prop · GS0313 · 2004-10-20 00:00:00 — Lagen anger visserligen inte någon särskild tidsfrist för ett sådant medde- lande, men av allmänna avtalsrättsliga principer om klargörandeplikt och andra skyldigheter att vara lojal i ett avtalsförhållande följer ändå att konsumenten inte kan vänta orimligt länge med sin hävningsförklaring. I klarhetens intresse bör även här risken för att meddelandet försenas, förvanskas eller inte kommer fram uttryckligen regleras i lagen. Varken det allmänna direktivet eller hemförsäljningsdirektivet behandlar frågan närmare och kan därmed inte heller sägas förhindra en sådan ordning. 7.4Hemförsäljningsavtal om finansiella tjänster och finansiella instrument Regeringens förslag: Hemförsäljningsavtal om försäkring skall inte längre vara undantagna från lagen. Vid hemförsäljningsavtal om liv- försäkring skall ångerfristen liksom vid distansavtal om livförsäk- ring vara och räknas från den dag då konsumenten får kännedom om att försäkringsavtalet kommit till stånd. (Se 4 kap. 1 § andra stycket, 5 § och 6 § första stycket.) Promemorians förslag: I promemorian föreslås inte någon särregle- ring av ångerfristen vid hemförsäljningsavtal om livförsäkring. I övrigt stämmer promemorians förslag överens med regeringens (se promemo- rian s. 129 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna godtar promemorians förslag eller lämnar det utan någon invändning. Försäkringsför- bund anser dock att försäkring även bör hållas utanför regler- na om hemförsäljning. Skälen för regeringens förslag: Genomförandet av det nya direktivet aktualiserar frågan vad som bör gälla för hemförsäljningsavtal om finan- siella tjänster och överlåtelse av finansiella instrument. gäller enligt 4 § 2 och 3 distansavtalslagen att lagen inte omfattar hem- försäljningsavtal om finansiella instrument eller om försäkring. Undantaget för hemförsäljningsavtal om försäkring infördes i samband med de ändringar hemförsäljningslag som skedde med anledning av anslutning till EES. I förarbetena hänvisades huvudsakligen till motsvarande undantag i hemförsäljningsdirektivet (artikel 3.2.d) och till att det finns andra regler som verkar för att försäk- ringsbolagens anskaffning av ansökningar om försäkring sker i enlighet med god försäkringssed. Det tillades att det inte heller framkommit att det fanns några egentliga missförhållanden inom området (se prop. 1991/92:167 s. 19). Distansavtalslagen gör alltså skillnad mellan försäkringsavtal och andra finansiella tjänster, såsom exempelvis krediter eller kontoavtal, vilka omfattas av lagen. Det är svårt att se några bärande skäl för att vid- makthålla denna skillnad i behandling av olika finansiella tjänster. Tvärt- om kan det för försäkringsområdet finnas ett väl så starkt behov av kon- sumentskydd vid hemförsäljning som vid distansavtal. Upphävandet av den s.k. skälighetsprincipen har också inneburit en viss avreglering av försäkringsbolagens försäljningsverksamhet (se prop. 1998/99:87). En- bart den omständigheten att det inte synes förekomma några egent- liga missförhållanden inom området är inte tillräckligt skäl att behålla det nuvarande undantaget för försäkringsavtal. Härtill kommer att det vore olyckligt om införandet av ett konsumentskydd vid distansavtal om finansiella tjänster, som området för hemförsäljning av försäk- ringar är oreglerat, skulle leda till en situation där allt fler försäkringar såldes vid hembesök i konsumentens bostad. Regeringen anser alltså att hemförsäljningsavtal om försäkring inte längre bör vara undantagna från lagen. Detta innebär att det vid all hem- försäljning av finansiella tjänster kommer att gälla samma för konsumen- ten förmånliga regler som vid hemförsäljning av andra tjänster. Hemför- säljningsdirektivet medger inte att det införs regler om ersättnings- skyldighet för det försäkringsskydd som kan ha tillhandahållits under ångerfristen. Några särskilda avräkningsregler (jfr 3 kap. 11 §) kommer alltså inte att gälla. Inte heller medger