prop · GS0345 · 2004-11-16 00:00:00 — Även för att avgöra frågan om tillämpningsområdet för 35 kap. 4 § bör utvidgas till att omfatta ytterligare brott beskrivna i rambeslutets artikel 2 finns det enligt regeringens uppfattning anledning att hämta ledning från de straffskalor som knutits till de brott som aktua- liseras, dvs. köp av sexuell handling av barn, utnyttjande av barn för sex- uell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, koppleri och grovt koppleri. Vid en jämförelse av straffskalorna avseende ovan angivna brott kan konstateras att brottet grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och koppleribrottets respektive straffskala är betydligt strängare än brotten köp av sexuell handling av barn respektive utnyttjande av barn för sexu- ell posering. Straffskalan för grovt utnyttjande av barn för sexuell pose- ring är fängelse lägst och högst , för koppleri fängelse i högst och för grovt koppleri fängelse i lägst två och högst . För brotten köp av sexuella handlingar av barn och utnyttjande av barn för sexuell posering är straffskalan böter eller fängelse i högst . Som tidigare anförts anser regeringen att brott med böter i straffskalan inte anses som så allvarliga att de bör omfattas av bestämmelsen om för- längd preskriptionstid. Med en sådan avgränsning som den ovan angivna bör även rambeslutets åtagande anses väl tillgodosett. Mot den tidigare angivna bakgrunden framstår det därför som lämpligt att, utöver de brott som omfattas av tillämpningsområdet för 35 kap. 4 § , även låta grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, koppleri och grovt koppleri omfattas. I likhet med övriga uppräknade brott i 35 kap. 4 § föreslår regeringen att preskriptionsbestämmel- Prop. 2004/05:45 sen skall bli tillämplig redan på försöksstadiet för dessa brott. pekar på att borttagande av kravet på dubbel straffbar- het i förening med ändrad preskriptionstid när det gäller koppleri kan leda till tillämpningssvårigheter i fråga om huruvida ett koppleribrott kan anses ha riktats mot någon. Regeringen instämmer i att koppleribrottet har en något annan karaktär än övriga angivna sexualbrott mot barn ef- tersom koppleribrottet inte bara är ett brott mot person utan även ett brott mot allmänna intressen. Detta innebär att det i vissa fall därför kan vara oklart om någon målsägande finns och därmed när brottet preskriberas. Enligt regeringens bedömning bör problemen emellertid inte överdrivas. I de fall brottet inneburit ett främjande eller ekonomiskt utnyttjande av att ett barn har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning enligt para- grafens första stycke torde brottet i det stora flertalet fall vara att bedöma som brott mot person. Om emellertid andra stycket i koppleribestämmel- sen aktualiseras torde i flertalet fall brottet vara riktat mot allmänna in- tressen och någon målsägande således inte aktualiseras. har föreslagit att även barnpornografibrottet skall om- fattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen. Sexualbrottskommit- tén har emellertid inte övervägt frågan, varför beredningsunderlag saknas för ställningstagande i frågan. I 35 kap. 4 § i dess lydelse omfattas även brotten sexuellt um- gänge med avkomling respektive sexuellt umgänge med syskon i 6 kap. 6 § . Kommittén har föreslagit att straffbestämmelsen inte skall omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen om sexual- brott mot barn. Kommitténs skäl härför är att kommittén av systematiska skäl har föreslagit att straffbestämmelsen flyttas till 7 kap. om brott mot familj. Som framgår av avsnitt 10 föreslår dock inte reger- ingen att bestämmelsen flyttas till 7 kap. . Brottet sexuellt umgänge med avkomling avser endast avkomling som är . Brottet sexuellt umgänge med syskon kan i princip endast aktualiseras när bägge syskon är fyllda. Sistnämnda brott har ett maximistraff på fängelse och bör enligt regeringens mening inte betraktas som ett brott av så allvarlig art att förlängd preskriptionstid är motiverad. Till detta kommer att straffansvar kan utkrävas av båda syskonen. Mot bak- grund av det anförda finns enligt regeringens bedömning inte skäl för att dessa brott bör omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen be- träffande sexualbrott mot barn. Med de ändringar av straffbestämmelserna om sexualbrott i 6 kap. som föreslås bör således följande brott, när det begåtts mot en person som inte fyllt , omfattas av bestämmelsen i 35 kap. 4 § om förlängd preskriptionstid våldtäkt, grov våldtäkt, sexu- ellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroen- deställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, koppleri och grovt koppleri. Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som 16.1Kravet på dubbel straffbarhet vid brott som begåtts utomlands tas bort i vissa fall Regeringens förslag: Det skall inte längre krävas dubbel straffbarhet för att i kunna döma för allvarliga i utlandet begångna sexual- brott mot barn . De brott som avses är brott enligt 6 kap. 1 6 §§, 8 § tredje stycket och 12 § eller försök till sådana brott om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . När det gäller dessa brott skall svensk domstol inte heller vara bunden av vil- ket straff som är föreskrivet på gärningsorten. Kommitténs förslag överensstämmer i stor utsträckning med reger- ingens förslag. Kommittén har dock föreslagit att undantaget bör regleras i 2 kap. 3 § . Vidare bör, enligt kommitténs förslag, undanta- get omfatta även brottet sexuell exploatering av ungdom i den del som avser köp av sexuella handlingar samt människohandel för sexuella än- damål och försök därtill. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig, däribland , , i , i , , och tillstyrker eller har inte någon erinran mot kommitténs förslag. Kvinnofronten anser att kravet på dubbel straffbarhet bör tas bort när det gäller alla sexualbrott mot barn. Ett par remissinstanser, Hovrätten över och och Riksåklagaren, ifrågasätter om straffvärdet för alla de brott som omfattas av förslaget är sådant att det finns skäl att frångå kravet på dubbel straffbarhet. Hovrät- ten över och anser att undantaget från kravet på dubbel straffbarhet bör tas in i 2 § i stället för i 3 § i 2 kap. . Juridis- ka fakulteten vid framför tvekan om huruvida förslaget är förenligt med folkrätten och anser att i vart fall Internationella straff- rättsutredningens arbete bör avvaktas. anser att frågan bör utredas ytterligare innan någon ändring görs. pekar på att borttagande av kravet på dubbel straffbarhet i förening med ändrad pre- skriptionstid när det gäller koppleri kan leda till tillämpningssvårigheter i fråga om huruvida ett koppleribrott kan anses ha riktats mot någon. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: ECPAT , och Brottsoffer- myndigheten anser att även brottet sexuellt utnyttjande av barn i 6 kap. 8 § första stycket i promemorians förslag bör undantas från kravet på dubbel straffbarhet. anser att även brotten sexuellt ofredande i 6 kap. 7 § första stycket i dess nuvarande lydelse liksom brottet människohandel för sexuella ändamål bör undantas från kravet på dubbel straffbarhet. Bakgrund: Frågan om svensk domstols behörighet regleras i huvud- sak i 2 kap. . Av bestämmelserna i 2 kap. 1 § framgår att svenska domstolar alltid har domsrätt över brott som är be- I 2 kap. 4 § stadgas att brott skall anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, där brottet fullbordades eller, vid försök, där det avsedda brottet skulle ha fullbordats. Därutöver ger regelverket svenska domstolar en formellt sett mycket vidsträckt be- hörighet att döma också över brott som har begåtts utomlands (extraterri- toriell lagstiftning). Behörigheten att döma över utomlands begångna brott är i vissa avseenden underkastad begränsingar i form av exempelvis krav på åtalsförordnande av regeringen eller den regeringen bemyndigat härtill för att åtal skall få väckas. En annan begränsning är att s.k. dubbel straffbarhet skall föreligga. Med det menas att gärningen skall vara straffbar såväl i som i det land där den begicks. Bestämmelserna i 2 kap. 2 § reglerar brott som har begåtts utom riket av vissa personkategorier. Enligt 2 kap. 2 § första stycket om- fattar svensk domsrätt i princip alla av svenska medborgare begångna brott. Med svensk medborgare jämställs utlänning med hemvist i Av paragrafens första stycke framgår också att den svenska behörigheten även kan sträcka sig till brott som begåtts utom riket av andra utlänning- ar, exempelvis utlänning som efter brottet har blivit svensk medborgare eller utlänning som vistas i , om brottet i sistnämnda fall renderar fängelse . I 2 kap. 2 § andra stycket återfinns vissa särskilda begränsningsregler för de fall som första stycket tar sikte på. Där föreskrivs ett krav på s.k. dubbel straffbarhet. För brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat föreskrivs ett krav på att brottet, enligt svensk rätt, kan leda till annan påföljd än böter för att svensk domsrätt skall föreligga. För samtliga fall som regleras i paragrafen gäller att domstolen enligt 2 kap. 2 § tredje stycket inte får döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. Bestämmelsen om krav på dubbel straffbarhet som huvudregel även för svenska medborgare infördes och föranleddes bl.a. av att hade tillträtt den Europeiska konventionen 1970 om brottmålsdoms internationella