prop · GS0358 · 2004-12-17 00:00:00 — Det solidariska ansvaret upphör och säkerheten åter- lämnas om en senare ägare ställer ny säkerhet för de ifrågavarande åter- växtåtgärderna och säkerheten godkänns av . Om det finns särskilda skäl får även i annat fall besluta att en tidigare ägares ansvar för återväxtåtgärderna skall bortfalla. Det kan som ovan nämnts uppstå situationer där det framstår som stötande att låta det solidariska ansvaret kvarstå. Detta utvecklas närmare i författningskom- mentaren, se avsnitt 11. Förutsättningar för krav på säkerhet Regeringens förslag: får kräva säkerhet för återväxtåtgärder av en skogsägare bara om det skäligen kan befaras att åtgärderna annars inte blir vidtagna. Utredarens förslag: I rapporten föreslås en bestämmelse om att det skall krävas särskilda skäl, som är hänförliga till vissa närmare angivna förhållanden, för att säkerhet skall få krävas. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som har yttrat sig har tillstyrkt förslaget eller inte haft några invändningar mot det. Några remissinstanser har haft synpunkter av lagteknisk karaktär. förslag: har inte lämnat något förslag avseende förutsättningar för krav på säkerhet. Remissinstanserna: Flera av remissinstanserna har, liksom tidigare, pekat på att det förekommer skillnader i tillämpningen av 36 § skogs- vårdslagen mellan olika skogsvårdsstyrelser. och Läns- styrelsen i anser att genom all- männa råd eller på annat sätt bör se till att en mer enhetlig tillämpning av reglerna kommer till stånd. LRF Skogsägarna anser att systemet med krav på säkerhet bör göras mer likformigt i landet och så långt möjligt koncentreras till sådana fall där det finns uppenbara skäl att ställa säker- het. Liknande synpunkter framförs av Skogsindustrierna. Kammarrätten i anser att det bör göras ett förtydligande i 36 § av i vilka fall som säkerhet kan krävas. Skälen för regeringens förslag: Av 36 § första stycket skogsvårds- lagen följer att om en avverkning föranleder förhållandevis dyra åter- växtåtgärder i större omfattning, får i samband med avverkningen besluta att säkerhet skall ställas för fullgörandet av åt- gärderna. Bestämmelsen har i sak haft samma lydelse sedan den nu- varande skogsvårdslagen trädde i kraft (prop. 1978/79:110, bet. 1978/79:JoU30, rskr. 1978/79:387). Skogsvårdsstyrelserna tillämpar bestämmelserna om säkerhet på olika sätt vilket några remissinstanser också påpekat. Att så är fallet bekräftas bl.a. i utredarens rapport, där det framgår att det finns två skilda uppfatt- ningar hos skogsvårdsstyrelserna om när säkerhet bör krävas. De olika uppfattningarna kan indelas i en generell och en selektiv metod. Den generella metoden innebär att säkerhet krävs av alla skogsägare som vill avverka över en viss areal och att storleken på säkerheten sätts i relation till avverkningens omfattning och kostnaderna för åtgärderna. Den selektiva metoden innebär att man framför allt tar hänsyn till skogs- ägarens trovärdighet, tidigare avverkningar och tidigare brister i fråga om återväxtåtgärder. Motiveringen för den generella metoden är att skogs- vårdsstyrelsen vill behandla alla lika och inte göra några personutred- ningar. Motiveringen för den selektiva metoden är att skogsvårdsstyrel- sen inte vill visa misstroende mot skötsamma skogsägare som bedriver ett långsiktigt skogsbruk genom att avkräva dem säkerhet som en metod för att komma till rätta med missförhållanden. Regeringen har i och för sig förståelse för båda metoderna. Det är emellertid inte försvarbart att tillämpningen av samma bestämmelse skiljer sig åt på ett så avgörande sätt mellan olika skogsvårdsstyrelser. Regeringen noterar också att i ett beslut (dnr 1120/03 3.30) ändrat sin tidigare praxis om när säkerhet bör krävas och uttalat att det, förutom att det skall röra sig om en avverkning av större omfattning som föranleder kostsamma återväxtåtgärder, även skall föreligga någon omständighet som ger anledning till antagande att det i det enskilda fallet föreligger