prop · GR0387 · 2004-03-16 00:00:00 — Översänds ansökningarna på något annat sätt, behöver Justitie- departementet inte förmedla dessa. skall godta rättshjälpsansökningar och bilagor på svenska och engelska. Är ansökningarna avfattade på andra språk, behöver Justitie- departementet inte förmedla dessa. Bestämmelserna bör tas in i rättshjälpsförordningen. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens bedömning (se promemorian s. 59). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller har inte någon invändning mot dem. anser att det inte bör krävas en överenskommelse för att få översända ansökningar på elektronisk väg. Vidare efterlyser verket ett ställnings- tagande till om bör godta rättshjälpsansökningar även på finska språket. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 14 i rättshjälpsdirektivet reglerar frågor om utseende av behöriga myndigheter för översändande och mottagande av rättshjälpsansökningar samt om på vilka språk ansök- ningar och bilagor skall vara upprättade. Vidare anges att EG-kommis- sionen skall informeras i olika avseenden. Enligt artikel 14.1 i rättshjälpsdirektivet skall medlemsstaterna utse den eller de myndigheter som skall vara behöriga att översända och ta emot rättshjälpsansökningar. Bestämmelsen motsvarar artikel 2 i Stras- bourgöverenskommelsen. Enligt tillkännagivandet (2000:725) av inter- nationella överenskommelser om översändande av ansökningar om rättshjälp har regeringen utsett till förmedlande och mottagande organ enligt bl.a. Strasbourgöverenskommelsen. Eftersom rättshjälpsdirektivet har samma funktion och syfte som Strasbourg- överenskommelsen framstår det som naturligt att utse Justitiedeparte- mentet till översändande och mottagande organ även enligt rättshjälps- direktivet. En bestämmelse om detta bör tas in i rättshjälpsförordningen. Enligt artikel 14.2 och 14.3 skall varje medlemsstat informera EG- kommissionen om namn på och adress till översändande respektive mot- tagande myndigheter. Om det är fråga om flera myndigheter, skall även deras geografiska behörighetsområden anges. Vidare skall medlems- staterna lämna information om vilka (praktiska) möjligheter myndig- heterna har att ta emot ansökningar samt information om vilka språk som kan användas vid ifyllande av ansökan. När det gäller vilka praktiska möjligheter har att ta emot försändelser finns rutiner för mottagande genom post, bud och telefax, varför dessa sätt bör accepteras. Vidare bör det även vara möjligt att ta emot rättshjälpsansökningar på elektronisk väg. För att det senare skall godtas bör det dock krävas en överenskommelse i det enskilda fallet. Samma bedömning har gjorts i t.ex. tillkännagivandet (2001:352) om rådets förordning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlems- staterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur, där också är utsett till mottagande organ. Skulle en rättshjälpsansökan översändas på något annat sätt, skall Justitiedeparte- mentet inte behöva förmedla ansökningen. En bestämmelse med detta innehåll bör tas in i rättshjälpsförordningen. Vid bedömningen av vilka språk bör godta kan det inled- ningsvis konstateras att Strasbourgöverenskommelsen tillåter att ansök- ningarna jämte bilagor och andra meddelanden avfattas på, förutom mottagarlandets officiella språk, engelska eller franska. Det skulle i och för sig kunna sägas vara naturligt att även för ansökningar enligt rättshjälpsdirektivet kunna förutom svenska godta engelska och franska. Emellertid finns det inte något särskilt skäl att med automatik ge engels- ka och franska en särställning framför andra unionsspråk. Avgörande vid bedömningen bör i stället vara språkkunskaperna i . Rättshjälps- ansökningar bör därför godtas på svenska och engelska. Samma ställ- ningstagande har gjorts i tillkännagivandet (2001:352) om rådets förord- ning (EG) nr 1348/2000 om delgivning i medlemsstaterna av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur samt i