prop · GS0355 · 2004-12-29 00:00:00 — Den internationella verkställighetslagen anger vissa särskilda bestämmelser om utevarodom (1922 §§), bl.a. att den dömda personen kan ansöka om omprövning av domen (s.k. opposition) hos Riksåklagaren. Begär den dömda personen att hans talan skall prövas av behörig domstol i den främmande staten, skall Riksåklagaren överlämna handlingarna i ärendet till , som med översändande av handlingarna underrättar behörig myndighet i den främmande staten. Begär den dömda personen prövning vid svensk domstol eller begär han eller hon omprövning av domen utan att ange var hans talan skall prövas, skall Riksåklagaren ansöka hos tingsrätt om förhandling för prövning av talan. Av bestämmelsen i 24 § framgår att de svenska reglerna om verkställighet av förverkandebeslut blir fullt ut tillämpliga vid verkställighet av ett utländskt förverkandebeslut. Vidare anges att verkställigheten skall upphöra om domslandet underrättar om att vissa beslut eller åtgärder har vidtagits beträffande förverkandebeslutet. Bland annat gäller det när den dömda personen har beviljats nåd eller amnesti i den dömande staten, eller den dömande staten har upptagit beslutet till ny prövning eller om den dömande staten har meddelat annat beslut som medför att beslutet om förverkande inte längre får verkställas. Av 36 § internationella verkställighetslagen framgår att egendom eller dess värde som förverkats enligt lagen tillfaller svenska staten. Regeringen får dock på begäran av den stat som har gjort framställningen om verkställighet av förverkandebeslutet förordna att egendomen eller dess värde helt eller delvis skall överlämnas till den staten. Verkställighet utomlands av ett svenskt beslut om förverkande I 26 § internationella verkställighetslagen finns allmänna bestämmelser om verkställighet av svenska beslut om förverkande utomlands. Frågan prövas av enligt 12 § förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom, men kan låta regeringen pröva ärendet. Om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet i den andra staten får någon framställning inte göras. ansöker om verkställighet av förverkandet till och framställningen kan göras oavsett om förverkandet har bestämts genom en dom i ett brottmål eller genom ett godkänt strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Fråga om verkställighet av svenska beslut om förverkande utomlands har i praxis ansetts böra avgöras enbart utifrån effektivitetssynpunkter. Endast om verkliga försök att verkställa förverkandet i har misslyckats eller det finns grundad anledning att anta att ett sådant försök inte skulle vara framgångsrikt och om det kan antas att verkställighet kan ske i en främmande stat där den dömda personen uppehåller sig eller har tillgångar, bör framställning om verkställighet till den staten göras. Ett villkor är självfallet att förutsättningar för sådan verkställighet föreligger enligt en ingången överenskommelse med den staten (se m.fl., , En kommentar, kap. 2538, Följdförfattningar, avsnitt IvL:31). Om finner att förutsättningarna för verkställighet enligt internationella verkställighetslagen är uppfyllda och bifaller kronofogdemyndighetens ansökan, skall denna tillsammans med beslut, förverkandebeslutet och övriga handlingar i ärendet enligt 28 § internationella verkställighetslagen överlämnas till för vidarebefordran till behörig myndighet i den främmande staten. Sedan framställningen vidarebefordrats får verkställighet av förverkandet inte påbörjas i . Förverkandet får dock verkställas här om framställningen återkallas innan den främmande staten meddelat att de slutligt prövar framställningen, eller om den främmande staten meddelar att framställningen avslagits, att den avstår från att verkställa förverkandet eller att verkställigheten inte kan ske i den staten. Också beträffande verkställighet utomlands finns i 3032 §§ internationella verkställighetslagen särskilda bestämmelser vid utevarodom. Har den dömda personen begärt att talan skall prövas vid svensk domstol, skall Riksåklagaren ansöka hos tingsrätt om förhandling för prövning av talan. Avvisas talan och vinner beslutet laga kraft, skall domstolen sända en underrättelse om beslutet till , som vidarebefordrar underrättelsen till behörig myndighet i den främmande staten. Avvisas inte talan, skall domstolen undanröja domen eller föreläggandet och ta upp frågan om förverkande igen. Handläggningen skall därefter ske enligt regler om rättegången i brottmål. Bland slutbestämmelserna framgår av 35 § internationella verkställighetslagen att behörig tingsrätt enligt lagen är . Svenska förverkandebeslut som verkställs utomlands tillfaller den utländska staten, såvida