en risk för att erforderliga återväxt- åtgärder inte skall bli vidtagna. Med hänsyn härtill, och den utvidgning av skogsvårdslagens bestämmelser om ansvar för återväxtåtgärder som föreslagits i föregående avsnitt, anser regeringen att det finns skäl att överväga om det behövs en precisering av i vilka fall som säkerhet bör få krävas. Vid bedömningen av när en skogsvårdsstyrelse skall få fatta beslut om säkerhet enligt 36 § bör man ta hänsyn till hur bestämmelsen är ut- formad. Enligt ordalydelsen är säkerheten en betalningssäkring för det fall en skogsvårdsstyrelse tvingas vidta återväxtåtgärder på en försumlig Prop. 2004/05:58 skogsägares bekostnad. Att så sker är emellertid utomordentligt ovanligt, om det överhuvudtaget förekommer. I praktiken har säkerheten i stället kommit att fungera som ett påtryckningsmedel på en skogsägare att vidta nödvändiga återväxtåtgärder. Som nämnts i föregående avsnitt gör sig behovet av säkerhet gällande när det gäller fastighetsägare som kan förväntas ha för avsikt att efter en avverkning överlåta fastigheten utan att ha vidtagit nödvändiga återväxt- åtgärder. Andra exempel på situationer där det bör vara motiverat att kräva säkerhet är om en skogsägare misskött återväxtåtgärder efter tidi- gare avverkningar, eller om har kännedom om en skogsägares tidigare verksamhet som ger anledning anta att återväxt- åtgärder inte kommer att bli vidtagna om inte säkerhet ställs. Det kan bl.a. röra sig om en ägare som tidigare utövat en helt annan form av verksamhet under mindre godtagbara förhållanden, t.ex. varit föremål för upprepade konkurser eller underlåtit att betala skatt. I mer normala fall av skogsinnehav, där ägaren kan förväntas behålla sin fastighet och där det i samband med avverkningen inte finns något som talar för att återväxtåtgärder inte kommer att vidtas, är behovet av säkerhet inte lika påkallat. I sådana fall torde, för det fall återväxtåtgärder inte skulle vidtas, de möjligheter till förelägganden och vite som en skogsvårdsstyrelse har enligt 35 § normalt vara tillräckliga för att förmå skogsägaren att vidta nödvändiga åtgärder. Mot att kräva säkerhet i de sistnämnda fallen talar också det förhållandet att en skogsägare enligt skogsvårdslagen inte är tvingad att återplantera förrän gått räknat från avverkningen. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att det finns anledning att skärpa reglerna om i vilka fall som säkerhet skall få krävas. I fortsätt- ningen bör säkerhet bara få krävas om det, förutom att det skall vara fråga om en avverkning av större omfattning som föranleder kostsamma återväxtåtgärder, skäligen kan befaras att åtgärderna annars inte blir vid- tagna. Straff för avverkning i strid med 36 § skogsvårds- Regeringens förslag: Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet på- börjar en avverkning innan en beslutad säkerhet har ställts och god- känts av skall kunna dömas till ansvar. Förbudet mot att påbörja en avverkning i 36 § tredje stycket innan säkerhet ställts och godkänts av skall bara avse fall där en skogsvårdsstyrelse fattat beslut om att säkerhet skall ställas. Utredarens och förslag: Förslagen behandlas varken i utredarens eller i . Remissinstanserna: Förslaget har beretts under hand och synpunkter inhämtats från , Riksåklagaren, , Skogsindu- strierna och LRF Skogsägarna som har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: Enligt 38 § första stycket 4 skogs- vårdslagen döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett avverkningsförbud som avses i 36 § till böter eller fängelse i högst sex Prop. 2004/05:58 månader. Bestämmelsen har prövats i domstol med avseende på en skogsägare som i strid med 36 § tredje stycket påbörjat en avverkning innan hade godkänt en ställd säkerhet. Såväl tings- rätt som hovrätt ogillade åtalet och uttalade att straffbestämmelsen bara omfattar överträdelser mot ett av meddelat förbud enligt 36 § fjärde stycket. Bestämmelsen i 36 § tredje stycket trädde i kraft . I propositionen med