prop · GR03161 · 2004-06-02 00:00:00 — En lagstiftning som begränsar möjligheten att kommersiellt använda varumärken kan däremot komma i konflikt med bestämmelsen om användningstvång i 25 a § varumärkeslagen (1960:644). Angivna be- stämmelse innebär att det ställs krav på att innehavaren av ett registrerat varumärke skall göra verkligt bruk av märket för att undgå risken att registreringen hävs. Kravet på verkligt bruk innebär inte att varumärket oundgängligen måste användas vid marknadsföring av visst slag. Det krävs således inte att märket skall förekomma i t.ex. annonser för de varor eller tjänster som registreringen avser. Marknadsföring genom pas- sivt saluhållande av varan är tillräckligt för att kravet skall vara uppfyllt. Den inskränkning i rätten att använda ett varumärke som regeringen nu föreslår går inte så långt att det skulle uppstå några problem i förhållande till bestämmelsen om användningstvång. Den näringsidkare som använder ett varumärke som är registrerat för alkoholdrycker och för alkoholhaltiga lättdrycker kan uppfylla kravet på verkligt bruk genom att använda märket som benämning på lättdrycken i andra sammanhang än i kommersiella annonser i nu aktuella medier. En begränsning i rätten att använda ett registrerat varumärke torde inte kunna sträckas längre än att det fortfarande finns utrymme för inne- havaren av ett varumärke att göra verkligt bruk av märket, t.ex. genom användning av märket vid passivt saluhållande av varan. Varumärkesrättsligt skydd kan emellertid också erhållas genom inarbetning av ett varukännetecken. För att ett varukännetecken skall anses inarbetat fordras att kännetecknet i inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig är känt som beteckning för de varor eller tjänster som tillhandahålls under kännetecknet. Den faktiska användningen har således betydelse också när det gäller skyddet för inarbetade varukännetecken. Enligt regeringens förslag kan varumärkes- rättsligt skydd för inarbetade varukännetecken upprätthållas inte minst genom möjligheten till passivt saluhållande av varan. Förslaget torde således inte i någon större utsträckning försvåra möjligheterna att upprätthålla skyddet för ett varukännetecken som är inarbetat. Regeringen vill i sammanhanget erinra om att varumärkeslagen inte ger någon ovillkorlig rätt att använda ett registrerat eller inarbetat kännetecken. Den ensamrätt som ges i och med registreringen eller inarbetningen är endast ett skydd mot att någon annan använder ett med varukännetecknet förväxlingsbart kännetecken. I förarbetena till varu- märkeslagen sägs att en registrering endast är befogad i den omfattning Prop. 2003/04:161 märket faktiskt begagnas. Detta innebär emellertid inte att en rätt att använda varumärket efter registrering avsågs. Som syften bakom införandet av användningstvånget angavs i stället att det behövdes för att motverka sådana obefogade registreringar (registrering av s.k. defensiv- märken) som lett till att varumärkesregistret var överfullt, och för att motverka att näringsidkare i rent affärssyfte registrerade märken i om- fattande skala utan att använda dem med syftet att sälja rättigheterna mot dryg ersättning (se prop. 1960:167, s. 148 f). Sammanfattningsvis anser regeringen sålunda att en lagstiftning enligt förslaget inte kommer i konflikt med varumärkesrättsliga regler. Det är inte möjligt att vidta åtgärder beträffande en annons i en utländsk tidning som i vart fall i första hand är avsedd för spridning i utlandet även om exemplar av tidningen skulle förekomma i . Vikten av folkhälsan väger dock enligt regeringens bedömning tyngre än strikt konkurrensneutrala hänsyn och utländska tidningar förekommer inte heller i någon större utsträckning i landet. De förekommer i vart fall inte i så stor utsträckning att det kan anses oskäligt att ålägga svenska tidningar och tidskrifter restriktioner som inte gäller för utländska. Något EG-rättsligt hinder för en regel som gynnar utländska tidningar föreligger inte. Inte