staterna inte kommer överens om en annan fördelning. Genom enhetlig nordisk lagstiftning är det möjligt att inom verkställa domar och beslut i brottmål i ett annat nordiskt land än domslandet. En dom som har meddelats i ett annat nordiskt land där förverkande av egendom har dömts ut kan därför enligt 1 § lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetslagen) på begäran av vederbörande myndighet i , , eller verkställas här i landet. Detsamma gäller beslut till tryggande av anspråk på förverkande av egendom som har meddelats genom kvarstad eller beslag på egendom som tillhör den för brottet i fråga misstänkte personen. Motsvarande gäller enligt 3 § samma lag i fråga om verkställighet av beslut om förverkande och övriga beslut som har meddelats i . I 4 a § erinras om att bestämmelser om användning av beslag och kvarstad på begäran av myndighet i , , och finns i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål. Begäran om verkställighet i annat nordiskt land av ett förverkandebeslut skall enligt 4 a § i förordningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. göras av . är även mottagare av framställningar om verkställighet av förverkandebeslut här i . Bifaller ansökan, överlämnas målet för verkställighet till kronofogdemyndigheten där personen eller egendomen Prop. 2004/05:55 i fråga finns. Framställningen får enligt 24 § andra stycket nordiska verkställighetslagen inte bifallas, om inte domen är verkställbar i den stat där den har meddelats, dvs. i praktiken att domen skall ha vunnit laga kraft. En framställning skall normalt bifallas, om inte särskilda hinder finns, och någon omprövning av skuldfrågan eller av straffmätningen skall inte ske. Av 2 § samma lag framgår att verkställigheten sker enligt svensk lag som om det vore fråga om en svensk dom. I första hand avses bötesverkställighetslagen (1979:189, se avsnitt 5.2.1). Frågor som rör preskription prövas enligt 31 § nordiska verkställighetslagen alltid i enlighet med domslandets lag, och i framställningen om verkställighet skall det anges en tidpunkt, då verkställighet senast måste ske (2 § 4 i förordningen). Förverkandebeloppet i utländskt mynt skall omräknas till svenskt mynt efter köpkursen dagen före den dag då framställningen om verkställighet bifölls (6 § i förordningen). Någon förvandling av förverkandebelopp, som har utdömts i ett annat nordiskt land, kan inte ske i . Både domslandet och verkställighetslandet har rätt att bevilja nåd på ett överfört förverkandebeslut. Nådebeslutet här gäller enligt 31 § andra stycket i lagen emellertid endast själva verkställigheten i . Beslutet hindrar därför inte fortsatt verkställighet i domslandet eller i ett annat nordiskt land, där den dömda personen bosätter sig eller har inkomst. Motsvarande gäller om nåd som har givits i annat nordiskt land på ett svenskt förverkandebeslut (se m.fl., , En kommentar, kap. 2538, Följdförfattningar, avsnitt NvL:34). Redovisning av influtna medel skall ske direkt från kronofogdemyndigheten till den sökande nordiska myndigheten. Verkställighetskostnader och kostnader i övrigt som inte blir täckta genom verkställighetsåtgärderna skall enligt 35 § nordiska verkställighetslagen stanna på svenska staten. Enligt praxis mellan de nordiska länderna återförs det indrivna förverkandebeloppet normalt till den sökande myndigheten vilket innebär att svenska förverkandebeslut som verkställs inom normalt tillfaller svenska staten. 6Antagande av rambeslutet och svenska förklaringar till rambeslutet Regeringens förslag: godkänner utkastet till Europeiska unionens rambeslut om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Huvudparten av remissinstanserna tillstyrker att röstar för ett antagande av rambeslutet eller förklarar att de inte har något att invända mot detta. anser dock att beredningsunderlaget för ett ställningstagande till om rambeslutet bör antas är otillräckligt. lagtext som gör att det går att förutse konsekvenserna av ett antagande av rambeslutet saknas och någon färdig analys av lagstiftningsbehovet och ställningstaganden i väsentliga hänseenden har inte redovisats. I promemorian lämnas även viktiga frågor, som bl.a. vilken eller vilka myndigheter som skall vara beslutande, öppna. Samfundet hänvisar till att rambeslutet grundas på principiella tankegångar om ömsesidigt erkännande av medlemsstaternas rättsordningar och rättsliga beslut, men att medlemsstaternas rättsordningar skiljer sig åt, dels avseende regelverkens innehåll, t.ex. förutsättningar för straffprocessuella ingripanden, dels avseende rättsväsendets uppbyggnad, funktion och effektivitet. Genom rambeslutet förbinder sig att godta beslut om förverkande fattade i samtliga medlemsstater