förslag till ändringen (prop. 1997/98:158) angavs bl.a. att skogsvårdslagen borde kompletteras med en bestämmelse som gjorde det möjligt för att efter ett beslut om ställande av säkerhet godkänna en ställd säkerhet innan en avverkning fick påbörjas. Det poängterades därvid särskilt att den bestämmelse som fanns om möjlighet att besluta om avverkningsförbud på hela brukningsenheten (nuvarande fjärde stycket) inte i praktiken kunde användas för att hindra en avverkning i ett fall där beslutad säkerhet inte kom att ställas innan avverkningen påbörjades. Frågan om straffansvar berördes inte i sam- band med lagändringen. Om en skogsägare kan påbörja en avverkning innan skogsvårdsstyrel- sen godkänt en ställd säkerhet utan risk för påföljd kommer bestämmel- serna om säkerhet för fullgörande av återväxtåtgärder inte att kunna fungera som det är tänkt. Regeringen anser därför att det bör tydliggöras i 38 § första stycket 4 att straffansvaret omfattar såväl avverkningar som sker i strid med tredje stycket som avverkningsförbud som avses i fjärde stycket i 36 §. Enligt ordalydelsen av 36 § tredje stycket följer att avverkning som av- ses i första stycket får påbörjas först när säkerhet ställts och godkänts av . För att förbudet mot att påbörja en avverkning i 36 § tredje stycket skall aktualiseras måste emeller- tid ha fattat ett beslut om att säkerhet skall ställas. För att tydliggöra detta förhållande bör det i 36 § tredje stycket anges att i de fall som skogs- vårdsstyrelsen enligt första stycket har beslutat att säkerhet skall ställas, får avverkningen inte påbörjas förrän säkerheten har ställts och godkänts av . 5 Krav på förvärvstillstånd före avverkning 5.1 Jordförvärvslagens regler om förvärvstillstånd Tillstånd enligt jordförvärvslagen (1979:230) krävs i vissa fall då fysisk person förvärvar fastighet inom område som är glesbygd eller omarron- deringsområde enligt bilaga till jordförvärvsförordningen (1991:736). För juridisk person krävs tillstånd enligt jordförvärvslagen vid förvärv inom hela landet. Om förvärvstillstånd vid prövningen av en ansökan nekas blir köpet ogiltigt. Jordförvärvslagen gäller vid vissa uppräknade förvärv av fastigheter taxerade som lantbruksenheter. Det finns dock undantag vid bl.a. förvärv från nära släkting, vilket innebär att lagen omfattar en begränsad del av marknaden för lantbruksenheter. Ett förvärv kan även genomföras inom ramen för en lantmäteriförrätt- Prop. 2004/05:58 ning enligt fastighetsbildningslagen (1970:988). I 5 kap. 20 § och 10 kap. 3 § andra stycket fastighetsbildningslagen finns bestämmelser om att lantmäterimyndigheten skall underställa vissa förvärv i samband med fastighetsreglering eller avstyckning tillståndsmyndighetens prövning enligt jordförvärvslagen. Den som i minst varit bosatt i glesbygd inom den kommun där fastigheten är belägen behöver inte ansöka om tillstånd. Detsamma gäller den som i ett särskilt åtagande förbinder sig att bosätta sig på fastigheten från förvärvet och därefter bo på den . Regeringens förslag: Det införs en bestämmelse i skogsvårdslagen som innebär att i de fall där det krävs tillstånd enligt jordförvärvslagen vid förvärv av fastighet får avverkning inte påbörjas av förvärvaren förrän sådant tillstånd meddelats. Om det finns särskilda skäl får medge undantag från kravet på tillstånd. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet påbörjar en avverkning innan förvärvstillstånd meddelats enligt jordförvärvslagen i de fall där sådant tillstånd krävs skall kunna dömas till ansvar. förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig har tillstyrkt förslaget eller inte haft några invändningar mot det. Jord- bruksverket anför dock att möjligheten för att medge undantag bör utformas mer restriktivt samt att det bör övervägas om den föreslagna ändringen bör kombineras med en ändring av jordförvärvs- lagens bestämmelser om bosättningsplikt. i Västra Göta- lands län anför att ett effektivare sätt skulle vara att ställa krav på upp- visande