heller kan det enligt regeringens bedömning anses oskäligt ur konkurrenshänsyn att bedömningen av om en kommersiell annons vid marknadsföring till en konsument är särskilt måttfull eller inte kan grunda sig på tidningens eller tidskriftens huvudsakliga innehåll eller den särskilt skyddsvärda grupp till vilken den riktar sig. Även om det rör sig om ett relativt stort antal olika tidningar och tidskrifter konkurrerar de huvudsakligen inom sin egen grupp, och där gäller samma regler för dem alla. Beträffande tillverkare och leverantörer är de föreslagna reglerna konkurrensneutrala och hindrar inte någon från att marknadsföra sina varor på ett vederhäftigt sätt och därigenom fästa konsumenternas upp- märksamhet på dem. Att marknadsföringen kan ske på ett effektivt, informativt och sakligt sätt som ger konsumenterna en reell möjlighet att uppmärksamma den garanterar att nya aktörer har goda möjligheter att med marknadsföringen som medel ta sig in på marknaden. Reglerna utgör därför inte något otillbörligt konkurrenshämmande hinder. Förslaget avseende indirekt reklam reducerar också den möjliga kon- kurrensfördel svenska bryggerier kunnat ha av att genom reklam för alkoholhaltiga lättdrycker, t.ex. lättöl, indirekt göra reklam för alkohol- drycker. Denna möjlighet har varit EG-rättsligt tveksam eftersom lättöl är en huvudsakligen svensk produkt och svenska tillverkare därigenom haft en konkurrensfördel gentemot tillverkare från andra medlemsstater. Vid en samlad bedömning av vikten av att skydda folkhälsan genom att införa restriktioner avseende marknadsföring till konsumenter av alkoholdrycker, vikten av varors och tjänsters fria rörlighet samt skäliga konkurrenshänsyn är regeringens bedömning att de nu framlagda förslagen, även med beaktande av de restriktioner som redan finns beträffande alkoholreklam, är väl avvägda, proportionerliga i EG-rättslig mening, tillåtna enligt om de mänskliga rättig- heterna, förenliga med grundlagarna, uppfyller de krav som kan ställas på bl.a. konkurrensneutralitet och ger ett gott skydd åt folkhälsan. 5.4.7Behov av utredning om behörig tillsynsmyndighet och rättslig instans Regeringens bedömning: Det bör utredas om behov finns av förändringar med avseende på behörig tillsynsmyndighet och rättslig instans för bedömning av marknadsföringen av bl.a. alkoholhaltiga drycker. bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Kammarrätten i , Länsrätten i , , , , , i , , , och städer, och kommuner, , , Blåbands- rörelsen och Landsråd för alkohol- och narkotikaupplysning tillstyrker eller har inget att erinra mot förslaget. anför, liksom flera andra remissinstanser, att det krävs en central myndighet. i anför att tillsynen över alkoholreklamen på serveringsställena bör åvila kommunerna. anför att det är naturligt med ett sammanhållet system där ingår och anför vikten av att behörig instans har stort marknadsrättsligt kunnande. Skälen för regeringens bedömning: Alkohollagen (1994:1738) är en social skyddslagstiftning som syftar till att begränsa alkohol- konsumtionen och att därigenom minska missbruk och motverka alkoholskador. Marknadsföringslagens (1995:450) huvudsyfte är däremot att skydda bl.a. konsumenter mot marknadsföring som av andra orsaker, t.ex. att den är vilseledande, bedöms som otillbörlig. Tillsynsansvaret över reglerna om marknadsföring av alkoholdrycker är delat. Den direkta tillsynen och uppföljningen av hur någon med ett serveringstillstånd följer alkohollagens bestämmelser är enligt 8 kap. 1 § alkohollagen en fråga för kommunen. Marknadsföring som en tillstånds- havare ägnar sig åt utom sitt serveringsställe faller däremot under det ansvar som har enligt marknadsföringslagen. Kommunen är inte heller ansvarig för tillsynen över marknadsföringen av detaljhandelsförsäljningen av öl. Detta delade tillsynsansvar har i någon mån lett till osäkerhet om Prop. 2003/04:161 vilken instans som i ett visst fall har tillsynsansvaret. marknadsföring i t.ex. lokala dagstidningar har