prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Försäkringsbolaget kan alltså normalt inte åberopa reglerna om bolaget t.ex. har fått nödvändig information om ett försäkringsfall men av någon annan än den försäkrade. Avseende får inte fästas vid hur någon annan än den ersättningsberättigade har handlat. Har en försäkrad t.ex. försummat att i enlighet med villkoren inkomma med viss nödvändig utredning till försäkringsbolaget, skall detta alltså inte drabba andra försäkrade. Vid ansvarsförsäkring får försäkringsbolaget inte sätta ned ersättningen på grund av försummelse från den försäkrades sida. I detta fall får bolaget i stället enligt andra meningen återkräva ett skäligt belopp av denne, vilket kan motsvara den nedsättning som skulle ha skett i fall det varit fråga om en annan typ av försäkring. Bedömningen i nedsättningsfrågan skall ske på ett nyanserat sätt, varvid samtliga omständigheter får beaktas. Nedsättning skall göras efter vad som är skäligt med hänsyn till dessa omständigheter. att hänsyn kan tas bl.a. till graden av försummelse hos den ersättnings- berättigade och försäkringsbolagets ökade kostnader på grund av att villkoren inte följts. Också rimligheten i ett åsidosatt försäkringsvillkor Vid bara ringa oaktsamhet får ersättningen inte sättas ned, i överensstäm- melse med vad som gäller vid åtskilliga andra fall av åsidosatt biför- pliktelse (jfr 4 kap. 9 § första stycket 1). Ett exempel är att försäkrings- tagaren har dröjt med att anmäla försäkringsfallet . 3 § Om den försäkrade eller någon annan som begär ersättning av försäkringsbolaget efter ett försäkringsfall uppsåtligen eller av grov vårdslöshet oriktigt har uppgett eller förtigit eller dolt något av betydelse för bedömningen av rätten till ersättning från försäkringen, kan den ersättning som annars skulle ha betalats till honom sättas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. (Jfr 8 kap. 3 § promemorian och SkFL.) Paragrafen handlar om att försäkringsersättningen i vissa fall kan sättas ned som en följd av vad som förekommit efter ett försäkringsfall. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 4 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.2. Paragrafen motsvarar 34 § KFL. Innebörden av bestämmelsen är att ersättning som någon i och för sig har rätt till på grund av ett försäkringsfall kan sättas ned på grund av att personen i fråga med uppsåt eller av grov vårdslöshet har lämnat oriktiga uppgifter som har betydelse för bedömningen av rätten till ersättning från försäkringen. Detsamma gäller förtigande eller döljande av något som har betydelse för bedömningen av rätten till ersättning. Nedsättningen skall ske efter vad som är skäligt. De oriktiga uppgifterna, förtigandet eller hemlighållandet kan gälla t.ex. huruvida viss egendom har förstörts, skadats eller stulits. Det kan också gälla den skadade eller förlorade egendomens beskaffenhet eller värde. Till döljande av en omständighet får räknas undertryckande av bevismedel och obehörig påverkan på vittnen eller andra upplysningspersoner. Nedsättning kan komma i fråga då grunden för nedsättning uppmärksammas innan försäkringsersättningen betalas ut. Försäkringsbolaget kan också göra gällande felaktiga uppgifter som upptäcks senare och får då helt eller delvis återkräva det belopp som har betalats ut. Här kan det få viss betydelse för skälighetsprövningen hur som förflutit efter skaderegleringen. Nedsättningsreglerna är tillämpliga då de oriktiga uppgifterna osv. kunnat leda till att försäkringsbolaget fått betala en ersättning som över huvud taget inte skulle ha utgetts. Det är dock också möjligt att tillämpa dem om uppgifterna har eller skulle ha medfört en större ersättning än den riktiga eller om den försäkrade eller en skadelidande tredje man som med stöd av 9 kap. 7 § om direktkrav vänder sig till försäkringsbolaget försöker att lura till sig ett belopp som rätteligen skall tillfalla någon annan. Ett exempel är att den försäkrade uppger att han