utan möjlighet att göra någon materiell prövning. Detta talar enligt samfundet emot ett antagande av rambeslutet. , som lämnar promemorians förslag utan erinran, har bl.a. på grund av osäkerheten om lagstiftningsbehovet ställt sig tveksam till ett godkännande av rambeslutet. Även vid har pekat på att nuvarande förfaringssätt vid antagande och genomförande av rambeslut inte är idealiskt från remissynpunkt bl.a. eftersom det saknas konkreta lagförslag i det första skedet när rambeslutet skall godkännas. Flera andra remissinstanser, bl.a. Riksåklagaren och har dock betonat vikten av att rambeslutet antas så fort som möjligt för att förbättra det gränsöverskridande samarbetet. Skälen för regeringens förslag Fortsatt utveckling av det straffrättsliga samarbetet inom Europeiska unionen Organiserad internationell brottslighet och annan allvarlig kriminalitet har länge ansetts ge upphov till stora vinster. En viktig del i brottsbekämpningen är därför att beröva gärningsmännen vinsterna av deras verksamhet. Syftet med förverkandekonventionen var att utveckla samarbetet i fråga om förverkande av utbyte av brott inom . Den tidigare antagna brottmålsdomskonventionen innehöll visserligen också bestämmelser om verkställighet av beslut om förverkande. Konventionen gällde dock endast verkställighet av slutliga avgöranden och omfattade inte säkerhetsåtgärder. Endast ett fåtal medlemsstater inom hade också anslutit sig till brottmålsdomskonventionen och dess praktiska betydelse fram till har varit mycket begränsad. Förverkandekonventionen var avsedd att ge möjlighet till rättsligt samarbete under alla stadier i förfarandet, dvs. från förundersökningsstadiet fram till dess att det finns ett slutligt beslut om förverkande. Tyvärr har även förverkandekonventionen kommit att tillämpas endast sparsamt i praktiken, bl.a. beroende på de komplicerade förfarandereglerna (se avsnitt 3.2). I takt med den ökade rörligheten av personer och egendom mellan medlemsstaterna ökar också brottsligheten mellan dessa länder. En effektiv brottsbekämpning förutsätter därför i allt högre grad ett modernt och väl fungerade samarbete inom EU. Ett sådant samarbete har redan påbörjats, bl.a. genom rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott, vilket kommer att leda till större överensstämmelse mellan förverkandereglerna i medlemsstaterna och genom rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom och bevismaterial, vilket avsevärt kommer att underlätta möjligheterna att snabbt få egendomen fryst i avvaktan på ett beslut om förverkande. Det sistnämnda rambeslutet skapar tillsammans med aktuellt rambeslut mycket goda förutsättningar att komma åt vinningen av brottsligheten och att samarbeta kring förverkandefrågorna från ax till limpa. Samtliga dessa rambeslut skall ses som en helhet och eftersom de inte är knutna till särskilda brottstyper ger de förutsättningar för ett mycket gott samarbete kring förverkande, både när det gäller allvarliga former av kriminalitet och när det gäller den s.k. vardagsbrottsligheten. Rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande, dvs. att den stat som skall verkställa beslutet om förverkande skall erkänna, och i sak godta, den bedömning som en domstol i en annan medlemsstat har gjort när förverkandet beslutades. Grundtanken är att olikheter i medlemsstaternas system när det gäller bedömningen i förverkandefrågan skall accepteras. Principen om ömsesidigt erkännande innebär å ena sidan att den verkställande staten som utgångspunkt inte skall ifrågasätta på vilka grunder en dom eller ett beslut om förverkande har fattats i den utfärdande staten. Den verkställande staten skall inte pröva den utfärdande statens förverkandebeslut mot sina egna regler. Den utfärdande staten skall å andra sidan inte ifrågasätta på vilket sätt och under vilka förutsättningar detta förverkandebeslut sedermera verkställs i den verkställande staten. Sådana åtgärder vidtas helt enligt den verkställande statens regler. Genom att rambeslutet bygger på denna princip skapas goda förutsättningar för att rambeslutet förbättrar och effektiviserar det rättsliga samarbetet när det gäller verkställighet av varandras förverkandebeslut. Regeringen anser inte att mervärdet av rambeslutet minskar till följd av att den verkställande staten i en begränsad utsträckning skall kunna pröva den utfärdande statens förverkandebeslut mot sina egna regler när det är fråga om brott utanför den s.k. listan (se avsnitt 4.2). Tanken med ömsesidigt erkännande är annars att komma ifrån denna typ av överprövning som präglar mycket av det nuvarande rättsliga samarbetet. Problemet skall dock inte överdrivas. Trots att medlemsstaternas