tillkännagivandet (2003:483) om EG:s bevisupptagningsförordning. Skulle rättshjälpsan- sökningarna vara avfattade på andra språk, skall inte behöva förmedla dessa. Det behövs en bestämmelse även om detta. För det fall rättshjälpsdirektivet kommer att gälla i för- hållande till , bör också acceptera danska språket för rättshjälpsansökningar. Det finns inte nu skäl att överväga några andra språk. Slutligen föreskrivs i artikel 14.4 och 14.5 att information om över- sändande och mottagande myndigheter samt om vilka språk som godtas skall lämnas till kommissionen före , vilket är den dag då direktivet träder i kraft. För ändringar efter detta datum gäller att uppgifter härom skall lämnas till kommissionen senast ändringarna träder i kraft i medlemsstaten. Informationen skall offentlig- göras i Europeiska gemenskapernas officiella tidning. Det finns inte något behov av att författningsreglera dessa frågor. 5.6.4Handläggning av ansökningar hos beslutande domstol eller myndighet Regeringens förslag: När en ansökan om rättshjälp avslås skall skälen för avslaget redovisas. Regeringens bedömning: I övrigt behövs det inte några komplette- rande bestämmelser om handläggningen av rättshjälpsansökningar. Promemorians bedömning: I promemorian görs bedömningen att det inte behövs någon särskild bestämmelse om att avslagsbeslut skall motiveras. I övrigt stämmer promemorians bedömning överens med regeringens (se promemorian s. 61 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller har inte någon invändning mot den. Kammarrätten i menar dock att det synes nödvändigt med en reglering av frågan om att skälen för ett avslagsbeslut skall redovisas. Som angetts i avsnitt 3 har , , Kammarrätten i , Länsrätten i , , och i särskild ordning beretts tillfälle att lämna synpunkter på ett lagförslag med ett sådant innehåll. De instanser som har yttrat sig (, och ) har inte någon invändning mot förslaget. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 15 i rättshjälpsdirektivet ställer upp vissa villkor beträffande handläggningen av rättshjälpsansökan hos behöriga myndigheter i domstolsstaten. Som redovisats i avsnitt 5.6.1 följer av 39 § första stycket rättshjälpslagen att en ansökan om rättshjälp skall prövas av domstol om ärendet handläggs vid domstol och i övriga fall av . Enligt artikel 15.1 i rättshjälpsdirektivet skall de behöriga myndig- heterna säkerställa att den rättshjälpssökande hålls fullt informerad om handläggningen av ansökningen. För svenskt vidkommande utgör detta inget problem, eftersom det råder full partsinsyn i handläggningen vid våra domstolar och vid . Principen kommer bl.a. till uttryck i 16 § förvaltningslagen, som anger att en sökande har rätt att ta del av allt som har tillförts ärendet, om detta avser myndighets- utövning mot någon enskild. Vidare innebär den s.k. kommunikations- principen (se t.ex. 17 § förvaltningslagen) att domstolen eller myndig- heten är skyldig att låta den enskilde få del av allt som rör hans eller hennes ärende och som han eller hon inte själv har gett in. Om en ansökan avslås, helt eller delvis, följer av artikel 15.2 i rättshjälpsdirektivet att skälen för avslaget skall redovisas. Eftersom en domstol som första instans endast prövar en rättshjälpsansökan i ett redan anhängigt mål blir det fråga om ett icke slutligt beslut. För sådana beslut är bestämmelsen i 17 kap. 13 § första stycket tillämplig, vilken anger att ett beslut som inte är slutligt skall i den utsträckning som det behövs ange de skäl som det grundas på. För Rättshjälpsmyndig- hetens del tillämpas 20 § förvaltningslagen som presumerar att beslut skall motiveras. Som redogjorts för i avsnitt 5.3 är rättshjälpsdirektivet inte tillämpligt på förvaltningsrättsliga frågor. Allmän förvaltnings- domstol kan emellertid komma att beröras av direktivet i samband med att den har att pröva en begärd verkställighet av ett privaträttsligt avgö- rande om t.ex. vårdnad (se avsnitt 5.5.5). Domstolen kan i