ensam äger den försäkrade egendomen med vetskap om att det finns ytterligare en ägare. De felaktiga uppgifterna etc. kan också tänkas avse att gynna inte den försäkrade själv utan någon annan, t.ex. om han i samband med sin egen skadeanmälan lämnar oriktiga uppgifter för att hjälpa också en annan försäkrad till ersättning. Om den personen uppbär ersättning med insikt om förhållandet, kan också dennes ersättning komma att sättas ned. De oriktiga uppgifterna skall ha lämnats uppsåtligen eller av grov vårdslöshet för att nedsättning skall komma i fråga. Om den försäkrade har förfarit uppsåtligen, utgör förfarandet typiskt sett försäkringsbedrägeri eller försök till sådant. Paragrafen är emellertid tillämplig även om det inte är fråga om något brottsligt förfarande. Det ligger i sakens natur att en mildare bedömning är motiverad när den som begär ersättning inte har handlat uppsåtligen. Över huvud taget torde det sällan bli fråga om nedsättning på grund av grov vårdslöshet i andra fall än när det mesta talar för att den ersättningsberättigade har varit medveten om oriktigheten i lämnade uppgifter men tillräcklig bevisning inte kan anses föreligga om uppsåt. Nedsättning kan komma i fråga bara vid skuld hos den som begär ersättning. Om någon annan, t.ex. försäkringstagaren, utan att själv ha rätt till försäkringsersättning, lämnar felaktiga uppgifter till försäkringsbolaget, kan det alltså inte bli fråga om att sätta ned försäkringsersättningen. Om den berättigade är omyndig, är det emellertid i regel förmyndarens agerande som är av betydelse. Det kan dock ibland vara oskäligt att låta detta gå ut över den omyndige. Frågan om nedsättning skall avgöras efter vad som är skäligt i det enskilda fallet, och hänsyn skall då tas till samtliga omständigheter, såväl graden av skuld som hur stora belopp det har rört sig om. Det blir alltså fråga om nedsättning främst då de oriktiga uppgifterna eller förtigandet verkligen medfört ersättning som rätteligen inte borde ha utgått. I så fall skall naturligtvis detta ersättningsbelopp återgå något som gäller oberoende av paragrafen men dessutom bör ytterligare nedsättning ske av det belopp som den försäkrade annars skulle ha haft rätt till. Bestämmelsen bör tillämpas strängare om den försäkrade har använt mera utstuderade metoder för att lura försäkringsbolaget. Då är det tänkbart att den försäkrade går miste om hela ersättningen, medan annars det kan vara rimligt med en mindre nedsättning. Viss hänsyn bör också tas till hur stort belopp som den försäkrade försökt att få ut genom sina felaktiga uppgifter. Också om uppgifterna bara har inneburit en risk att försäkringsbolaget skulle få betala ut för hög ersättning, kan det vara motiverat med en nedsättning. Det kan tänkas förekomma att en mäklare med fullmakt eller annat ombud utan den försäkrades inblandning har lämnat oriktiga uppgifter till försäkringsbolaget i samband med skaderegleringen. På motsvarande sätt som i andra sammanhang går sådana försummelser i princip ut över den försäkrade. Det kan dock vara orimligt att sätta ned ersättningen till en godtroende konsument. För att nedsättning skall vara skälig i ett sådant fall torde det normalt krävas att den försäkrade själv gjort sig skyldig 2003/04:150 7 kap. åtminstone till betydande vårdslöshet. I den mån den försäkrade går miste om ersättning på grund av ombudets uppsåtliga eller vårdslösa förfarande, har han normalt möjlighet att vända sig mot denne med krav Paragrafen är inte tillämplig då det är fråga om att felaktiga uppgifter som har lämnats redan då försäkringen tecknades upprepas i samband Den nedsättning som då kan komma i fråga behandlas i 4 kap. Det kan anmärkas att, när den försäkrade på grund av bedrägliga uppgifter vållat försäkringsbolaget särskilda kostnader i ärendet, han kan bli ersättningsskyldig också enligt allmänna skadeståndsregler (se rätts- fallet NJA 1994 s. 709). Preskription av rätt till försäkringsersättning 4 § Den som vill göra anspråk på