prop · GR03121 · 2004-03-17 00:00:00 — Detta måste framhållas som en positiv konsekvens av förslaget för många företag. Förslaget innehåller härutöver flera skyldigheter som inte kan anses följa indirekt av den nuvarande lagen. Enligt förslaget måste en tillverkare vidta olika skadeförebyggande åtgärder för att få kännedom om risker hos tillhandahållna varor, bl.a. stickprovskontroller och hantering av klagomål. En tillverkare måste också märka varan så att såväl tillverkaren som varan eller varupartiet kan identifieras. Flera av de nämnda skyldigheterna följer i allmänhet inte av speciallag- stiftningen om produktsäkerhet, varför dessa skyldigheter kommer att gälla beträffande en stor mängd varor. De redovisade åtgärderna ingår som en del av flera system för kvalitetssäkring, t.ex. ISO 9001. Det ligger i en tillverkares eget intresse att märka varor så att dessa kan identifieras, eftersom det annars inte vore möjligt att effektivt och till rimlig kostnad genomföra t.ex. en åter- kallelse. Dessa åtgärder gör det också möjligt för konsumenter att identifiera tillverkaren, vilket är av stor betydelse för det skadeföre- byggande arbetet. Det kan antas att flertalet tillverkare redan har utarbetat rutiner som tillgodoser de krav som ställs. För flera företag kan bestämmelserna dock inledningsvis antas föra med sig ökade kostnader, allt beroende på vilken nivå säkerhetsarbetet befinner sig . I den mån direktivet t.ex. leder till att näringsidkare måste märka varor som inte tidigare behövde märkas, kan det leda till kännbara kostnader för en enskild näringsidkare. innebär dessa åtgärder en kvalitets- höjning av verksamheten och att det säkerhetsarbete som näringsidkare även är skyldiga att bedriva underlättas. Enligt förslaget kan en näringsidkare som bryter mot någon av de skyldigheter som följer av förslaget åläggas att betala en sanktionsavgift. Dessutom skall en näringsidkare ersätta tillsynsmyndigheten för kostnader för provtagning och undersökning av prov, om en vara vid undersökning visar sig vara farlig. Reglerna kan föra med sig att vissa företag drabbas av kostnader. Skyldigheten att betala sanktionsavgift och ersätta kostnader uppstår emellertid bara när bestämmelserna om produktsäkerhet inte har följts. Bestämmelserna om sanktionsavgift är dessutom utformade så att en näringsidkare inte skall drabbas oskäligt hårt. Det bör noteras att förslaget inte ålägger näringsidkare någon rapporteringsskyldighet eller liknande till myndigheter, annat än beträffande underrättelse vid kännedom om att varor eller tjänster som har tillhandahållits är farliga. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att de flesta skyldigheter som följer av förslaget redan kan antas utgöra en del av säkerhetsarbetet hos företag och därför knappast för med sig ökade kostnader av nämnvärd omfattning. Förslaget påverkar i första hand nivån på det förebyggande säkerhets- arbetet hos företagen. De kostnader som detta kan föranleda för vissa företag kommer således företaget till gagn genom att kvalitetssäkringen stärks. Eftersom förslagen genomför ett EG-direktiv är fråga om skyldigheter som gäller för näringsidkare inom hela EES. Förslagen är således konkurrensneutrala i detta avseende. Företag som är verksamma på den amerikanska marknaden är redan bekanta med skyldigheten att underrätta tillsynsmyndigheten vid kännedom om att varor är farliga. Ett outvecklat regelverk och bristande marknadskontroll gynnar näringsidkare med ett begränsat eller obefintligt säkerhetsarbete framför näringsidkare som prioriterar denna fråga. Det kan därför antas att regleringen bidrar till att motverka illojal konkurrens, vilket är till gagn för det stora flertalet företag. Denna synpunkt har framhållits av flera näringslivsorganisationer. Konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet Regeringen föreslår att en näringsidkare som bryter mot någon av de skyldigheter som följer av lagen under vissa förutsättningar kan åläggas att betala en sanktionsavgift. Som