samband därmed komma att pröva en ansökan om rättshjälp i enlighet med direk- tivet. Som Kammarrätten i pekar på saknas det i förvalt- ningsprocesslagen en bestämmelse som anger att icke slutliga avslags- beslut skall motiveras. Detta torde enligt regeringens mening knappast vara förenligt med direktivet. Det kan emellertid vara så att direktivet inte begränsar motiverings- skyldigheten för avslagsbeslut till första instans. Lagrådet har mot denna bakgrund förordat en lydelse som gör motiveringsskyldigheten generell. Regeringen instämmer i Lagrådets uppfattning att direktivet inte bör tolkas alltför restriktivt och konstaterar att den av Lagrådet föreslagna lydelsen får till följd att samtliga avslagsbeslut skall motiveras, obe- roende av vilken myndighet eller vilken instans som meddelar beslutet. För att säkerställa full överensstämmelse med direktivet föreslår rege- ringen därför att en bestämmelse med det innehåll som Lagrådet förordat tas in i 39 § rättshjälpslagen. Genom att bestämmelsen placeras där kom- mer den att bli tillämplig på alla angelägenheter som omfattas av rätts- hjälpslagen, alltså inte bara gränsöverskridande angelägenheter på privat- rättens område inom EU. Det synes ändamålsenligt att alla beslut med anledning av en ansökan om rättshjälp behandlas på samma sätt. Som anförts i avsnitt 5.1 (Utgångspunkter för genomförandet) bör det inte annat än i undantagsfall göras mer omfattande lagändringar än vad direktivet kräver. Vad Lagrådet anfört om skyldighet att motivera beslut om rättshjälpens upphörande bör därför inte nu föranleda någon lagstift- ningsåtgärd. Enligt artikel 15.3 skall medlemsstaterna se till att det finns möjlighet att överklaga ett beslut om avslag på en rättshjälpsansökan eller att få beslutet omprövat, dock inte när avslagsbeslutet har meddelats av en appellationsdomstol eller av en domstol mot vars avgörande i sak det inte finns något rättsmedel. Regler om överklagande finns i 43 och 44 §§ rättshjälpslagen. Av 43 § rättshjälpslagen följer att en domstols avslagsbeslut får överklagas enligt de regler som gäller i allmänhet om överklaganden av beslut av dom- stolen. Detta innebär t.ex. att en tingsrätts beslut i fråga om beviljande av rättshjälp får överklagas särskilt efter anmälan om missnöje (se 49 kap. 5 och 6 §§ ). Även en hovrätts beslut om avslag på en rättshjälpsansökan eller beslut om att inte bifalla ett överklagande av en tingsrätts avslagsbeslut kan överklagas. Det framgår av 54 kap. 4 § rätte- gångsbalken. Vidare följer av 44 § rättshjälpslagen att avslagsbeslut som meddelats av får överklagas till , som är sista instans. Svensk rätt erbjuder således rättsmedel mot beslut om avslag på en rättshjälpsansökan och uppfyller därmed rättshjälpsdirektivets krav. Slutligen anges i artikel 15.4 att om avslagsbeslut eller beslut enligt artikel 6 om att rättshjälpen skall upphöra är av administrativt slag, skall dessa i sista hand kunna prövas av domstol. Bestämmelsen får ses i ljuset av den grundläggande EG-rättsliga principen om rätt till domstols- prövning. Samma princip kommer även till uttryck i andra rättskällor, t.ex. , och kan vara av intresse i fråga om beslut av som överklagats till . Beslut av får enligt 44 § andra stycket rättshjälpslagen inte överklagas. Fråga uppkommer då om är att betrakta som en domstol. Av praxis framgår att inte endast traditionella dom- stolar utan även andra prövningsorgan anses kunna komma i fråga. Kravet på domstolsprövning kan vara uppfyllt när tvisten prövats av ett organ som vid sin prövning erbjudit de rättssäkerhetsgarantier som krävs enligt . Utgångspunkten för be- dömning av om rätten till domstolsprövning kränkts har varit om den nationella prövningen gjorts av ett oavhängigt och opartiskt organ (jfr artikel 6 första stycket ) samt om processuella rätts- säkerhetskrav, som t.ex. rätten att ta del av allt processmaterial, varit uppfyllda mot bakgrund av vad sakens beskaffenhet krävt i det enskilda Vad