försäkringsersättning måste väcka talan mot försäkringsbolaget efter att ha fått kännedom om att anspråket kunde göras gällande och i varje fall från det att anspråket tidigast kunde göras gällande. Annars går rätten till ersättning förlorad. Om anspråk har framställts till försäkringsbolaget , är fristen enligt första meningen alltid från det att bolaget har förklarat att det har tagit slutlig ställning till anspråket. (Jfr 8 kap. 4 § promemorian och SkFL.) Paragrafen handlar om vad som måste göras av den som har anspråk på försäkringsersättning för att hans fordran inte skall bli föremål för preskription, dvs. förlora sin verkan. Den har vid personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 5 §. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 20 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.3. Paragrafen motsvarar i sak 39 § KFL. Paragrafen förutsätter att det är fråga om ett krav på sådan ersättning som grundas direkt på ett försäkringsavtal, alltså försäkringsersättning. Om någon framställer ett anspråk på skadestånd mot ett försäkringsbolag, t.ex. på grund av att detta inte utan uppskov har vidtagit de åtgärder som behövs för att reglera försäkringsfallet, eller inte har handlagt ärendet tillräckligt skyndsamt (jfr 1 §), är bestämmelsen inte tillämplig. På ett sådant krav skall i stället preskriptionslagen (1981:130) tillämpas. Paragrafen tar inte heller sikte inom vilken den ersättningsberättigade har att anmäla försäkringsfall till försäkringsbolaget. Beträffande denna skyldighet gäller särskilda regler i villkoren. Följderna av en försenad anmälan till försäkringsbolaget behandlas i 2 §. Av första meningen framgår hur ett preskriptionsavbrott kan åstadkommas, nämligen genom att den som vill göra anspråk på försäkringsersättning väcker talan mot försäkringsbolaget. Med att väcka talan avses i första hand att den som vill ha ersättning ansöker om stämning eller om betalningsföreläggande mot försäkringsbolaget. Uttrycket inbegriper också att en fordran på ersättning ur en båtförsäkring kommer under behandling av dispaschör, att en fordran bevakas i försäkringsbolagets konkurs, liksom att saken hänskjuts till skiljeman. Utan att det framgår av lagtexten gäller att ett preskriptionsavbrott sker om försäkringsbolaget erkänner kravet på ersättning, vilket kan ske genom ett muntligt eller skriftligt besked till den som begär ersättning men också konkludent genom att viss ersättning betalas ut. Krav utom rätta eller anmälan till eller till någon av försäkringsbran- schens nämnder är däremot inte tillräckligt för att bryta preskriptionen. Det är en skillnad mot vad som gäller enligt preskriptionslagen. Huvudregeln är att talan skall väckas från det att den som begär ersättning har fått kännedom om att anspråket kunde göras Kravet på kännedom innebär att han skall ha fått ett objektivt sett någorlunda säkert underlag i fråga om alla de faktiska förhållanden som grundar rätten till ersättning. Oavsett om och när den som vill ha ersättning fick kännedom om att ett anspråk kunde göras gällande, måste talan emellertid väckas innan det har gått från det att anspråket tidigast kunde göras gällande. Av andra meningen framgår att ett anspråk mot försäkringsbolaget preskriberas om inte talan väcks mot bolaget inom de angivna fristerna. Sedan preskription inträtt kan en tidigare ersättningsberättigad inte längre få försäkringsbolaget förpliktat att betala något försäkringsbelopp. Syftet med bestämmelsen i tredje meningen är att hindra rättsförlust när skadan väl har anmälts till försäkringsbolaget men ärendet regleras först sedan treårs- eller tioårsfristen har gått ut eller . Den som begär ersättning kan givetvis hålla sig till den frist han har enligt första meningen, om denna löper ut senare än sexmånadersfristen enligt förevarande mening. I övrigt hänvisas till kommentaren till 16 kap. 5 §. Risken för vissa meddelanden 5 § Gör försäkringstagaren sannolikt att en uppsägning från försäkringsbolagets sida