framgår av avsnitt 6.9.3 bedömer regeringen att sanktionsavgifter i detta sammanhang utgör en mer effektiv och avskräckande sanktion än straff, som myndig- heternas resurser används mer effektivt. Förslaget innebär således att en nykriminalisering kan undvikas. Regeringen föreslår också att straffbestämmelserna i lagen (1992:1326) om personlig skyddsutrustning för privat bruk och lagen (1992:1327) om leksakers säkerhet upphävs och ersätts med sanktions- avgifter. Även i denna del kan förslaget antas bidra till ökad efterlevnad av dessa regler som myndigheternas resurser används mer effektivt. Direktivet ställer skärpta krav på såväl näringsidkare som tillsyns- myndigheter. En effektiv tillämpning av den nya lagstiftningen kommer leda till att produktsäkerheten ökar och att personskadorna minskar, vilket i sin tur leder till vinster för samhällsekonomin i stort. Den nya lagstiftningens höga krav i fråga om hälso- och säkerhetsrisker kan medföra positiva konsekvenser för miljön. När det gäller kostnader eller intäkter för kommuner och landsting bedömer regeringen att förslaget inte kommer att ha några nämnvärda konsekvenser. Inte heller bedöms förslaget ha några konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, sysselsättningen, den offentliga servicen i olika delar av landet, jämställdheten mellan män och kvinnor samt Prop. 2003/04:121 möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Paragrafens första stycke genomför artikel 1.1 i det nya direktivet om allmän produktsäkerhet. Andra stycket genomför artikel 21.1 andra stycket i direktivet. I likhet med den nuvarande lagen inleds den föreslagna lagen i 1 § första stycket med en ändamålsbestämmelse. Lagens syfte anges i huvud- sak på samma sätt som i artikel 1.1 i direktivet. Syftet att säkerställa att varor och tjänster som tillhandahålls konsumenter inte orsakar skada på person knyter an till den föreslagna generalklausulen i 7 §, i vilken anges att näringsidkare bara får tillhandahålla säkra varor och tjänster. avses med säkra varor och tjänster framgår av de föreslagna bestämmelserna i 810 §§. Ändamålsbestämmelsen har också betydelse för de föreslagna bestämmelserna om tillsyn i 25 §. Ändamålsbestämmelsen har formulerats i enlighet med Lagrådets I andra stycket anges att lagen genomför och rådets direktiv /95/EG av om allmän produkt- Enligt artikel 21.1 andra stycket i direktivet skall de bestämmelser som genomför direktivet innehålla en hänvisning till direktivet eller åtföljas av en sådan hänvisning när bestämmelserna Paragrafen anger tillsammans med 35 §§ den nya lagens tillämpnings- Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 1 § andra och tredje styckena i den nuvarande lagen. Frågor som rör varor som tillhandahålls i näringsverksamhet behandlas i avsnitt 6.1.1. Frågor om varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet behandlas i avsnitt 6.1.3, medan frågor om tjänster behandlas i avsnitt För den närmare motiveringen hänvisas till dessa avsnitt. Paragrafen genomför artikel 1.2 första stycket första meningen och artikel 2 a första stycket i direktivet. I första stycket anges att lagen i likhet med den nuvarande tillämpas i fråga om varor och tjänster som tillhandahålls i näringsverksamhet och i fråga om varor som tillhandahålls i offentlig verksamhet. tillämpningsområde är alltså vidare än direktivets, som endast omfattar varor som tillhandahålls i näringsverksamhet. en vara och konsument definieras i 6 §. I andra stycket anges att vad som i lagen sägs om näringsidkare och tillverkare även skall gälla den som i offentlig verksamhet tillhandahåller sådana varor som avses i första stycket. tillverkare definieras i 6 §. Genom bestämmelsen undantas vissa begagnade varor från lagens Som exempel kan nämnas att lagen inte gäller i fråga om en begagnad maskin, om säljaren upplyser konsumenten om att den måste repareras innan den tas i bruk. I sådana fall kan andra svenska bestämmelser gälla. I det nämnda fallet gäller 3 kap. 8 § arbets- miljölagen (1977:1160). Frågor om undantag från tillämpningsområdet för vissa begagnade varor behandlas i avsnitt 6.1.2. Bestämmelsen genomför artikel 2 a andra stycket i direktivet. Paragrafen innehåller en konkurrensbestämmelse beträffande varor. Bestämmelsens innebörd är att konsumentvaror under vissa förhållanden helt eller delvis skall undantas från lagens tillämpningsområde. Detta skall ske i den utsträckning varan omfattas av säkerhetskrav eller andra bestämmelser i någon annan författning om produktsäkerhet, under förut- sättning att dessa bestämmelser uppfyller direktivets krav. Paragrafen motsvarar närmast 3 § i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.5. Paragrafen genomför artikel 1.2 första stycket andra meningen och andra stycket samt artikel 3.2 första stycket i direktivet. Av 2 § första stycket i den föreslagna lagen följer att denna skall tillämpas på alla konsumentvaror, med de undantag för vissa begagnade varor som anges i 3 §. Beträffande första stycket uppstår vid tillämpningen främst frågan om en specialförfattning om produktsäkerhet innehåller särskilda säkerhets- krav för en vara och om specialförfattningen reglerar en viss typ av risk. Dessa begrepp behandlas i avsnitt 6.1.5. När det gäller andra och tredje styckena är huvudregeln att produkt- säkerhetslagen i sin helhet är tillämplig på alla konsumentvaror. Den fråga som uppstår vid tillämpningen blir huruvida en särskild bestämmelse i speciallagstiftningen om varor skall tillämpas i stället för motsvarande bestämmelse i produktsäkerhetslagen. Som konkurrens- bestämmelserna är utformade skall antingen bestämmelsen i produkt- säkerhetslagen eller motsvarande bestämmelse i specialförfattningen tillämpas. Det kan alltså i det enskilda fallet inte bli fråga om att tillämpa båda bestämmelserna , vilket skulle kunna leda till motstridiga skyldigheter för näringsidkare och dubbelbestraffning. De frågor som måste avgöras är alltså om specialförfattningen dels reglerar samma fråga som motsvarande bestämmelse i produktsäkerhets- lagen och dels har samma syfte som den bestämmelsen i produktsäker- hetslagen. Bedömningen av om en bestämmelse i en specialförfattning reglerar samma fråga och har samma syfte som motsvarande bestämmelse i produktsäkerhetslagen måste göras i beaktande av denna lags kompletterande funktion i förhållande till speciallagstiftningen. Konsumenterna skall garanteras den skyddsnivå som anges i produkt- säkerhetslagen. Lagen får genom andra stycket en utfyllande och kompletterande funktion. Så snart som det i speciallagstiftningen saknas en regel motsvarande någon av lagens övriga bestämmelser gäller lagens bestämmelse. När det gäller bestämmelser som inte är av gemenskaps- rättsligt ursprung skall detta dock endast gälla om den nationella bestämmelsen uppfyller direktivets krav. Som exempel kan nämnas att näringsidkare blir skyldiga att underrätta tillsynsmyndigheten vid kännedom om farliga varor enligt 23 § i den föreslagna lagen, om speciallagstiftningen inte innehåller någon motsvarande bestämmelse med samma syfte. Flertalet special- författningar om produktsäkerhet innehåller inte en sådan bestämmelse. Tillämpas en bestämmelse i produktsäkerhetslagen blir denna lags sanktionssystem tillämpligt (se avsnitt 6.9 och författningskommentaren till 37 §). Tillämpas däremot motsvarande bestämmelse i en specialför- fattning skall naturligtvis denna författnings sanktionssystem tillämpas. Paragrafen innehåller en konkurrensbestämmelse beträffande tjänster. Den motsvaras närmast av 3 § i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.1.5. Bestämmelsen har i huvudsak utformats på samma sätt som den före- slagna 4 §. Bestämmelser i speciallagstiftningen om tjänster skall ha företräde framför bestämmelserna i den föreslagna lagen. Detta gäller dock bara i den utsträckning den särskilda författningen innehåller särskilda säkerhetskrav för tjänster eller andra bestämmelser som reglerar samma fråga och har samma syfte. I paragrafen ges definitioner