gäller kravet på oavhängighet har domstolen bl.a. beaktat hur Prop. 2003/04:87 och för vilken tid domarna utses och om avgörandet är bindande så att det inte kan åsidosättas av icke judiciella organ (se t.ex. , dom d. , Serie A nr 288). Kravet på opartiskhet har ansetts innebära bl.a. att det för en objektiv mottagare inte får föreligga några legitima farhågor för att domstolen skall kunna agera partiskt. Europa- domstolen har t.ex. i ett fall godtagit som en oav- hängig och opartisk domstol. Vidare har i svensk rättspraxis t.ex. (NJA 2002 s. 288) och (RÅ 2002 ref. 104) ansetts jämställda med domstol. har till uppgift att pröva överklagbara beslut med- delade av (se 1 § förordningen [1990:1049] med instruktion för ). Enligt 48 § rättshjälpslagen består av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, två ledamöter som skall vara advokater samt två övriga ledamöter. Regeringen förordnar ledamöter och utser ordförande , dock högst . För nämndens handläggning av rättshjälpsärenden gäller, förutom reglerna i nämndens instruktion, bestämmelserna i för- valtningslagen. Mot denna bakgrund får anses utgö- ra en domstol i bl.a. mening. Svensk rätt uppfyller därmed rättshjälpsdirektivets krav på rätt till domstolsprövning. 6Offentligt biträde hos regeringen i ärenden om överförande av straffverkställighet Regeringens förslag: skall besluta i frågor om offentligt biträde i ärenden hos regeringen enligt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se prome- s. 65 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller har inte någon invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Frågor om överförande mellan och andra länder av verkställighet av straffrättsliga påföljder regleras bl.a. i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (IVL). Ärenden enligt IVL handläggs i stor utsträck- ning av myndigheter. Det är t.ex. som i normal- fallet beslutar om överförande av verkställighet av fängelsestraff från till en annan stat. Myndighetens beslut om överförande kan överklagas till regeringen. I vissa fall kan regeringen själv besluta om överförande av verkställighet från . Offentligt biträde skall, i mål och ärenden angående verkställighet utomlands av en frihetsberövande påföljd, förordnas för den som åtgär- den avser, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (27 § IVL). Beslut om offentligt biträde fattas enligt huvudregeln av den domstol eller myndighet som handlägger målet eller ärendet, se 2 § lagen (1996:1620) om offentligt biträde. Någon särreglering i IVL för ärenden hos regeringen finns inte. Det innebär att regeringen skall besluta om att Prop. 2003/04:87 förordna offentligt biträde om frågan blir aktuell under handläggningen enligt IVL hos regeringen. Regeringen skall vidare besluta om ersättning till det offentliga biträdet. Före , när den tidigare rättshjälpslagen upp- hävdes, gällde att rättshjälp i ärenden hos regeringen, dvs. också frågor om offentligt biträde, skulle beslutas av den departementstjänsteman som regeringen bestämde. I samband med att den nu gällande rättshjälpslagen trädde 1997 fördes bestämmelser om rätten till offentligt biträde till den materiella lagstiftningen och vissa gemensamma regler om offentligt biträde till en särskild lag, lagen om offentligt biträde. Så flyttades t.ex. för utlänningsärenden den nu nämnda regleringen om rättshjälp i ärenden hos regeringen till 11 kap. 9 § utlänningslagen (1989:529). Motsvarande justering gjordes emellertid inte i IVL, vilket alltså innebär att regeringen skall pröva frågor om offentligt biträde när regeringen handlägger ett ärende enligt IVL. Det är varken nödvändigt eller lämpligt att regeringen avgör frågor om offentligt biträde i enskilda ärenden. Detta gäller såväl beslut om förord- nande, byte och entledigande av offentligt biträde som beslut om ersätt- ning till biträdet. Frågor om offentligt biträde i dessa ärenden kan i stället med fördel anförtros , som är den myndighet som