hemförsäljningsdirektivet att det införs undantag för försäkringar eller andra finansiella tjänster där priset beror på svängningar på finansmarknaden, vilket annars skulle kunna vara aktuellt för vissa fondanknutna livförsäkringar. Den närings- idkare som vill utnyttja försäljningsformen utan att riskera att konsumen- ten kan tillgodogöra sig någon del av tjänsten gratis under ångerfristen kan emellertid alltid vänta med att påbörja fullgörandet intill dess ånger- fristen har löpt ut. I sammanhanget bör dock nämnas att enligt förslaget Prop. 2004/05:13 till ny försäkringsavtalslag måste ett försäkringsbolag tydligt informera om sådana förbehåll angående försäkringstidens början (se förslagets 2 kap. 24 §§). Som anmärker bör ångerfristen vid hem- försäljningsavtal om livförsäkring beräknas på samma sätt som vid distansavtal om livförsäkring. Bestämmelsen bör alltså utformas så att konsumenten ges rätt att frånträda avtalet från den dag då han får kännedom om att försäkringsavtalet kommit till stånd, vilket ansluter till motsvarande regel i det andra livförsäkringsdirektivet och den föreslagna nya lydelsen av 97 a § försäkringsavtalslagen. När det gäller avtal om överlåtelse av finansiella instrument, såsom exempelvis aktier eller fondandelar, finns det däremot starka ändamåls- skäl som talar emot förekomsten av en ångerrätt, både vid distansavtal och vid hemförsäljningsavtal. Dessa skäl, som närmare har utvecklats ovan i avsnitt 5.5.3, sammanhänger med att priset beror på svängningar på finansmarknaden som näringsidkaren inte kan påverka, varför en ångerrätt skulle erbjuda en möjlighet för konsumenten att spekulera på näringsidkarens bekostnad. Det finns inte heller någon anledning att ge informationsbestämmelserna ett vidare tillämpningsområde än det som gäller för reglerna om ångerrätt. Sammantaget leder detta till slutsatsen att hemförsäljningsavtal om överlåtelse av finansiella instrument alltjämt bör vara undantagna från lagens tillämpningsområde. Distansavtal och hemförsäljningsavtal om Regeringens förslag: En arrangör av ett fritidsevenemang utomhus skall skriftligen kunna avtala med konsumenten att någon återbetal- ningsskyldighet i fråga om erlagd betalning för biljetter eller anmäl- ningsavgifter inte skall finnas, om fritidsaktiviteten måste ställas in på grund av vädret och inte kan flyttas till ett annat tillfälle. (Se 2 kap. 17 § tredje stycket och 4 kap. 11 § tredje stycket.) Promemorians förslag stämmer överens med regeringens, utom så till vida att avtalsmöjligheten enligt promemorians förslag även omfattar betalning för biljetter eller anmälningsavgifter som ännu inte har erlagts (se departementspromemorian Distansavtalslagen och fritidsevenemang, Ds 2001:1). Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. riges advokatsamfund, , Riks- idrottsförbund och tillstyrker förslaget. tingsrätt och anser dock att avtalsmöjligheten bör begränsas till att gälla återbetalning för redan erlagda biljetter eller Därjämte anser att möjligheten till friskrivning bör vara underkastad ett krav på att denna klart framgår Hovrätten för Nedre , Allmänna reklama- tionsnämnden, , vid Uppsa- la universitet, Konsumentråd och Konsumentvägledarnas före- ning avstyrker förslaget och anför att den föreslagna regeln i alltför liten utsträckning beaktar konsumentens intressen, särskilt som konsumenten i motsats till arrangören i allmänhet saknar möjlighet att försäkra sig mot följderna av ett inställt evenemang. och framhåller att den föreslagna regleringen motverkar den nordiska rättslikheten på området. Skälen för regeringens förslag Regleringen i distansavtalslagen och i det allmänna direktivet Enligt 21 § första stycket distansavtalslagen skall näringsidkaren fullgöra sin prestation inom skälig tid. Om parterna inte har avtalat annat, skall prestationen fullgöras senast från den dag då konsumenten gjorde sin beställning. Om näringsidkaren inte kan fullgöra sin prestation och detta inte beror på konsumenten eller något