gäller barn, eftersom sexuella kränkningar av ett barn generellt måste bedömas strängare än vid brott mot vuxna. Med re- geringens förslag till ny bestämmelse om våldtäkt mot barn kommer inte bara sådana fall då två ungdomar, varav den ena är under och den andra strax , frivilligt har samlag med varandra att omfattas av det kriminaliserade området. Utan även sådana fall som då t.ex. en 29åring har samlag med ett barn som är , dvs. en gärning som hade varit straffri om barnet fyllt , kommer att omfattas av till- lämpningsområdet. I de senare fallen kan det t.ex. vara fråga om en ton- åring som utvecklat sin sexualitet och har en frivillig sexuell relation till någon som är betydligt äldre. Att i ett sådant fall då samlaget bygger på fullständig frivillighet och ömsesidighet mellan parterna döma till fängelse framstår inte som rimligt även om utgångspunkten givet- vis är att det inte är tillåtet att ha sexuellt umgänge med den som är . Det är också, som anfört, missvisande och olämpligt att sådana handlingar rubriceras som våldtäkt mot barn. Enligt regeringens bedömning bör det när det gäller nu nämnda fall finnas en möjlighet att i vissa fall döma till ansvar enligt en särskild bestämmelse och en mindre sträng straffskala. Lagtekniskt bör detta åstadkommas genom att det införs ett särskilt brott för sådana fall av våldtäkt mot barn som med hänsyn till omständigheterna vid brot- tet är att anse som mindre allvarliga. Brottet bör rubriceras som sexuellt utnyttjande av barn. I likhet med vad som anförts under avsnitt 7.1.3 är det regeringens avsikt att den nu föreslagna bestämmelsen skall tillämpas med restriktivitet.