rätts- verkningar. Den ordning som gällde före reformen byggde på utgångs- punkten att svenska medborgare borde följa svensk lag även vid utlands- vistelser. Enligt artikel 35 i den nämnda konventionen får åtal inte väckas på nytt för gärning vilken redan prövats av konventionsstat. Det gäller även om den tilltalade frikänts på grund av att hans eller hennes gärning inte utgjort brott enligt den statens lag. Mot denna bakgrund ansågs det orimligt om en person i en sådan situation skulle kunna åtalas i endast av det skäl att hans eller hennes gärning ännu inte hade prövats i den andra staten. Som skäl för att krav på dubbel straffbarhet skall finnas brukar anföras att det står i överensstämmelse med den folkrättsliga non- interventionsprincipen; dvs. att stater inte skall lägga sig i varandras inre angelägenheter. Tillskyndare av principen brukar också ifrågasätta om det står i överensstämmelse med den straffrättsliga legalitetsprincipen att bestraffa en gärning som är straffri enligt lagen på gärningsorten. Enligt svensk rätt skall dubbel straffbarhet föreligga in concreto, dvs. det fordras att den konkreta gärningen som sådan är straffbar i den stat där den begås. Det räcker således inte med att gärningen i fråga hör till en viss typ av gärning som är kriminaliserad också i den stat där den be- gås. lagstiftningsärende uttalas att även gärningsortens pre- skriptionsregler måste beaktas samt att den utländska lagen är av rele- vans så som den ser ut ända fram till domen (prop. 1972:98 s. 100 ff.). Utgångspunkten är att det är den utländska lagen sådan den ser ut då åtal väcks som är intressant. Skulle det vara mer gynnsamt för den tilltalade skall dock den svenska domstolen beakta även lagen vid gärningstillfället eller innan slutlig dom meddelas. I 2 kap. 3 § finns ytterligare regler som ger svenska dom- stolar behörighet att döma över brott som har begåtts utomlands. Något krav på dubbel straffbarhet uppställs inte för dessa fall. Däremot gäller generellt ett krav på åtalsförordnande. Enligt 2 kap. 3 § 6 är svensk dom- stol behörig att döma över vissa angivna brottstyper oavsett var brottet är begånget och oavsett av vem. Bestämmelsen är ett uttryck för den s.k. universalitetsprincipen. Enligt 2 kap. 3 § 7 är svensk domstol också be- hörig att döma för andra särskilt allvarliga brott. Bestämmelsen stadgar att svensk behörighet föreligger, oavsett anknytning till , om det lindrigaste straff som i svensk lag är stadgat för brottet är fängelse eller däröver. Bestämmelsen tillkom i samband med införan- det av den i 2 § ovannämnda regeln om dubbel straffbarhet som förut- sättning för svensk domsrätt (prop. Motivet bakom införandet av denna punkt torde närmast ha varit att undandröja risken för att av- saknaden av svensk jurisdiktion skulle kunna framstå som stötande i ett enskilt fall. Av sexualbrotten är det endast brotten grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn som har ett lägsta straff som är så högt att det inte krävs att gärningen är straffbar där den begicks. I specialstraffrätten görs vidare vissa undantag från kravet på dubbel straffbarhet. Ett uttryckligt sådant görs t.ex. i lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor. Efter en lagändring stadgas att den som begått brott en- ligt lagen döms vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § brottsbal- ken inte är tillämplig. Undantaget från kravet på dubbel straffbarhet mo- tiverades främst med ingreppets grymhet och att lagen annars skulle kunna kringgås (prop. 1998/99:70 s. 6). Även andra lagar såsom lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall m.m. innehåller bestämmelser om undantag från kravet på dub- bel straffbarhet. Skälen för regeringens förslag: Kommittén föreslår att kravet på dubbel straffbarhet bör tas bort beträffande ett flertal sexualbrott mot barn. Kommittén gör bedömningen att det är på området kommersiell sexuell exploatering av barn som ett slopande eller en begränsning av kravet på dubbel straffbarhet har störst betydelse. I betänkandet pekas i det sammanhanget på att eventuella skillnader beträffande vilka hand- lingar som är kriminaliserade inte i praktiken utgör det primära proble- met vid lagföringen. Det främsta hindret är i stället svårigheter att få fram uppgifter om vilken lagstiftning som gäller på gärningsorten. Kommittén menar att ett slopande av kravet på dubbel straffbarhet skulle kunna med- föra en ökad effektivitet i lagföringshänseende. När det gäller frågan om vilken åldersgräns som bör gälla för undanta- get från kravet på dubbel straffbarhet framhålls i betänkandet att ålders- gränsen för brottsoffret bör anpassas till bestämmel- ser, dvs. Kommittén föreslår också att