förhållande på hans eller hennes sida, har konsumenten rätt att häva distansavtalet eller hem- försäljningsavtalet. Näringsidkaren skall informera konsumenten om detta. Häver konsumenten avtalet, skall näringsidkaren betala tillbaka vad konsumenten har betalat. Detta skall ske , dock senast från den dag då näringsidkaren tog emot konsumentens medde- lande om att avtalet hävs (21 § andra och tredje styckena distansavtalsla- gen). Bestämmelserna genomför artikel 7.1 och 7.2 i det allmänna direk- tivet. Distansavtalslagen innehåller inte någon motsvarighet till det allmänna direktivets undantagsregel för fritidsevenemang som äger rum utomhus. Enligt direktivets bestämmelse kan näringsidkaren vid distansavtal om deltagande i sådana arrangemang i undantagsfall förbehålla sig rätt att under särskilda omständigheter inte återbetala de belopp som konsumen- ten har erlagt (se artikel 3.2 andra ledet andra meningen). Direktivets undantagsregel omfattar inte bara idrottsevenemang utan även fritidsevenemang av annat slag, t.ex. rockkonserter och teaterföre- ställningar. Däremot är undantaget strikt begränsat till utomhusevene- mang. Det är alltså inte tillämpligt på evenemang som skall äga rum inomhus. Undantaget omfattar således inte alla slags situationer som näringsidkaren inte har kontroll över utan är avsett just för de fall där ett evenemang inte kan genomföras på grund av omständigheter som är hän- förliga till väder och vind. Undantaget gäller alltså inte när ett evene- mang måste ställas in till följd av omständigheter som inte har med väd- ret att göra, såsom när en artist drabbats av plötslig sjukdom eller liknan- de. Ett annat exempel på en situation som inte omfattas är att en planerad seriematch i fotboll måste flyttas på grund av att något av lagen den dagen skall spela internationell cupfotboll eller på grund av att några av spelarna då skall spela med landslaget. Vid genomförandet av det allmänna direktivet anfördes att undantaget tillkommit bl.a. för att tillåta arrangören av Wimbledontennisen och vissa andra sportevenemang att förbehålla sig rätten att inte betala tillbaka biljettkostnaden för tävlingsdagar som helt eller delvis hade regnat bort. Regeringen gjorde då bedömningen att det inte framstod som tillräckligt motiverat att införa ett sådant undantag i distansavtalslagen, som det betonades att bedömningen av vilka lösningar som var lämpli- gast ibland var osäkra. Det förutsågs ett behov av att tidigt göra en utvär- dering av lagen (se prop. 1999/2000:89 s. 21 och 61). Undantag från återbetalningsskyldigheten införs vid distansavtal om fritidsevenemang I en skrift ingiven till framhöll att arrangörerna av och andra liknande evenemang förmod- ligen ingår de flesta avtal om deltagande dvs. tar emot anmälningar och därtill kopplade anmälningsavgifter på så sätt att avtalet blir att anse som ett distansavtal. Förbundet anmärkte vidare att arrangemang av det här slaget ofta kräver betydande insatser även i de fall det visar sig att det inte kan genomföras och att arrangören skulle drabbas hårt om han vore skyldig att betala tillbaka anmälningsavgifterna till de personer som anmält sig på distans. Dessutom skulle en sådan skyldighet ge upphov till omfattande administrationskostnader för arrangören. Ett distansavtal om köp av biljetter till ett idrotts- eller annat fritids- evenemang omfattas av distansavtalslagen. Även ett distansavtal om del- tagande i en idrottstävling lär i de flesta fall omfattas av tillämpningsom- rådet för lagen, även om det emellanåt kan vara vanskligt att avgöra om avtalet bör betraktas som ett avtal om köp eller tjänst eller som en kombi- nation av dessa avtalstyper. Endast om deltagaren är professionell utöva- re av sporten och därför att anse som näringsidkare, faller avtalet utanför tillämpningsområdet. Ett införande av undantagsregeln skulle innebära att väljer en lösning som inget av de övriga nordiska länderna har valt. Detta talar i någon mån emot att införa undantaget. Men