på vissa centrala begrepp i lagen. Paragrafen saknar motsvarighet i den nu gällande lagen. Begreppen näringsidkare, konsument och tillhandahålla en vara behandlas i avsnitt 6.1.1, medan begreppen tillverkare och distributör behandlas i avsnitt 6.4.1. För den närmare motiveringen hänvisas till dessa avsnitt. Paragrafen genomför delvis artikel 2 a, e och f i direktivet. Paragraferna innehåller en generalklausul som anger att varor och tjänster som tillhandahålls av näringsidkare skall vara säkra. Paragrafen saknar motsvarighet i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.3.1. Vad som är att betrakta som säkra varor och tjänster följer av 812 §§. Paragrafen genomför artikel 3.1 och artikel 5.2 första meningen i direktivet. Bestämmelsen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. I paragraferna anges när en vara eller tjänst är säker respektive farlig och vilka faktorer som hänsyn skall tas till vid bedömningen av huruvida en vara eller tjänst för med sig en risk som är godtagbar och förenlig med en hög skyddsnivå. Bestämmelserna saknar motsvarighet i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.3.2. Bestämmelserna i 8 och 9 §§ genomför artikel 2 b och c i direktivet. Paragrafen innehåller en regel om att varor som uppfyller vissa standarder också skall presumeras uppfylla lagens säkerhetskrav. Paragrafen saknar motsvarighet i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.3.3. Paragrafen genomför artikel 3.2 andra stycket i direktivet. Presumtionen kan brytas, om varan ändå visar sig vara farlig. följer av den föreslagna bestämmelsen i 27 § andra stycket, den s.k. skyddsklausulen. Paragrafen innehåller andra kriterier för bedömning av om en vara eller tjänst överensstämmer med det allmänna säkerhetskravet än presumtions- regeln i 11 §. Någon motsvarighet finns inte i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.3.4. Paragrafen genomför artikel 3.3. Även om en vara eller tjänst skall anses uppfylla kraven i denna bestämmelse kan tillsynsmyndigheten med stöd av den s.k. skydds- klausulen i 27 § andra stycket ingripa mot varan eller tjänsten, om denna ändå skulle visa sig vara farlig.. Paragrafen reglerar en näringsidkares skyldighet att lämna säkerhets- information. Den motsvaras närmast av 5 § i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.2. För den närmare motiveringen hänvisas till detta avsnitt. Paragrafen genomför artikel 5.1 första stycket i direktivet. Bestämmelsen har formulerats i enlighet med Lagrådets förslag. Paragrafen reglerar skyldigheten att lämna varningsinformation. Para- grafen motsvarar närmast 7 § i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.4. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje stycket b i direktivet. Beträffande sättet att lämna varningsinformationen och utformningen av denna hänvisas till förarbetena till den nuvarande lagen (prop. 1988/89:23 s. 41 f.). Paragrafen reglerar tillverkares skyldighet att på eget initiativ återkalla farliga varor. Paragrafen motsvarar närmast 8 § första stycket i den nuvarande lagen. Frågor om återkallelse behandlas i avsnitt 6.4.3 och 6.4.5. För den närmare motiveringen hänvisas till dessa avsnitt. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje stycket b och femte stycket i direktivet. Paragrafen innehåller närmare bestämmelser om återkallelse av varor. Frågor om återkallelse behandlas i avsnitt 6.4.5. Första stycket överensstämmer med 8 § andra stycket i den nuvarande lagen, där det anges att återkallelse av en vara skall ske genom rättelse, utbyte eller återgång. Andra stycket om varningsinformation i samband med återkallelse motsvaras av 10 § i den nuvarande lagen. Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen hänvisas till förarbetena till 8 § tredje stycket och 10 § i den nu gällande produkt- säkerhetslagen (prop. 1988/89:23 s. 96 ff. och 102 f). I paragrafen ges närmare bestämmelser om hur en återkallelse skall gå till. Paragrafen överensstämmer i allt väsentligt med 8 § tredje stycket i den nuvarande lagen. Frågor om återkallelse behandlas i avsnitt 6.4.5. Utbyte och återbetalning nämns i ingresspunkt 19 till direktivet. Beträffande den närmare innebörden av bestämmelsen hänvisas till förarbetena till 8 tredje stycket i den nu gällande produktsäkerhetslagen (prop. 1988/89:23 s. 96 ff.). När det gäller civilrättsliga frågeställningar rörande återkallelse hänvisas till avsnitt 6.6.5 och förarbetena till den nuvarande lagen (a. prop. s. 46 f.). Paragrafen innehåller en bestämmelse om destruktion av återkallade varor. Paragrafen motsvarar i huvudsak 8 § fjärde stycket i den nuvarande lagen. Frågor om destruktion behandlas i avsnitt 6.4.5. Beträffande den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet, liksom till förarbetena till 8 § fjärde stycket i den nu gällande lagen (prop. 1988/89:23 s. 99). Enligt artikel 8.1 f ii i direktivet kan tillsynsmyndigheten meddela förelägganden om destruktion. Paragrafen innehåller bestämmelser om återkallelse av tjänster. Para- grafen motsvarar i huvudsak 9 § i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.5. Beträffande den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet, liksom till förarbetena till 9 § i den nu gällande lagen (prop. 1988/89:23 s. 100 ff.). Paragrafen reglerar tillverkares skyldighet att bedriva ett skadeföre- byggande arbete i syfte att få kännedom om skaderisker hos varor de till- handahåller, särskilt genom märkning och klagomålshantering. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.6. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 tredje och fjärde styckena i direktivet. Paragrafen reglerar distributörers skyldigheter att medverka i tillverkarnas säkerhetsarbete, särskilt att vidarebefordra information om skaderisker till tillverkarna och att bevara dokumentation som gör det möjligt att spåra varornas ursprung. Paragrafen har inte någon motsvarighet i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.6. Paragrafen genomför delvis artikel 5.2 i direktivet. I paragrafen regleras näringsidkares skyldigheter att samarbeta med varandra och med tillsynsmyndigheten i syfte att förebygga skador. I den nu gällande lagen finns inte någon motsvarande bestämmelse. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.7. Paragrafen genomför delvis artikel 5.1 fjärde stycket b, artikel 5.2 och artikel 5.4 i direktivet. Paragrafen innehåller bestämmelser om näringsidkares underrättelse- skyldighet vid kännedom om att en vara eller tjänst är farlig. Någon motsvarande bestämmelse finns inte i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.7. För den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet. Paragrafen genomför artikel 5.3 i direktivet. Paragrafen anger att regeringen skall bemyndigas att bestämma vilken eller vilka myndigheter som skall utöva tillsyn. Paragrafen har närmast sin motsvarighet i 4 § första stycket i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Paragrafen genomför delvis artikel 6.2 i direktivet. I paragrafen anges grundläggande krav på tillsynen och tillsynsmyndig- heternas skyldigheter i samband med denna. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.2. Paragrafen genomför delvis artikel 6.3 och artikel 9.1 i direktivet. Tillsynsmyndigheterna skall utöva en effektiv tillsyn och därigenom säkerställa att lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen efterlevs. Kontrollerna skall ske i nödvändig utsträckning. Det innebär att kontrollerna skall ske i den utsträckning som är nödvändig för att säkerställa att lagen efterlevs. Myndigheterna måste agera så snart det föreligger en överträdelse. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenheter i samband med tillsynen. Paragrafen motsvarar delvis 19 § första stycket i den nuvarande lagen. Härtill kommer att näringsidkarna enligt den föreslagna bestämmelsen skall lämna tillsynsmyndigheten tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen där varor hanteras och att polismyndigheten skall lämna det biträde som behövs. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.6. För den närmare motiveringen hänvisas till det avsnittet. Beträffande sådana befogenheter i samband med tillsynen som följer av den nuvarande lagen hänvisas till förarbetena till denna (prop. 1988/89:23 s. 114 f.). Paragrafen genomför artikel 8.1 a i direktivet. I paragrafens första stycke anges tillsynsmyndighetens befogenhet att meddela de förelägganden och förbud som behövs. Andra stycket innehåller den s.k. skyddsklausulen, som ger tillsynsmyndigheterna möjlighet att ingripa mot varor trots att de enligt andra bestämmelser i lagen skall anses säkra. I tredje stycket finns en upplysning om att rådets förordning (EEG) nr 339/93 om kontroll av att produkter som importeras från tredje land är i överensstämmelse med reglerna om produktsäkerhet är tillämplig beträffande varor som omfattas av lagen. Upplysningen saknar rättslig betydelse. Paragrafen har inte någon direkt motsvarighet i den nuvarande lagen, eftersom tillsynsmyndigheterna enligt lagen inte har några egna beslutsbefogenheter. Frågorna i bestämmelsens första och tredje stycken behandlas i avsnitt 6.6.1, medan andra stycket behandlas i avsnitt 6.3.5. Paragrafens första stycke genomför delvis artikel 8.1 b, c, e och f, artikel 8.2 tredje stycket och artikel 8.3 i direktivet. Andra stycket genomför artikel 3.4 i direktivet. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenhet att meddela till- fälliga förbud. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.2. Bestämmelsen genomför delvis artiklarna 8.1 d och 8.3 i direktivet. Paragrafen reglerar tillsynsmyndighetens befogenhet att besluta om förbud mot export eller utförsel av en vara som är särskilt farlig. Para- grafen har sin motsvarighet i 6 a § i den nuvarande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.3. För den närmare motiveringen hänvisas till detta avsnitt, liksom till förarbetena till den lagändring genom vilken en bestämmelse om exportförbud fördes in i produktsäker- hetslagen (prop. 1990/91:91). Paragrafen genomför artikel 13.3 i direktivet, som dock bara reglerar exportförbud efter beslut av kommissionen. I paragrafen anges vem som kan och bör vara adressat för ett föreläggande eller ett förbud enligt lagen. Bestämmelserna motsvarar i huvudsak 6 och 6 a §§, 7 § första stycket, 8 § första stycket, 9 § första stycket samt 12 § första och tredje styckena i den nu gällande lagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Frågan om vilken närings- idkare som ett åläggande skall riktas mot diskuterades också under förarbetena till den nuvarande lagen (prop. 1988/89:23 s. 106 ff.). Paragrafen genomför artikel 8.4 i direktivet. möjlighet att adressera ett föreläggande eller förbud i enlighet med vad som är lämpligt följer av den allmänna befogenheten enligt 27 § att meddela sådana beslut. Den föreslagna bestämmelsen ger dock en viss vägledning vid de bedömningar som tillsynsmyndigheterna ställs inför när en vara har tillhandahållits i flera led. Direktivets utgångspunkt är att det i första hand är tillverkaren som skall vara adressat för förelägganden och förbud enligt lagen. Som Kemi- kalieinspektionen påpekat är det emellertid mycket vanligt att en tillsynsmyndighet inte kan identifiera en ansvarig tillverkare i . I en sådan situation är det inte sällan lämpligt att i stället rikta åtgärderna mot den distributör som fört in varan på svenska marknaden. Även en återförsäljare kan bli föremål för åtgärder av myndigheten, om någon näringsidkare i tidigare säljled inte står att finna. I mycket ovanliga fall kan det i sista hand bli aktuellt med åtgärder mot andra än tillverkare och distributörer. Den föreslagna bestämmelsen ger goda möjligheter att med beaktande av proportionalitetsprincipen rikta åtgärderna i enlighet med vad som är ändamålsenligt och lämpligt. Det ligger i sakens natur att åtgärder enligt lagen får störst genomslag om de riktas mot tillverkaren eller den distributör som har fört in varan på den svenska marknaden.