undantaget från dubbel straffbarhet bör omfatta även försök till brott i den utsträckning brotten är straffbara på försöksstadiet. Det finns inte i något internationellt instrument någon absolut förplik- telse att slopa kravet på dubbel straffbarhet såvitt avser sexualbrott mot barn. krav på internationellt samarbete för att genom- föra rättigheterna i konventionen skulle emellertid kunna hävdas innebä- ra att det uppställs krav på att varje stat har effektiva medel för att lagföra enskilda medborgare som kränker barns rättigheter utomlands. Oavsett vilka förpliktelser för som kan utläsas ur olika interna- instrument visar dessa dock att det råder en internationell samsyn när det gäller det förkastliga i och allvarliga med sexuellt utnyttjande av barn, och att en extraterritoriell lagstiftning således fyller en viktig funk- tion i kampen mot sådan brottslighet. Det bör också understrykas att Sve- rige i olika sammanhang aktivt har agerat för och fört fram en sådan ståndpunkt. Vuxnas sexuella övergrepp som begås utomlands mot barn vid den s.k. barnsexturismen utgör allvarliga kränkningar av barns grundläggande rättigheter och mänskliga värdighet. Det kan inte anses vara en tillfreds- ställande ordning att sådana handlingar som bedöms som allvarliga sexu- albrott mot barn enligt svensk lag kan begås av t.ex. svenska medborgare som besöker andra länder där förfarandet inte är straffbelagt. De allvarli- ga sexualbrott som bör undantas från kravet är så allmänt kända att svenskar utomlands bör förutsättas kunna anpassa sitt beteende efter de aktuella straffbestämmelserna. Utifrån dessa principiella ställningstaganden kan regeringen konstatera att goda skäl talar för ett slopande i vissa fall av kravet på dubbel straff- barhet när det gäller utomlands begångna allvarliga sexualbrott mot barn. En lämplig avgränsning för tillämpning av den nya regleringen är att barnet som brottet begåtts mot skall vara under och att regeln skall vara tillämplig på försök till sådana brott där straffansvar för försöksbrott är föreskrivet. När det gäller vilka brottstyper den föreslagna undantagsregeln skall träffa menar regeringen, också i likhet med kommittén, att den grundläg- gande inställningen bör vara att olika brott med likartat straffvärde bör behandlas på ett likartat sätt i lagstiftningen. I betänkandet konstateras att undantagsregeln inte bör omfatta brott med böter i straffskalan. Vad gäller de brott som anges i 6 kap. har kommittén fö- reslagit att slopandet av kravet på dubbel straffbarhet skall gälla brotten våldtäkt mot barn, sexuellt övergrepp mot barn samt, för personer som inte har fyllt , våldtäkt, sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande, grovt sexuellt utnyttjande, sexuell exploatering av ungdom som består i att gärningsmannen genomför en sexuell handling med den underårige och att denne har företagit handlingen mot ersättning, koppleri, grovt kopple- ri samt försök till sådana brott. För regeringen framstår räckvidden hos den föreslagna undantagsre- geln i allt väsentligt som väl avvägd. Med utgångspunkt från att undan- tagsregeln inte bör vara tillämplig på brott med böter i straffskalan fram- står det dock som mindre lämpligt att låta bestämmelsen träffa brottet köp av sexuell handling av barn respektive brottet utnyttjande av barn för sexuell posering enligt 8 § första och andra styckena. Regeringen föreslår därför att för sådan brottslighet skall kravet på dubbel straffbarhet allt- jämt gälla. Sammanfattningsvis menar regeringen att undantaget bör gäl- la regeringens förslag till 6 kap. 16 §§, 8 § tredje stycket och 12 § våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våldtäkt mot barn, grov våld- täkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering samt koppleri och grovt koppleri eller försök till sådana brott. Enligt kan borttagande av kravet på dubbel straffbarhet i förening med ändrad preskriptionstid när det gäller koppleri leda till tillämpningssvårigheter i fråga om huruvida ett koppleribrott kan anses ha riktats mot någon. Koppleribrottet har en något annan karaktär än öv- riga angivna sexualbrott mot barn eftersom koppleribrottet inte bara är ett brott mot person utan även ett brott mot allmänna intressen. Detta inne- bär att det i vissa fall därför kan vara oklart om någon målsägande finns och därmed huruvida dubbel straffbarhet är ett krav eller inte för svensk domsrätt. Enligt regeringens bedömning bör problemen emellertid inte överdrivas. I de fall brottet inneburit ett främjande eller ekonomiskt ut- nyttjande av att ett barn har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersätt- ning torde brottet i flertalet fall vara att bedöma som brott mot