det dessutom uppkommit fråga om tillsynsansvaret verkligen bör åvila en central myndighet. Med hänsyn till alkohol- och marknadsföringslagstiftningarnas skilda skydds- intressen uppkommer också fråga om det inte borde åligga en myndighet med huvudsaklig inriktning på skyddet för folkhälsa att sköta den centrala tillsynen över marknadsföringen av t.ex. alkoholhaltiga drycker i vart fall då det är marknadsföringens överensstämmelse med de av folk- hälsoskäl fastställda reglerna som ifrågasätts. Saken kan förhålla sig på annat sätt om det är överensstämmelsen med mer allmänna marknads- rättsliga regler som ifrågasätts, t.ex. om en annons är vilseledande. I sammanhanget kan anmärkas att i en skrivelse ställd till (dnr. S2003/2380/FH) uttryckligen begärt att bli befriat från tillsynsansvaret över marknadsföringen av alkoholdrycker. Regeringen anser därför att det finns skäl att tillsätta en utredning med uppgift att, om den finner att behov föreligger, föreslå förändringar beträffande tillsynsansvaret över marknadsföring i vissa fall. Det bör uppmärksammas att det inte är endast vad avser marknads- föringen av alkoholhaltiga drycker som det finns bestämmelser med syfte att skydda folkhälsan snarare än en konsuments vanliga marknadsrätts- liga intressen. Detsamma gäller t.ex. tobak, jfr 1415 §§ tobakslagen (1993:581). Utredningen bör därför också, om den finner anledning att föreslå förändringar, kartlägga vilka varor eller områden som i detta av- seende bör behandlas på ett sätt liknande det för alkoholhaltiga drycker. I denna del måste emellertid beaktas de förslag om tillsyn och tillsyns- ansvar som kan komma att lämnas av Utredningen om genomförande av WHO:s ramkonvention om tobakskontroll (S 2003:14). Enligt direktiven till denna utredning (dir. 2003:168) skall bl.a. lämnas förslag till natio- nellt genomförande av nämnda ramkonvention men även av Europapar- lamentets och rådets direktiv /33/EG om tillnärmning av medlems- staternas lagar och andra författningar om reklam för och sponsring till förmån för tobaksvaror (EUT L 152, 20.6.2003, s. 16, Celex nr 32003L0033). Uppdraget skall redovisas till regeringen . Utredningen bör också, mot bakgrund av eventuella förslag till föränd- ringar i tillsynsansvaret som den kan föra fram men även mot bakgrund av att allmän förvaltningsdomstol normalt prövar beslut enligt alkohol- lagen, redogöra för om den anser att förändringar bör göras vad avser behörig domstol eller behörig domstols sammansättning för denna typ av mål. Utredningen skall i sitt arbete utgå från att alkohollagen bestämmelser om marknadsföring av alkoholhaltiga drycker är en skyddslagstiftning och därför fästa stor vikt vid att skyddet för folkhälsan tillgodoses så långt detta bedöms möjligt. Utredningen skall därvid även beakta de skyldigheter som följer av medlemskap i . Utredningen skall även sträva efter att inte i onödan öka den administrativa bördan för företagen. Regeringens förslag: Begreppet alkoholpolitiska olägenheter utmönstras ur alkohollagen (1994:1738) och ersätts med uttrycket olägenheter i fråga om ordning och nykterhet eller särskild risk för människors hälsa vid prövning om tillstånd och serveringstider. Regeringens bedömning: Alkohollagens bestämmelser om villkor bör ses över i syfte att detta instrument i högre grad skall kunna användas av kommunerna i det alkoholskadeförebyggande arbetet. förslag: Kommunen får med rättsligt bindande verkan bestämma det högsta antal serveringstillstånd med ser- veringstid som får finnas i kommunen. Statens folkhälsoinstituts förslag: Servering av spritdrycker, vin och starköl till allmänheten skall avslutas senast i hela landet. Remissinstanserna: Vissa remissinstanser är positiva till Sponsrings- utredningens förslag, däribland , , , och . Riks- polisstyrelsen framhåller dock att en begränsning av serveringstiden kan medföra ordningsproblem utomhus samt bidra till etablering av svart- klubbar. Negativa till förslaget är bl.a. , , Kammarrätten i , i , i , , och Advokatsam- fundet. Bland de argument som dessa instanser för fram mot förslaget kan nämnas risken för etablering av svartkrogar och att förslaget skulle medföra oskäliga konkurrensförhållanden utan att bidra till en bättre alkoholpolitisk situation i kommunen. ombudsmän () ställer sig tveksam till förslagets förenlighet med EG-rätten och efterlyser också en analys av om och hur kommunens beslut skall få överklagas. Bland de instanser som yttrat sig även över Statens folkhälsoinstituts förslag och som är positiva till förslaget kan nämnas Länsrätten i , , i och . Uttalat negativa är bl.a. i , , och . Instanserna gör bedömningen att även detta förslag kan komma att öppna upp för etablering av svartkrogar. Över regeringens förslag hörda instanser: Har i huvudsak lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag och bedömning Frågan om restaurangers öppethållande och serveringstider har betydelse dels för boende i serveringsställets närhet, inte minst med hänsyn till risken för ordningsstörningar, dels för polisens arbete med att upprätt- hålla ordning och säkerhet. Frågan har vidare en rent folkhälsopolitisk betydelse eftersom ökad tillgång till alkoholdrycker ofta leder till ökad alkoholkonsumtion och därmed ökade skadeverkningar. Enligt 6 kap. 4 § alkohollagen (1994:1738) får, om inte tillstånds- myndigheten (kommunen) beslutar annat, servering av spritdrycker, vin och starköl påbörjas tidigast och avslutas senast . Vid prövningen skall risken för alkoholpolitiska olägenheter särskilt beaktas. Bestämmelsen fick sin nuvarande utformning (prop. 2000/01:97, bet. 2000/01:SoU19, rskr. 2000/01:260). Genom tillägget om att risken för alkoholpolitiska olägenheter särskilt skulle beaktas vid prövning av serveringstider avsågs att markera att skyddet för människors hälsa och intresset av att upprätthålla ordning och säker- het skulle stå i förgrunden vid prövningar av sena serveringstider. Av- sikten var också att betona att och polis- myndighetens yttranden i sådana ärenden skulle tillmätas större vikt än vad som från olika håll rapporterats ha blivit utvecklingen i praxis. I förslaget till ändrad lydelse av 6 kap. 4 § alkohollagen avvek således regeringen från vad som föreslagits av i betänkandet Bestämmelser om alkoholdrycker (SOU 2000:59), nämligen att servering av spritdrycker, vin och starköl till allmänheten skulle avslutas senast i hela landet. Regeringen anförde i denna del bl.a. att den fann rimligt att behålla ordningen i 6 kap. 4 § alkohollagen som innebär en huvudregel om viss senaste sluttid, , även om tillstånds- myndigheten kan avvika från denna. Regeringen fann dock, som framgått ovan, att bestämmelsen borde skärpas så att lagtexten angav kriterier för prövningen av när serveringen av spritdrycker, vin och starköl fick påbörjas och avslutas. I lagstiftningsärendet uttalade vidare regeringen att det skulle vara önskvärt om tillståndsmyndigheten med rättsligt bindande verkan hade befogenhet att ange det antal serveringsställen som maximalt kunde tillåtas med sena serveringstider i kommunen. Konstruktionen av en sådan lagstiftning behövde dock utredas vidare. I direktiven till spons- ringsutredningen (dir. 2001:44) framhölls att kommunerna hade fått det allt svårare att med hänvisning till alkoholpolitiska olägenheter begränsa antalet ställen med sena serveringstider. Utredningen skulle därför med beaktande av internationell rätt lämna förslag till en rättslig reglering som skulle kunna möjliggöra för kommuner att med rättsligt bindande verkan fastslå det högsta antal serveringsställen med serveringstid som man kan tillåta. Vid sidan härav gav regeringen i uppdrag att tillsammans med representanter för restaurangnäringen, de fackliga organisationerna, polismyndigheten och kommunerna att utarbeta ett gemensamt åtgärdsprogram för en bättre restaurangmiljö och restaurangkultur. Enligt uppdraget borde program- met syfta till bl.a. att tidigarelägga restaurangvanorna och därmed minska behovet av sena