det bör ändå inte hindra att regeln införs, om den är tillräckligt sakligt motiverad. Det finns en risk för att den nuvarande regleringen i distansavtalslagen kan ge oönskade konsekvenser, t.ex. när kostnaderna för ett inställt eve- nemang är betydande som arrangören är skyldig att betala till- baka merparten av intäkterna för biljetter eller anmälningsavgifter. Att gardera sig genom att teckna en försäkring som täcker de fall där evene- manget måste ställas in på grund av vädret är sällan någon utväg för arrangören. Enligt uppgift finns det inget svenskt försäk- ringsbolag som är berett att tillhandahålla denna typ av försäkring. Och även om det via mäklare går att finna försäkringslösningar på utländska marknader, blir detta i regel alltför kostsamt. I praktiken står därför fler- talet arrangörer av musikfestivaler, idrottstävlingar och liknande utom- husevenemang utan försäkringsskydd, eftersom de gör bedömningen att de ekonomiska marginalerna för arrangemanget inte tillåter en sådan kostnad. Ett annat problem med den nuvarande ordningen är att en del särskilt utsatta arrangörer kanske väljer att inte alls ingå avtal på distans eller i vart fall tar ut ett högre pris för anmälningar eller biljettköp på distans. Detta kan få den olyckliga konsekvensen att det i praktiken blir svårare för många att få tillgång till biljetter eller att på annat sätt delta i arrange- . Det är dock inte möjligt att dra några säkra slutsatser i detta hänseende, inte minst som det i allmänhet finns stora fördelar för arrangören med ett system för anmälningar eller biljettköp på distans. Vidare bör man beakta att utanför distansavtalslagens tillämpningsom- råde kan parterna avtala bort den annars gällande återbetalningsskyldig- heten. När en konsument köper en biljett till en fotbollsmatch på arrangö- rens biljettförsäljningsställe, kan arrangören alltså avtala med konsumen- ten att någon återbetalningsskyldighet inte skall finnas, om matchen måste ställas in till följd av bl.a. väder och vind. Till följd av distansav- talslagen saknas denna avtalsmöjlighet när avtalet ingås på distans. Det är dock svårt att se att det på detta område finns några bärande kon- sumentskyddsskäl för att ha en annorlunda ordning enbart av den anled- ningen att avtalet ingås på distans. Direktivets bestämmelser om närings- idkarens fullgörelse är motiverade just av att man velat undvika alltför långa leveranstider vid handel via postorder eller över Internet. Men några sådana skäl kan knappast anföras när det gäller en arrangörs fullgö- relse av ett avtal om idrottsevenemang eller liknande som är avsett att äga rum en viss specifik dag. Härtill kommer naturligtvis att det kan förefalla mindre tilltalande att det beträffande samma inställda fritidsevenemang skall finnas en rätt till ekonomisk kompensation för vissa konsumenter de som förvärvat biljett eller anmält sitt deltagande på distans men inte för andra. De skäl som har anförts för att införa en avtalsmöjlighet gör sig som mest gällande vid evenemang där det finns ett tydligt ideellt folk- rörelseinslag på arrangörssidan. Vid denna typ av evenemang är det prak- tiska behovet av en undantagsmöjlighet ofta påtagligt, inte minst som försäkring i dessa fall sällan är en framkomlig väg. Relationen mellan parterna skiljer sig också från andra mera utpräglat kommersiella konsu- mentförhållanden och behovet av det extra konsumentskyddet enligt distansavtalslagen kan ofta vara mindre. Att inskränka undantaget till dessa fall låter sig dock svårligen göras. Det torde vara i det närmaste omöjligt att ange vilken nivå av folkrörelseinslag som skall krävas för att avtalsmöjligheten skall stå till buds. En sådan reglering skulle ofrånkom- ligen leda till gränsdragningssvårigheter. Tilläggas kan dock att arran- görer av rent kommersiella fritidsevenemang, såsom flertalet rockkon- serter och andra utomhusevenemang med betalda artister, ju agerar på en konkurrensutsatt marknad där det normalt inte finns några