av lagfart för att få tillstånd att avverka. i Väster- bottens län framför liknande synpunkter och anser dessutom, i likhet med i , att det finns ett behov av en kompletterande översyn av jordförvärvslagens regler om bosättnings- plikt. Skälen för regeringens förslag: Inga regler hindrar att en förvärvshandling vid ett förvärv av en skogsfastighet är utformad så att den nye ägaren får avverka skog, trots att förvärvstillstånd inte har erhållits. Om förvärvstillstånd sedan nekas blir förvärvet, som angetts i föregående avsnitt, ogiltigt och fastigheten återgår till överlåtaren. Dessa förhållanden har ibland utnyttjats för att genomföra avverkningar trots att köpet sedan blir ogiltigt, vilket leder till ekonomisk skada för överlåta- ren. För att förhindra sådana ageranden bör, i de fall där det krävs för- värvstillstånd enligt jordförvärvslagen, en avverkning inte få påbörjas av den nye ägaren förrän förvärvstillstånd meddelats. Det bör emellertid framhållas att även med en sådan bestämmelse är möjligheter att förhindra avverkning i praktiken kopplad till anmälan om och ansökan om tillstånd till föryngringsavverk- ning. Annan avverkning kommer normalt inte till Regeringen anser ändå att det är rimligt att inte tillåta någon Prop. 2004/05:58 typ av avverkning innan förvärvstillstånd lämnats. För fastighetsmarknadens parter bedöms den föreslagna ändringen normalt inte leda till några olägenheter av betydelse. I enstaka fall kan dock olägenheter uppstå av ett lantmäteri- eller jordförvärvsärende. Om det i ett sådant fall genom annan utredning är klarlagt att förvärvstillstånd kan beviljas och att förvärvaren visat att han eller hon har stor nytta av att avverkningen tidigareläggs bör skogsvårds- styrelsen i särskilda fall kunna medge undantag från kravet på tillstånd. Några remissinstanser har föreslagit att en förvärvare skall uppvisa lag- fart på förvärvet innan avverkning skall tillåtas. Det är i och för sig rik- tigt att ett krav på lagfart skulle innebära vissa lättnader i kontrollen för en skogsvårdsstyrelse eftersom lagfart, i de fall förvärvstillstånd krävs för förvärvet, enligt 20 kap. 6 § 8 jordabalken inte får meddelas med mindre förvärvstillstånd föreligger. Av jordabalkens bestämmelser fram- går emellertid att det vid sidan av kravet på förvärvstillstånd finns en rad andra villkor som kan utgöra hinder mot meddelande av lagfart. Att låta samtliga dessa omständigheter utgöra grund för ett förbud mot avverk- ning skulle dock föra för långt. Därför är det inte lämpligt att knyta rätten till avverkning till att lagfart har meddelats. Med anledning av de synpunkter som bl.a. framfört om behovet av en översyn av jordförvärvslagens regler om bosättnings- plikt erinrar regeringen om de förslag som lagts fram i propositionen Ändringar i jordförvärvslagen (1979:230) (prop. 2004/05:53). I proposi- tionen föreslås bl.a. att bestämmelserna i jordförvärvslagen om tillstånd vid förvärv av lantbruksegendom i glesbygd skärps, så att den tid en person måste ha varit bosatt i glesbygd inom den kommun där fastig- heten är belägen, för att kunna göra tillståndsfria förvärv, förlängs från till samt att möjligheten att undgå tillståndsplikt genom ett bosättningsåtagande på fastigheten tas bort. I stället föreslås att den som kan göra sannolikt att han avser att varaktigt bosätta sig på fastigheten eller att förvärvet varaktigt kommer att främja sysselsätt- ningen på orten inte skall vägras tillstånd. Enligt den ovan föreslagna bestämmelsen får en förvärvare av en skogsfastighet, i de fall där förvärvet kräver förvärvstillstånd, inte på- börja en avverkning på fastigheten innan förvärvstillstånd meddelats. Överträdelser av denna bestämmelse bör bli föremål för sanktioner. Överträdelser av liknande handlingsregler i skogsvårdslagen har sanktio- nerats genom straffansvar. Det finns därför skäl att även i detta fall före- skriva straffansvar för den som bryter mot bestämmelsen. Därför bör påföljdsbestämmelserna i 38 § första stycket 2 justeras så att straffbe- stämmelsen även omfattar överträdelser av förbudet mot att påbörja av- verkning innan förvärvstillstånd meddelats. 