serveringstider. har lämnat ett förslag av innebörd att kom- munen får bestämma det högsta antal serveringstillstånd med serverings- tid som får finnas i kommunen och att sådana med- givanden till utsträckt serveringstid skall omprövas vart annat år. har för sin del anslutit sig till det förslag som tidigare lämnats av i ovan nämnda betänkande och således förordat att servering av spritdrycker, vin och starköl till allmänheten skall avslutas senast i hela landet. har sökt göra en analys av rättspraxis när det gäller sena serveringstider. Till grund för denna analys har använts de sammanställningar som görs av , inom ramen för myndighetens uppgift som central tillsynsmyndighet, över avkunnade domar i mål enligt alkohollagen. konstaterar att ärenden gällande serveringstid ofta har kommit att prövas av länsrätterna. prövades ca 420 ärenden gällande serve- ringstid. Den klagande har haft helt eller delvis framgång i ca hälften av avgörandena. Utgången i målen påverkades främst av vilken sluttid det handlade om i det enskilda fallet och om kommunen haft stöd i sin upp- fattning av andra i sammanhanget relevanta myndigheter (miljö- och hälsoskyddsförvaltningen och polismyndigheten). Utredningen pekar på att det varit mycket ovanligt att klaganden haft framgång om såväl miljö- och hälsoskyddsförvaltningen som polismyndigheten haft samma upp- fattning som kommunen. Utredningen konstaterar också att chansen till framgång för kommunen vid domstolsprövningen varit mycket större om beslutet gällt serveringstid efter normaltiden . Utredningen har också studerat utvecklingen av praxis på området efter , dvs. från och med den tidpunkt då 6 kap. 4 § alkohollagen ändrades (SFS 2001:414) med ett tillägg om att risken för alkohol- politiska olägenheter särskilt skulle beaktas vid bestämmandet av ser- veringstider. Även om det rör sig om ett förhållandevis litet antal mål, drygt 60 avgöranden, anser sig utredningen kunna konstatera att kom- munens beslut har stått sig i förhållandevis fler fall efter lagändringen. Behovet av en begränsning av serveringstiden Som anförts inledningsvis är frågan om restaurangers öppethållande och serveringstider av stor betydelse dels för boende i serveringsställets när- het, dels för polisens arbete med att upprätthålla ordning och säkerhet. Frågan har vidare en rent folkhälsopolitisk betydelse eftersom ökad till- gång på alkoholdrycker ofta leder till ökad alkoholkonsumtion och där- med ökade skadeverkningar. Detta gäller inte minst bland gruppen unga vuxna, som är den del av befolkningen som företrädesvis utnyttjar möj- ligheten att besöka serveringsställen allt . Regeringen anser dock att det finns goda skäl som talar emot en absolut senaste serveringstid för hela landet i enlighet med Statens folk- hälsoinstituts och, tidigare, förslag. En sådan sluttid skulle, även om den sattes , kunna öppna upp för eta- blering av svartkrogar med ökade skador och ordningsstörningar som följd. Vidare kan utifrån mer principiella överväganden göras gällande att kommunerna när de har anförtrotts uppgiften att ansvara för hanter- ingen av serveringstillstånd , tidigare var tillståndsmyndighet, också måste kunna betros med upp- giften att utifrån lokala förhållanden och variationer besluta om serve- ringstider. Intentionen med lagändringen var också att ge kom- munerna ökade möjligheter att få gehör i domstolarna för de över- väganden som föranlett beslutet om serveringstid i det enskilda fallet. genomgång av rättspraxis på området ger också vid handen att denna intention torde ha haft visst genomslag i rättsut- vecklingen. har, som framgått, föreslagit att kommunerna får bestämma det högsta antal serveringstillstånd med serveringstid (medgivanden till utsträckt serveringstid efter normal- tiden) som skall få finnas i kommunen. Sådana medgivanden skall enligt utredningen få gälla i högst . Därefter skall de omprövas. Regeringen vill i likhet med vad flera remissinstanser framhållit ifråga- sätta om den av utredningen