ideella, personliga eller sociala band mellan arrangören och publiken. Dessa arrangörer kan därför av konkurrensskäl förväntas vara tämligen försikti- ga med att utnyttja avtalsmöjligheten. Att det i lagen införs en avtalsmöjlighet innebär naturligtvis inte heller att avtalsvillkoret alltid blir gällande. I vissa fall kan ett avtalsvillkor om befrielse från återbetalningsskyldighet jämkas eller lämnas utan avseende med tillämpning av 36 § avtalslagen, ibland kompletterad med 11 § lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. En omständighet som då kan beaktas är t.ex. om arrangören gjort en större vinst på det inställda evene- manget än han skulle ha gjort om detta hade genomförts. Med hänvisning till det anförda gör regeringen bedömningen att det bör införas en undantagsregel som motsvarar direktivets. Bestämmelsen bör dock utformas så att det uttryckligen framgår att avtalsmöjligheten är begränsad till att gälla återbetalning av det som konsumenten redan har erlagt för biljetter, anmälningsavgifter eller liknande. anmärkt bör det vidare krävas att friskrivningen stått verkligen klar för konsumenten. En överenskommelse av nu aktuellt slag Prop. 2004/05:13 bör därför ha skriftlig form för att vara giltig. Det kan naturligtvis sägas att regeln får ett tämligen kasuistiskt inne- håll och att förutsättningarna för dess tillämpning är så snävt utformade att den kanske sällan kommer till användning. Regeringen anser emeller- tid angeläget att direktivets möjligheter till undantag i detta avseende utnyttjas. Det finns dock skäl att noga följa utvecklingen på detta område, och regeringen avser att särskilt återkomma till frågan vid en kommande utvärdering. Ett motsvarande undantag vid hemförsäljningsavtal? Lagens bestämmelser om distansavtal och hemförsäljningsavtal bör vara så lika varandra som möjligt, om det inte finns några sakliga skäl däremot. Hemförsäljningsdirektivet, som är ett minimidirektiv, innehåller inga bestämmelser om näringsidkarens fullgörelse av ingångna hemför- säljningsavtal. Det finns därför inga hinder mot att införa en motsvarande undantagsregel även vid hemförsäljningsavtal. Det ter sig inte heller motiverat att behandla dessa avtal annorlunda. Ett motsvarande undantag bör därför införas även i den nya lagens 4 kap. 8Ändringar i konsumentköplagen och konsu- menttjänstlagen Regeringens förslag: Preskriptionstiden i konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen för att reklamera fel på en vara eller hos en tjänst skall förlängas till . (Se 23 § tredje stycket konsumentköp- lagen och 17 § första stycket konsumenttjänstlagen.) Utredningens förslag: I betänkandet föreslås att preskriptionstiden förlängs till . I övrigt stämmer utredningens förslag överens med regeringens (se betänkandet s. 33 f.). Remissinstanserna: Flertalet av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar det utan invändningar. Hovrätten för , , , Konsu- mentvägledarnas förening och menar alla att det finns ett behov av en förlängning av preskriptionstiden. anser för sin del att preskriptionstiden bör förlängas till , bl.a. då detta skulle minska betydelsen av huruvida vissa avtal rörande fasta saker, t.ex. arbeten på en uppvärmningsanläggning, betecknas som ett avtal om köp eller ett avtal om tjänst. I en särskild framställning till Justi- tiedepartementet i denna fråga (Ju2000/696/L2) påtalar verket att det är orimligt att konsumenten får bära ansvaret för fel i varan som visar sig först efter det att den tvååriga preskriptionstiden har löpt ut och att detta motverkar en önskvärd produktutveckling. tion avstyrker förslaget och invänder att de allra flesta fel visar sig inom , varför den nuvarande tvåårsfristen inte innebär något hinder för konsumenter att göra gällande fel. och Sveri- ges ifrågasätter också nyttan av en förlängd preskrip- tionstid och anför att det är svårt för köparen att visa att felet förelåg redan vid avlämnandet av varan. Sveri- ges framhåller vidare att säljaren även kan göra