6 Avverkning av skog Regeringens förslag: Det skall vara möjligt att i särskilda fall medge undantag från kravet på ändamålsenlig avverkning för att bevara och utveckla natur- eller kulturmiljövärden. förslag: Överensstämmer i huvudsak med regering- ens förslag. Remissinstanserna: Många remissinstanser tillstyrker allmänt för- slaget till lagändring. instämmer i förslaget och rekommenderar att får i uppdrag att utreda behovet av nya föreskrifter som kan ge vägledning för s.k. kontinuerligt skogs- bruk. anför att man vid tillämpning av skogs- vårdslagstiftningen bör vara mer flexibel i avvägningen mellan produk- tions- och miljömål så att alternativa metoder kan användas i avvaktan på forskningsresultat kring alternativa skogsbruksmetoder i s.k. kontinui- tetsskogar. Skälen för regeringens förslag Enligt 10 § första stycket skogsvårdslagen skall avverkning på skogs- mark vara ändamålsenlig för återväxt av ny skog eller främja skogens utveckling. Med att främja skogens utveckling avses röjning eller gall- ring. Syftet med bestämmelsen är att tillgodose behovet av ett långsiktigt och bärkraftigt skogsbruk. Genom skogspolitiska beslut (prop. 1992/93:226, bet. 1992/93:JoU15, rskr. 1992/93:252) mjukades reglerna kring avverkning upp för att öppna för avverkningsformer som innebär alternativ till slut- avverkning. Bortsett från fjällskogsblädning har begreppet slutavverk- ning betraktats som identiskt med kalavverkning, med eller utan läm- nande av fröträd. Bakgrunden till uppmjukningen var att främja ett ökat mångbruk av skogen, vilket kan vara aktuellt i områden som är känsliga med hänsyn till särskilda naturvärden och i tätortsnära skogar där den dominerande avverkningsformen trakthyggesbruk passar mindre väl. Det grundläggande kravet att avverkningen måste vara ändamålsenlig för återväxt av ny skog bibehölls dock, vilket har medfört att avverknings- former som inte ger tillfredställande återväxt inte kan accepteras. Hänsyn till natur- och kulturmiljövärden vid avverkning Vid införandet av skogspolitik utvecklades skogsvårdslagens föreskrifter om hänsyn till natur- och kulturmiljön. Exempel på sådan hänsyn är att undvika eller begränsa skador i och invid hänsynskrävande biotoper och värdefulla kulturmiljöer i skogen, att lämna kvar träd, träd- samlingar och döda träd vid avverkning, att anpassa hyggens storlek och form och att spara skyddszoner vid vatten. Miljöhänsynen vid föryng- ringsavverkning har förbättrats . Andelen av den av- verkade arealen som uppfyller skogsvårdslagens krav har ökat markant. Av rapporten av skogspolitikens effekter (2001) framgår emellertid att det alltjämt finns brister inom många områden. Regeringen anser att möjligheterna till olika typer av avverkningar behöver utökas för att det skall vara möjligt att bevara och utveckla natur- eller kulturmiljövärdena inom olika områden. Vid sådana avverkningar bör accepteras att virkesproduktionen inte kommer i första hand. Detta gäller t.ex. de bestånd som i en s.k. grön skogsbruksplan åsatts målklassen Naturvård skötsel och vars natur- eller kulturmiljö- Prop. 2004/05:58 värden bedöms öka genom en avverkning i strid med huvudregeln. att kunna tillgodose dessa behov bör en skogsvårdsstyrelse få möjlighet att, efter hörande av andra berörda myndigheter, medge undantag från huvudregeln i sådana fall. Undantag från tillåtna avverkningsformer bör även kunna medges i sådan tätortsnära skog vars främsta funktion är att nyttjas utifrån ett frilufts-, natur- och kulturmiljöperspektiv. Vad gäller frågan om alternativa avverkningsmetoder i s.k. kontinui- tetsskogar vill regeringen peka på den förstudie som har genomfört (meddelande 1-2004). I denna studie kon- stateras att kalavverkning är olämplig i kontinuitetsskogar. I stället bör alternativa avverkningsformer, exempelvis blädning eller annan typ av avverkning som