förordade ordningen verkligen är lämplig ur ett folkhälsopolitiskt perspektiv eller om den ens kan fungera i praktiken i administrativt hänseende. Utredningen har inte heller närmare analys- erat hur en domstolsprövning skall gå till om ett beslut i ett enskilt fall om serveringstid överklagas eller om någon kommuninvånare vill ifråga- sätta det beslutade antalet medgivanden. Inte heller har utredningen fullt ut analyserat sitt förslag ur ett EG-rättsligt perspektiv. Ett krav härvidlag är att beslutet om antalet medgivanden i kommunen bygger på objektiva kriterier som tillämpas på ett öppet och opartiskt sätt. I detta ligger också att den enskilde skall kunna få till stånd en prövning av om detta säkerställs i den aktuella lagstiftningen. Det förslag utredningen lagt fram, får också effekt för etablerings- och konkurrensförutsättningarna inom respektive region. Till detta kommer att utredningens genomgång tyder på att utvecklingen i praxis vad gäller ärenden om sena serverings- tider har förändrats i den riktning som var avsikten med lagändringen och att kommunerna i allt större utsträckning har haft framgång vid domstolsprövningen. Vid en samlad bedömning finner regeringen att övervägande skäl nu talar emot att införa en sådan ordning som antyds i förslag. Regeringen kommer dock noga att följa utvecklingen på området och vid behov återkomma till . Även mot den beskrivna bakgrunden finner emellertid regeringen det redan nu angeläget att motverka risken för en ytterligare utveckling mot allt senare serveringstider. Regeringen finner det också angeläget att ge kommunerna tydligare verktyg för att utifrån sina egna förhållanden och folkhälsopolitiska ambitioner kunna reglera bl.a. antalet serveringsställen med sena serveringstider. Slutligen anser regeringen det viktigt att kom- munerna har lagliga möjligheter att fortlöpande kontrollera och påverka driften hos restauranger med serveringstillstånd så att denna står i överensstämmelse bestämmelsen i alkohollagen om att serveringen skall ske med återhållsamhet och att serveringen inte får föranleda olägenheter i fråga om ordning och nykterhet, se 6 kap. 2 § alkohollagen. Förslag till sådana åtgärder lämnas i det följande. Enligt 7 kap. 5 § tredje stycket alkohollagen har kommunen möjlighet att förena serveringstillståndet med särskilda villkor för serveringen. Det kan gälla t.ex. serveringslokalernas beskaffenhet, särskilda villkor för utomhusservering och särskilda krav på övervakande personal eller ord- ningsvakter. En speciell typ av villkor är beslut om serveringstider enligt 6 kap. 4 § alkohollagen. Enligt förarbetena till lagen (prop. 1994/95:89 s. 101) bör villkoren även kunna innebära t.ex. att servering av starkare drycker bara får ske vid tider då bordsservering förekommer. Även efter det att tillstånd meddelats kan tillståndsmyndigheten ge de nya villkor som behövs. Motsvarande gäller beslut om serveringstider. Nya villkor eller serveringstider kan t.ex. vara påkallade om serveringen medfört olägenheter som likväl inte är så allvarliga att grund för åter- kallelse av tillståndet föreligger. Villkoren kan emellertid också vara påkallade av yttre omständigheter. En sådan situation kan t.ex. föreligga för serveringar nära stora idrottsanläggningar eller motsvarande, där ord- ningsstörningar kan förväntas uppkomma i samband med vissa evene- mang. Flera kommuner bedriver ett ambitiöst arbete gentemot restau- rangnäringen för att utvecklingen i näringen skall gå mot ett ökat socialt och folkhälsopolitiskt ansvarstagande. Ett exempel på detta är det s.k. i . Regeringen anser att denna utveckling är viktig och att den bör främjas. Detta gäller inte minst i förhållande till de restauranger som har beviljats sena serveringstider. Mot denna bakgrund avser regeringen att se över möjligheten att utveckla alkohollagens bestämmelser om villkor i syfte att detta instrument i än högre grad skall kunna användas av kommunerna i det beskrivna alkoholskadeförebyg- gande arbetet.