invändningar om att köparen borde ha reklamerat tidigare och att en för- längd preskriptionstid därför kan komma att invagga köparna i en falsk trygghet av att tid alltid finns för reklamation och möjlighet till rättelse. En liknande kritik framförs även av (se Ju2004/8432/L2). Flera remissinstanser, bl.a. , , och Radio- och Hemelektro- nikhandelns menar att en längre preskriptionstid kommer att medföra fler och mer svårhanterliga tvister om felets ursprung, vilket ökar kostnaderna för båda parter genom större krav på dokumentation och utredning. ifrågasätter vidare om en alltför generöst tilltagen preskriptionstid kommer att få det genomslag som eftersträvas. På grund därav och med hänsyn till processekonomiska överväganden menar nämnden att en preskriptionstid vore att föredra. Enligt nämnden kan man utgå från att under den tiden kommer de flesta fall av ursprungliga fel att täckas in. Även Hovrätten för , och förordar en preskriptionstid . Skälen för regeringens förslag Konsumentens skyldighet att reklamera ett fel Om en köpare vill göra gällande påföljder på grund av fel i en vara, skall han reklamera till säljaren inom skälig tid efter det att han märkt eller borde ha märkt felet. Meddelande som lämnas efter det att köparen märkt felet skall alltid anses ha lämnats i rätt tid (23 § första stycket konsumentköplagen). Reklamerar köparen inte från det att han har tagit emot varan, förlorar han emellertid rätten att åberopa felet, om inte annat följer av en garanti eller liknande utfästelse (23 § tredje stycket konsumentköplagen). Lagens bestämmelse om pre- skriptionstid vid reklamation utgör en s.k. köplagspreskription, vilket betyder att köparen avskärs från möjligheten att göra gällande felpåfölj- der när felet uppdagas först efter utgången av preskriptionstiden. Om köparen upptäckt felet endast före utgången av tvåårsfristen, kan han alltså inte vänta med reklamationen eller den som enligt omständigheterna kan anses skälig, när detta medför att två- årsfristen passeras (se prop. 2001/02:134 s. 58 f.). I vissa kvalificerade situationer får dock köparen åberopa att varan är felaktig oberoende av om de nu nämnda bestämmelserna om reklamation har iakttagits eller inte. Så är fallet om säljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder eller om felet är av viss kvalificerad art såsom när varan har sålts i strid mot ett förbud som främst är avsett att förhindra ohälsa eller olycksfall eller när den är så bristfällig att dess användning medför påtaglig fara för liv eller hälsa (se 18 och 24 §§ konsumentköplagen). I dessa fall är köparens anspråk endast underkastat den allmänna tioårspre- Det har dock förutsatts att ett alltför långt dröjsmål med att åberopa felet kan medföra att köparen förlorar sin rätt på grund av passi- vitet (prop. 1989/90:89 s. 116). Bestämmelserna i 17 § konsumenttjänstlagen om reklamationsskyldig- het och om preskription av rätten att åberopa fel hos en tjänst har i prin- cip samma innebörd som de i konsumentköplagen. I fråga om arbeten på mark eller på byggnader eller andra anläggningar på mark eller i vatten eller på andra fasta saker gäller dock i stället en tioårig preskriptionsfrist. Såväl den tvååriga som den tioåriga preskriptionstiden beräknas från det att uppdraget avslutades. Båda lagarnas reglering är tvingande till konsumentens förmån. När- ingsidkaren kan alltså inte med för konsumenten bindande verkan före- skriva kortare reklamationstider än som följer av lagen. Enligt artikel 5.1 i EG-direktivet (1999/44/EG) om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier (konsumentköpsdirektivet) får medlemsstaterna i sina nationella rättsord- ningar inte begränsa den tid inom vilken konsumenten vid fel i en vara kan göra sina rättigheter gällande till mindre än från leveransen. Genomförandet av konsumentköpsdirektivet ansågs inte böra föranleda någon ändring i konsumentköplagens reglering av preskriptionstiden vid reklamation av fel i vara (se prop. 2001/02:134 s. 57 f.).