bereder regeringsärenden. Vilken befattningshavare som i praktiken skall fatta beslut på vägnar, kan regleras i förordning och arbetsordning. Det kan anmärkas att beslut i frågor om offentligt biträde kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol, dvs. Regeringen handlägger också ärenden som rör överförande av verk- ställighet av en frihetsberövande påföljd till . I dessa ärenden prövas frågor om offentligt biträde av den departementstjänsteman som regeringen bestämmer (25 f § IVL). Även här bör samma lösning väljas och anförtros uppgiften. Som Lagrådet erinrar om finns det kvar ytterligare delegerings- bestämmelser där en anpassning behövs till den omorganisation av regeringens kansli som genomfördes , t.ex. 11 kap. 9 § utlänningslagen och 28 § lagen (1991:572) om särskild utlännings- kontroll. Frågan bör tas om hand i ett annat sammanhang. Regeringens förslag: De lagändringar som rör genomförandet av rättshjälpsdirektivet skall träda i kraft . garna i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom skall träda i kraft . Promemorians förslag stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 67). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 21 i direktivet skall medlemsstaterna sätta i kraft de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet , med Prop. 2003/04:87 undantag för artikel 3.2 a som skall vara genomförd Som angetts i avsnitt 5.4 behöver det inte vidtas någon särskild lagstiftningsåtgärd med anledning av artikel 3.2 a. De svenska lagänd- ringarna bör träda i kraft . Ändringarna i lagen om internationellt samarbete rörande verkställig- het av brottmålsdom, som inte har någon koppling till genomförandet av rättshjälpsdirektivet, bör kunna träda i kraft . Några övergångsbestämmelser behövs inte. Regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna leder knap- past till annat än marginellt ökade kostnader för det allmänna. De ökade kostnaderna ryms inom befintliga anslagsramar. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 69). Remissinstanserna har inte någon invändning mot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: är det möjligt för utländska medborgare att ansöka om rättshjälp i i angelägenheter som skall behandlas här. Det är dock möjligt att rättshjälpsdirektivets genomförande i EU:s medlemsstater för med sig att möjligheten att få rättshjälp i gränsöverskridande tvister blir mer känd än vad som är fallet . Detta kan leda till att antalet rättshjälpsansökningar i sådana tvister ökar något. Om så blir fallet, kan statens kostnader för rättshjälp öka. Men det lär knappast bli fråga om annat än marginella kostnadsökningar, och dessa bedöms under alla förhållanden rymmas inom befintliga an- slagsramar. torde avslagsbeslut med anledning av ansökningar om rättshjälp regelmässigt motiveras. Förslaget om att avslagsbeslut skall motiveras torde därför inte leda till några ökade kostnader för det allmänna. Inte heller förslaget om ändringar i lagen om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom leder till några ökade kostnader. 9.1Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen (1996:1619) I paragrafens första och andra stycken anges förutsättningar för att rättshjälp skall få beviljas. Styckena är oförändrade. I tredje stycket, som ger en orientering om var man kan återfinna ytterligare eller andra förutsättningar som skall vara uppfyllda för att rättshjälp skall beviljas, har en hänvisning tagits in till de särskilda bestämmelserna om rättshjälp i vissa gränsöverskridande angelägenheter (22 a22 d §§). Frågan har behandlats i avsnitt 5.2. Särskilda bestämmelser om rättshjälp i vissa gränsöverskridande angelägenheter Paragrafen, som är ny, anger de särskilda bestämmelsernas tillämpnings- område. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Av första stycket framgår att det i 22 b22 d §§ finns särskilda bestämmelser om rättshjälp i vissa gränsöverskridande angelägenheter. De särskilda bestämmelsernas tillämpningsområde är för det första be- gränsat till angelägenheter inom Europeiska unionen (se vidare i kom- mentaren till andra stycket). För det andra är bestämmelsernas tillämp- ningsområde begränsat till angelägenheter på privaträttens område. Således omfattas inte straffrätten och heller inte skattefrågor, tullfrågor och förvaltningsrättsliga frågor. Däremot omfattas verkställighet i allmän förvaltningsdomstol av privaträttsliga avgöranden om t.ex. vårdnad. Begränsningen till privaträttens område är väsentligen densamma som i I-förordningen. I motsats till vad som är fallet enligt I- förordningen saknar rättshjälpsdirektivet uttryckliga undantag från tillämpningsområdet. Slutligen gäller de särskilda bestämmelserna endast för fysiska personer. Enligt andra stycket, som genomför artikel 2.1 och 2.3 i rättshjälps- direktivet, är angelägenheten gränsöverskridande, om den skall behand- las i och den rättssökande när ansökan om rättshjälp görs har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en annan medlemsstat inom Euro- peiska unionen än . Har den person som vid en svensk myndighet eller domstol ansöker om rättshjälp i en angelägenhet som skall behand- las i sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i t.ex. , är den rättsliga angelägenheten gränsöverskridande. Enligt tredje stycket, som genomför artikel 2.2 i rättshjälpsdirektivet, skall vid avgörande av frågan om en rättssökande har sitt hemvist i en annan medlemsstat, den medlemsstatens lag tillämpas. Detta stämmer överens med vad som gäller enligt artikel 59 i I-förordningen. I paragrafen, som är ny, görs ett undantag från den annars absoluta regeln i 6 § rättshjälpslagen att rättshjälp inte får beviljas en person vars ekono- miska underlag enligt 38 § överstiger . Paragrafen genomför artikel 5.4 i rättshjälpsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 5.5.1. Under förutsättning dels att det är fråga om en sådan gränsöver- skridande angelägenhet som definieras i 22 a §, dels att övriga villkor för att beviljas rättshjälp är uppfyllda, kan en rättssökande få rättshjälp trots att hans eller hennes ekonomiska underlag överstiger gränsvärdet för rättshjälp. Detta gäller om den rättssökande visar att han eller hon, helt eller delvis, saknar förmåga att bära sina egna rättegångskostnader och att den bristande förmågan beror på skillnader i levnadskostnader mellan och den medlemsstat inom Europeiska unionen där han eller hon Prop. 2003/04:87 har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort. Vid bedömningen av om rättshjälp skall beviljas kan, enligt beaktande- sats 15 i direktivet, beaktas information om huruvida den rättssökande uppfyller de ekonomiska urvalskriterierna i den medlemsstat där denne har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort. I paragrafen, som är ny, föreskrivs att det som sägs i 9 § andra stycket rättshjälpslagen inte skall gälla. Rättshjälp kan alltså, under förutsättning att det är fråga om en sådan gränsöverskridande angelägenhet som definieras i 22 a §, inte vägras under åberopande av att den rättssökande borde ha haft en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande skydd. Övervägandena finns i avsnitt 5.5.1. Genom bestämmelsen i paragrafen, som är ny, behöver en person som har beviljats rättshjälp i en annan medlemsstat inom Europeiska unionen än inte betala någon utsökningsavgift vid verkställighet här av det avgörande som har meddelats i den angelägenhet för vilken personen beviljats rättshjälp. Bestämmelsen är föranledd av artikel 9.2 i rätts- hjälpsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 5.5.5. I paragrafen regleras vem som skall fatta beslut i rättshjälpsfrågor. Första stycket är oförändrat. I andra stycket, som är nytt, har det tagits in en bestämmelse som innebär att när en ansökan om rättshjälp avslås skall skälen för avslaget redovisas. Bestämmelsen är tillämplig på alla angelägenheter som om- fattas av rättshjälpslagen.