person. Om emellertid andra stycket i koppleribestämmelsen aktualiseras torde i flertalet fall brottet vara riktat mot allmänna intressen och någon målsä- gande således inte finnas. Vad gäller frågan om var den föreslagna undantagsregeln lämpligen bör införas kan olika överväganden göras. Kommittén har föreslagit att undantagsregeln bör införas i 2 kap. 3 § . Med den systema- tik som präglar 2 kap. kan det emellertid framstå som att avsikten med en sådan lösning är att göra de angivna brotten till s.k. universella brott över vilka svensk domstol kan döma oavsett anknytning till . Att göra brotten universella tycks inte ha varit kommitténs avsikt och framstår enligt regeringens mening också som alltför långtgå- ende. vid har ifrågasatt om kom- mitténs förslag är förenligt med folkrätten eftersom ett borttagande av kravet på dubbel straffbarhet kan sägas inkräkta på den suveränitet över sitt eget territorium som staten där gärningen begås har. En placering av undantagsregeln i 2 § i stället för, som kommittén förslagit, i 3 § innebär dock att brottet måste ha någon sorts anknytning till för att svensk domsrätt skall anses föreligga. I likhet med Hovrätten över och anser regeringen därför att den nu föreslagna undantagsre- geln bör föras in i 2 kap. 2 § . Det bör i sammanhanget påpekas att Internationella straffrättsutred- ningen i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) presenterat förslag till bl.a. en ny lydelse av 2 kap. . Betänkandet har remitterats och bereds inom Justitiede- partementet. I samband med beredningen av det förslaget är det lämpligt att överväga var den föreslagna undantagsregeln bör placeras och hur denna regel skall förhålla sig till den övriga regleringen i 2 kap. . Av 2 kap. 2 § tredje stycket följer att när kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt, får inte påföljd ådömas som är att anse som strängare än det svåraste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. Bestämmelsen i tredje stycket har nära samband med kra- vet på dubbel straffbarhet i andra stycket. bör därför ovan nämnda sexualbrott mot barn undantas även från kravet i Prop. 2004/05:45 tredje stycket. När det gäller kommitténs förslag att det inte skall gälla något krav på dubbel straffbarhet i fråga om svensk domstols behörighet att döma över utomlands begångna fall av människohandel för sexuella ändamål gör regeringen följande överväganden. Det ovannämnda betänkandet Interna- brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) innehåller förslag om bl.a. ett slopande av kravet på dubbel straffbarhet för människohan- del för sexuella ändamål samt försök, förberedelse eller stämpling till eller underlåtenhet att avslöja sådant brott. Bestämmelsen i 4 kap. 1 a § om människohandel har emellertid ändrats efter utredning- arnas förslag. Ändringen trädde i kraft (prop. 2003/04:111, bet. 2003/04:JuU20, rskr. 2003/04:232). Bestämmelsen har utvidgats till att omfatta människohandel som inte är gränsöverskridande samt människohandel som syftar till andra former av utnyttjande, t.ex. tvångsarbete och handel med organ. För att kunna ta ställning till huruvi- da kravet på dubbel straffbarhet bör avskaffas när det gäller människo- handelsbrottet i den nu gällande lydelsen måste ett beredningsunderlag först inhämtas. Regeringen har för avsikt att tillsätta en särskild utredare som skall följa upp tillämpningen av människohandelsbrottet och bl.a. analysera och överväga möjligheten att utmönstra kravet på otillbörliga medel ur bestämmelsen. I det sammanhanget kan också frå- gan om avskaffande av kravet på dubbel straffbarhet komma att övervä- gas. Regeringen kommer därför att återkomma till i denna frå- ga i senare sammanhang. Som ovan anges finns i lagen med förbud mot könsstympning av kvin- nor en särskild bestämmelse om att den som har begått brott enligt lagen döms vid svensk domstol även om 2 kap. 2 eller 3 § inte är tillämplig. I samband med att bestämmelsen infördes anförde regeringen att frågan om en placering av undantagsregeln i 2 kap. bör göras i samband med behandlingen av betän- kande (prop. 1998/99:70 s. 7). Det ovannämnda betänkandet Internatio- nella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) innehåller förslag om bl.a. införande av motsvarande undantagsregel i 2 kap. . Betänkandet innehåller emellertid också förslag till en helt ny lydelse av 2 kap. . Regeringen anser därför att frågan om införande i av undantaget från dubbel straffbarhet när det gäller brott mot lagen med förbud mot könsstympning av kvinnor bör behandlas till- sammans med övriga förslag i betänkandet. Även i denna fråga har reger- ingen således för avsikt att återkomma till i senare samman- hang.