rättsordningar skiljer sig åt i flera avseenden, bl.a. när det gäller möjligheten att förverka egendom, kommer antalet ärenden där verkställigheten vägras att vara ytterst få eftersom en tillnärmning av förverkandereglerna håller på att ske i medlemsstaterna till följd av rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott. Det är mot denna bakgrund advokatsamfunds angivna skäl emot ett antagande skall ses. synsätt ligger inte i linje med den utveckling av det straffrättsliga samarbetet som sker inom ramen för principen om ömsesidigt erkännande; en utveckling som regeringen ser som en nödvändighet för att bättre bekämpa den gränsöverskridande brottsligheten. Regeringen vill dessutom påpeka att medlemsstaterna kan kräva av varandra att ett förverkandebeslut fattas med iakttagande av de åtaganden som följer av såväl detta rambeslut som andra överenskommelser som beaktar den enskildes rättigheter, däribland den Europeiska konventionen av om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt tilläggsprotokollen till denna konvention. Av artikel 1.2 i rambeslutet framgår att medlemsstaterna skall iaktta detta. Vidare finns det ett flertal möjligheter enligt rambeslutet att vägra verkställighet. Regeringen delar därför inte samfundets mening att avsaknaden av en allomfattande möjlighet till materiell prövning i den verkställande staten skulle äventyra den enskildes rättigheter. Regeringen vill också hänvisa till att det inom unionen pågår ett arbete med att förstärka de misstänktas och tilltalades ställning i brottmålsprocessen, bl.a. genom att fastställa gemensamma miniminormer inom EU. Kommissionen har som ett steg i detta arbete lagt fram ett förslag till rambeslut om vissa rättssäkerhetsgarantier i brottmål inom EU (KOM (2004) 328 slutlig). Förslaget innehåller bestämmelser bl.a. om rätt till juridisk rådgivning, rätt till kostnadsfri tolkning och översättning, rätt att kommunicera med familjemedlemmar m.fl. och rätt att få skriftlig information om vilka rättigheter som gäller. Förslaget förhandlas inom rådsstrukturen och kommer naturligtvis att få betydelse för en förverkandetalan som riktas mot den misstänkte. Vägransgrunder och kravet på dubbel straffbarhet Rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande, men innehåller trots det ett antal vägransgrunder, dvs. den verkställande staten kan i ett antal situationer vägra att verkställa beslutet om förverkande (se avsnitt 4.3). Dessa vägransgrunder skall inte ses som ett ifrågasättande av det rättsliga förfarandet i den utfärdande staten, eller att medlemsstaterna brister i förtroende för varandras rättssystem. I det rättsliga samarbetet mellan EU:s medlemsstater aktualiseras ytterst sällan sådana typer av vägransgrunder. De vägransgrunder som reglerats rör därför huvudsakligen omständigheter som den utfärdande myndigheten normalt inte har haft kännedom om eller kunnat bedöma och som, om de hade varit kända, sannolikt hade medfört att en begäran om verkställighet inte hade skickats. Ett exempel är att det redan har meddelats en dom avseende samma gärning i den verkställande staten och att verkställandet av beslutet om förverkande därmed står i strid med principen om ne bis in idem. Flera av de vägransgrunder som anges i rambeslutet finns i den internationella verkställighetslagen, t.ex. möjligheterna att vägra verkställa på grund av preskription eller med hänsyn till på vilken stats territorium brottet är begånget. De aktuella vägransgrunderna utgör en bra avvägning mellan en medlemsstats skyldighet att erkänna och verkställa andra staters beslut om förverkande och den verkställande statens intresse av att inte behöva verkställa ett beslut om förverkande om det skulle leda till orimliga resultat. I jämförelse med t.ex. rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial innehåller aktuellt rambeslut fler vägransgrunder. En avgörande skillnad är att detta rambeslut avser verkställighet av slutliga beslut medan det andra rambeslutet avser verkställighet av en temporär säkerhetsåtgärd där något definitivt ställningstagande om egendomen slutligt skall avhändas den som egendomen tillhör inte görs. Den begränsning i möjligheten att åberopa kravet på dubbel straffbarhet som finns i rambeslutet motsvaras av den reglering som finns i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna respektive rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. Det är den utfärdande staten som avgör om ett brott ingår i listan och förfaringssättet att låta den utfärdande myndigheten hänföra en gärning till ett visst brott i listan är således ingen nyhet. I intyget, som skall skickas tillsammans med beslutet om förverkande till den verkställande