eller ett meddelande som avses i 3 kap. 8 § eller 7 kap. 6 § andra stycket har försenats eller inte kommit fram på grund av omständigheter som han inte har kunnat råda över, får uppsägningen eller meddelandet verkan tidigast efter den dag då uppsägningen eller meddelandet kom fram. En uppsägning på grund av dröjsmål med premien får dock verkan senast efter den dag då försäkringsbolaget avsände den. (Jfr 8 kap. 5 § promemorian och SkFL.) Paragrafen ger besked om vem som står risken, den s.k. postrisken, för att vissa sådana meddelanden som försäkringsbolaget enligt lagen har att tillställa försäkringstagaren försenas eller inte alls kommer fram. Bestämmelsen tar sikte på dels rena uppsägningar, dels ändring av försäkringsvillkoren i visst fall. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 6 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.4. Bestämmelsen överensstämmer i viss mån med 15 § andra stycket och 25 § första stycket KFL. Uppsägning från försäkringsbolagets sida kan förekomma enligt 3 kap. 3 § andra stycket och 7 § samt 5 kap. 2 §. I 3 kap. 8 § regleras försäkringsbolagets rätt att ändra försäkringsvillkoren . Enligt 6 § andra stycket i förevarande kapitel skall talan om bl.a. rätt till försäkring väckas efter det att försäkringsbolaget avsänt med- delande om sitt besked att vägra försäkring. I samtliga fall krävs skrift- Paragrafen innebär att risken för att ett meddelande av detta slag för- senas eller inte alls kommer fram ligger på försäkringsbolaget, om händelsen beror av omständigheter som försäkringstagaren inte har kunnat råda över t.ex. när meddelandet har kommit bort i posten eller lämnats till fel adressat som inte genast skickar det vidare. orsaken är att försäkringstagaren har flyttat och inte anmält den nya adressen till försäkringsbolaget, får han däremot typiskt sett själv få stå Att försäkringstagaren är bortrest och därför inte får uppsägningen faller inte alls under bestämmelsen. Det fordras att försäkringstagaren gör sannolikt dels att meddelandet har försenats eller inte kommit fram, dels att detta beror på andra omständigheter än sådana som han har kunnat råda över. påstående att han inte har mottagit meddelandet är inte tillräckligt (jfr rättsfallet NJA 1973 s. 8). Gör försäkringstagaren detta sannolikt, får meddelandet verkan tidigast en vecka efter den dag då det kom fram till honom. 5 kap. 2 § får dock verkan senast efter den dag då försäk- ringsbolaget avsände den. Tvist om rätten att teckna eller behålla en försäkring 6 § Har ett försäkringsbolag i strid mot 3 kap. 1 eller 3 § vägrat någon att teckna eller förnya en försäkring, skall domstol på yrkande av denne förklara att han har rätt att teckna eller förnya försäkringen. Talan om förklaring enligt första stycket skall väckas från det att försäkringsbolaget till sökanden har avsänt meddelande om sitt beslut, uppgift om skälen för detta och upplysning om vad sökanden skall göra för att få beslutet prövat. Väcks inte talan , är rätten att föra talan förlorad. Domstolen får bestämma att försäkringstiden skall räknas från den tidpunkt som skulle ha gällt om försäkringsbolaget hade bifallit ansökan. (Jfr 8 kap. 6 § promemorian och SkFL.) Paragrafen reglerar vad som gäller när en konsument har vägrats försäkringsskydd och därför vill föra talan mot försäkringsbolaget i denna fråga. Den har vid personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 7 §. Vid företagsförsäkring har den ingen motsvarighet, eftersom det där inte finns någon kontraheringsplikt. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.5. Paragrafen motsvarar 41 § KFL. I fråga om förutsättningarna för en talan av det slag som behandlas i paragrafen hänvisas till 3 kap. 1 och 3 §§. Ett försäkringsbolag som inte vill förnya försäkringen, måste iaktta en uppsägningstid på en månad (3 kap. 3 § andra stycket). I och för sig är försäkringsbolaget inte skyldigt att i uppsägningen ange skälen för denna utan kan göra detta . I det fallet räknas dock fristen i andra stycket i förevarande paragraf först från den senare tidpunkten. börjar fristen löpa redan när försäkringsbolaget avsänder meddelandet. 