medger ett kontinuerligt trädskikt tillämpas. En godtagbar produktion kan i de allra flesta fall upprätthållas sam- tidigt som de kontinuitetsberoende värdena kan bevaras. Det är först vid hårdare avverkningar som dessa värden riskerar att förstöras. I vissa undantagsfall kan det dock finnas situationer då det vid avverk- ning i kontinuitetsskogar kan behöva göras undantag från de nämnda kraven i 10 §. Den föreslagna ändringen ger denna möjlighet. I avvaktan på bättre kunskaper bör emellertid den nu föreslagna undan- tagsmöjligheten tillämpas restriktivt. Regeringens bedömning: bör på begäran av skogsmarkens ägare få möjlighet att medge undantag från regeln i 12 § skogsvårdslagen om avgränsning av brukningsenhet om denna kan antas medföra betydande svårigheter att planera skogsbruket. sådant beslut får inte medföra olägenhet av betydelse för råvaruför- sörjningen, sysselsättningen eller miljön. förslag: Överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanser: Många tillstyrker förslaget allmänt. ket anser att effekterna på miljön av den föreslagna ändringen bör över- Skogsindustrierna anser att ändringen är positiv. Skälen för regeringens bedömning: har det funnits regler om ransonering för skogsbruket för att säkerställa en viss jämnhet i virkesavkastningen. De främsta motiven för detta har varit en önskan att trygga sysselsättningen och industrins råvaruförsörjning. Genom skogspolitiska beslut (prop. 1978/79:110, bet. 1978/79:JoU30, rskr. 1978/79:387) infördes begreppet brukningsenhet. propositionen konstaterades att det finns starka skäl för en fortsatt ranso- nering av den äldre skogen och att kravet på ransonering bör ställas på Med brukningsenhet skall i regel avses en och samma ägares skogsinnehav inom en kommun. I vad mån avsteg från denna regel skall få göras måste främst prövas med hänsyn till att främja en jämn sysselsättning i skogsbruket. En uppdelning av skogsmarksinne- hav inom en kommun eller en sammanföring av mark inom två eller flera kommuner borde följaktligen få ske bara om det är lämpligt med hänsyn Prop. 2004/05:58 till sysselsättningsunderlaget inom olika arbetskraftsområden. Sedan bestämmelsen om undantag från regeln om avgränsning av brukningsenhet infördes i skogsvårdsförordningen (1993:1096) 1980 har sysselsättningen inom skogsbruket förändrats avsevärt. Vid den tid- punkten sysselsatte skogsbruket ca 50 000 personer. är antalet ca 20 000. Till skillnad från arbetar de anställda inom skogsbruket numera ofta över stora områden. Förändringarna innebär att någon skill- nad i sysselsättningshänseende beroende på avgränsningen av bruknings- enheter knappast kan påvisas. Enligt har av den orsaken någon prövning grundad på det kriterium för undantag från regeln om avgränsning av brukningsenhet som anges i 14 § första stycket skogs- vårdsförordningen inte skett . Regeringen anser att det även i fortsättningen är av största vikt att trygga industrins råvarubehov och därmed sysselsättningen både i indu- strin och i skogsbruket. En förutsättning för det är att skogsbruket kan planeras rationellt. En effektiv naturvård, t.ex. genom landskaps- ekologisk planering, förutsätter också ofta planering över kommungrän- ser. Regeringen anser därför att skogsvårdsförordningen bör ändras så att undantag på begäran av skogsägaren skall kunna göras om huvudregeln i 12 § skogsvårdslagen om brukningsenhet kan antas medföra betydande svårigheter att planera skogsbruket. Undantag från huvudregeln får dock inte medföra olägenhet av betydelse för råvaruförsörjningen, sysselsätt- ningen eller miljön. 8Högsta tillåtna areal för föryngringsavverk- ning Regeringens bedömning: Det bör inte göras någon ändring av skogs- vårdslagens och skogsvårdsförordningens regler om högsta tillåtna areal som får föryngringsavverkas på en brukningsenhet. förslag: möjligheter att utfärda före- skrifter ändras från att gälla brukningsenheter större än till brukningsenheter större än . Remissinstanserna: Remissutfallet har varit blandat.