staten, skall den utfärdande myndigheten beskriva de relevanta grunderna för förverkandebeslutet samt sammanfatta fakta och ange brottets beskaffenhet, brottsrubricering och tillämplig lagbestämmelse. Utgångspunkten i rambeslutet har varit att den begränsning av kravet på dubbel straffbarhet som rådet har fastslagit skall gälla i rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna respektive rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial också skall gälla i det aktuella rambeslutet. Om något krav på dubbel straffbarhet inte kan ställas vid de andra rambesluten skall samma begränsning gälla om det avser verkställighet av ett beslut om förverkande. Frysningen skall ju bl.a. ses som ett förstadie till förverkande av egendomen och då har det ansetts rimligt att ha samma reglering av kravet på dubbel straffbarhet i båda stadierna av förfarandet. Brotten och brottstyperna i listan motsvaras i allt väsentligt av existerande straffbestämmelser i såväl som de andra medlemsstaterna. Det som kan skilja medlemsstaterna åt är den närmare utformningen och avgränsningen av straffansvaret för respektive brott eller brottstyp i listan. En bredare eller snävare kriminalisering kan ha olika förklaringar. En orsak kan vara att medlemsstaterna har olika behov av hur långt kriminaliseringen skall sträcka sig. En annan förklaring kan vara av mer lagteknisk karaktär. Den lista över brott och brottstyper som finns i artikel 6.1 kommer i många situationer att rendera i ett fängelsestraff och ett beslut om förverkande. Den begränsning av kravet på dubbel straffbarhet som rambeslutet innehåller skiljer sig mot det generella krav på dubbel straffbarhet som finns i internationella verkställighetslagen. Denna lagstiftning grundar sig på förverkandekonventionen, vilken är drygt och tillämpas i ytterst få fall. Den begränsade möjlighet att ställa ett krav på dubbel straffbarhet som rambeslutet anger är därför ett positivt sätt att utveckla samarbetet mellan EU:s medlemsstater. Det finns egentligen ingen anledning att medlemsstaterna skall kunna ifrågasätta varför en stat har valt att kriminalisera en gärning som de själva har valt att inte kriminalisera eller har valt att beivra på ett annat sätt. För del innebär det också att de beslut om förverkande som vi vill verkställa utomlands inte kommer att kunna ifrågasättas av nämnda anledning. Begränsningen av kravet på dubbel straffbarhet gäller dock inte ovillkorligen. För de brott och brottstyper som inte finns med på listan får den verkställande staten vägra att verkställa ett förverkandebeslut om den gärning som ligger till grund för beslutet om förverkande inte utgör ett brott som ger möjlighet till förverkande enligt den verkställande statens lagstiftning. Detta ger den verkställande staten tillfälle att vägra verkställighet i de få fall det kan bli fråga om för de brott som ter sig alltför främmande från den statens sida. Vidare skall betonas att rambeslutet enligt artikel 1.2 inte påverkar medlemsstaternas skyldigheter att iaktta de grundläggande rättigheterna och grundläggande rättsprinciperna i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen (som i sin tur hänvisar till om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). Avslutningsvis skall påpekas att enligt skälen till rambeslutet hindrar rambeslutet inte heller en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier (skäl 14) eller rätten att vägra verkställa ett beslut om förverkande om det finns skäl att tro att beslutet syftar till att straffa en person på grund av personens kön, ras, religion, etniskt ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan skadas till följd av något av dessa skäl (skäl 13). I detta sammanhang har ombudsmän påpekat betydelsen av att använda sig av dessa skäl för att vägra verkställighet för en rättssäker tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande och menar att dessa skäl borde ha motsvarats av en egen artikel och inte enbart anges i ingressen till rambeslutet, eftersom skälen inte i sig utgör rättsregler. Regeringen delar synpunkten att de skäl som anges i ingressen till rambeslutet är av betydelse för en rättssäker tillämpning av rambeslutet. Den konstruktion av rambeslutet som här återspeglas har använts i flera rambeslut om ömsesidigt erkännande, bl.a. rambeslutet om en europeisk arresteringsorder och överlämnande mellan medlemsstaterna, som har genomförts i lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder. Vid genomförandet av den lagstiftningen ansågs motsvarande skäl som är aktuella motivera en möjlighet att vägra överlämnande på de grunder som anges i skälen. Regeringen ser ingen anledning att göra en annan bedömning .