2003/04:150 Som ett visst skydd för sökanden har fristen satts . I övrigt hänvisas till motiven till motsvarande bestämmelser KFL (prop. 1979/80:9 s. 167 f.). 7 § Har ett försäkringsbolag sagt upp en försäkring i strid mot denna lag eller mot försäkringsavtalet, skall domstol på yrkande av försäkringstagaren förklara att uppsägningen är ogiltig. Talan om förklaring enligt första stycket skall väckas från det att försäkringsbolaget till försäkringstagaren har avsänt uppsägningen, uppgift om skälen för denna och upplysning om vad försäkringstagaren skall göra för att få beslutet prövat. Talan behöver dock aldrig väckas före den tidpunkt när uppsägningen skulle få verkan. Väcks inte talan , är rätten att föra talan förlorad. (Jfr 8 kap. 7 § promemorian och SkFL.) Paragrafen reglerar vad som gäller när försäkringsbolaget har beslutat att säga upp försäkringen och försäkringstagaren därför vill föra talan mot försäkringsbolaget i denna fråga. Den har vid personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 8 §. Vid företagsförsäkring har den ingen motsvarighet; där gäller alltså inga särskilda regler om väckande av talan. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.5. Paragrafen motsvarar i sak 42 § KFL. För att bestämmelserna i andra stycket om att talan måste väckas skall bli tillämpliga måste de formella reglerna kring uppsägningen ha iakttagits. Exempelvis måste försäkringsbolaget vid premiedröjsmål ha erinrat försäkringstagaren om möjligheten att undgå uppsägning genom att betala premien . Om försäkringsbolaget har åsidosatt dessa regler, finns det över huvud taget inte någon korrekt uppsägning. Fristen räknas från det att uppsägningen har avsänts med uppgift om skälen för uppsägningen och upplysning om vad försäkringstagaren skall göra för att få beslutet prövat av domstol. Bestämmelsen i andra stycket sista meningen innebär att en uppsägning från försäkringsbolagets sida gäller om försäkringstagaren underlåter att begära domstolsprövning av försäkringsbolagets beslut inom föreskriven tid. Detta innebär att försäkringsbolaget i princip inte kan förpliktas utge någon försäkringsersättning med anledning av en händelse som inträffar efter det att uppsägningen fått verkan. Huruvida det funnits skäl för uppsägningen saknar i det fallet betydelse. I övrigt hänvisas till motsvarande bestämmelser KFL (1979/80:9 s. 168). 8 § Domstolen kan på yrkande meddela förklaring som avses i 6 eller 7 § att gälla för tiden intill dess att det föreligger ett avgörande som har vunnit laga kraft. En sådan förklaring får inte meddelas utan att försäkringsbolaget har beretts tillfälle att yttra sig över yrkandet. (Jfr 8 kap. 8 § promemorian och SkFL.) Paragrafen reglerar domstolens möjlighet att meddela interimistiskt beslut i en fråga enligt 6 eller 7 §. Den har vid personförsäkring sin mot- svarighet i 16 kap. 9 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.5. grafen motsvarar i sak 43 § KFL. Innan domstolen fattar ett interimistiskt beslut enligt denna bestämmelse kan det vara ändamålsenligt att den håller sammanträde för muntlig för- beredelse i målet, även om inget hindrar att frågan avgörs på hand- Även om domstolen vid den slutliga prövningen av målet skulle ogilla försäkringstagarens talan, kan den inte häva det interimistiska beslutet för förfluten tid. Syftet med det beslutet är ju att garantera försäkrings- tagaren skydd mot skador målet är anhängigt vid Försäkringstagaren är i enlighet med detta skyldig att betala premie för den tid som försäkringsbolaget stått ansvar enligt det interi- 9 § Försäkringsbolaget inträder i den försäkrades rätt till skadestånd med anled- ning av skadan, i den mån denna omfattas av försäkringen och har ersatts av (Jfr 8 kap. 9 § promemorian och 8 kap. 9 § SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, anger i vad mån försäkringsbolaget har rätt att rikta återkrav mot den som har orsakat en skada som har ersatts av bolaget. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. 10 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvis- ningen i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.6. har viss motsvarighet i 25 § FAL. Enligt paragrafen har ett försäkringsbolag som betalat ut ersättning för att täcka den skada som dess försäkringstagare har drabbats av rätt att kräva tillbaka det utbetalade beloppet av den som är ansvarig för skadan enligt Skadan skall omfattas av försäkringen och ha ersatts För att ett återkrav skall vara möjligt krävs inte att skadan har orsakats med uppsåt eller av grov oaktsamhet. ning av återkravsrätten kan dock följa av den s.k. regressöverenskom- melsen mellan försäkringsbolagen. En personförsäkring som ingår i en konsumentförsäkring 10 § Om en personförsäkring ingår som del i en konsumentförsäkring, tillämpas 16 kap. i stället för detta kapitel i fråga om personförsäkringen. (Paragrafen saknar motsvarighet i promemorian och SkFL.) Paragrafen innebär att vid bl.a. skadereglering och i fråga om regressrätt man skall tillämpa personförsäkringsreglerna i personförsäkringsdelen. Skillnaden är obetydlig; bestämmelserna i 16 kap. 2 § saknar dock motsvarighet i 7 kap., och viss begränsning av regressrätten gäller enligt 16 kap. 10 §. 2003/04:150 7 kap. I kapitlet har samlats bestämmelser som bara reglerar den individuella företagsförsäkringen, dvs. sådan skadeförsäkring som avser näringsverksamhet, offentlig verksamhet eller i övrigt inte är konsumentförsäkring (se om definitionerna i 1 kap. 4 §). Bestämmelserna reglerar i allt väsentligt sådana förhållanden som för konsumentförsäkringens del behandlas i 27 kap. I flera av dem hänvisas också till de kapitlen. Kapitlet innehåller 21 paragrafer. I 13 §§ behandlas försäkringsbolagens information till kunderna och i 47 §§ ansvarstidens inträde, parternas rätt att säga upp försäkringen , försäkringsbolagets rätt att ändra försäkringen och situationen vid försäkringsbolagets konkurs m.m. I 8 13 §§ behandlas frågor som har med försäkringstagarens s.k. biförpliktelser att göra. Till det avsnittet hör också bestämmelserna om identifikation (14 §), om undantag från begränsningar av försäkringsbolagets ansvar vid brott mot biförpliktelserna (15 §) och om reklamation från försäkringsbolagets sida när det vill göra gällande en ansvarsbegränsning samt verkan av omfattningsbestämmelser (16 §). Vidare finns bestämmelser om premien i 17 § och om försäkringsersättningen i 18 §. Kapitlet avslutas med bestämmelser om skaderegleringen m.m. i 19 och 20 §§ och om situationen när ett personförsäkringsmoment ingår i företagsförsäkringen (21 §). 1 § Det som sägs i 2 kap. 17 §§ om information tillämpas också vid företagsförsäkring, om det inte kan antas att kunden saknar behov av informationen. (Jfr 2 kap. 1 § promemorian och 2 kap. 1 § SkFL.) Paragrafen reglerar försäkringsbolagens informationsplikt vid företagsförsäkring. Den hänvisar till de paragrafer som anger vilken information som skall lämnas vid konsumentförsäkring. Av bestämmelsen framgår att försäkringsbolagen i vissa fall skall lämna en näringsidkare som är eller står i begrepp att bli försäkringstagare information i samma utsträckning och på samma sätt som vid konsumentförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Hänvisningen innebär att information om sådana förhållanden som nämns i 2 kap. 2 § skall lämnas innan ett försäkringsavtal ingås. Vidare skall efterköpsinformation av det slag som anges i 2 kap. 4 § lämnas efter att ett avtal har träffats. Sådan information som anges i 2 kap. 5 § skall också lämnas och vid förnyelse, och information enligt 2 kap. 6 § skall lämnas vid villkorsändring. Den information som enligt 2 kap. 7 § skall lämnas vid skaderegleringen i vissa fall när det råder tvist mellan parterna eller finns en risk för preskription skall också lämnas vid företagsförsäkring.