prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — Kommittén och promemorian föreslår samma reglering. skall ett dödsfallsbelopp som utgår från en olycksfallsförsäkring behand- las som ett motsvarande belopp från vanlig livförsäkring. ningar har inte riktats mot förslaget i denna del, och regeringen föreslår sådana regler för den nya lagen. 9.7Regleringen av försäkringsfall, m.m. 9.7.1Tiden för utbetalning av försäkringsersättning Regeringens förslag: Försäkringsbolaget skall handlägga försäkrings- ärendena skyndsamt. Ersättning skall i allmänhet betalas ut inom en månad från det att den ersättningsberättigade lagt fram sin utredning. I vissa fall skall försäkringsbolaget vara skyldigt att betala ut ersättning i förskott. 16 kap. 1 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 188 och 343). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. anser att kravet på försäkringsbolaget bör ställas högre än vad som föreslås. Nuvarande ordning: Om inte annat anges i villkoren, skall enligt 24 § FAL försäkringsersättningen betalas ut senast efter att försäk- ringsbolaget har fått meddelande om försäkringsfallet. Är betalningen beroende av utredning som försäkringstagaren skall tillhandahålla, räk- nas dock månadsfristen från den dag då försäkringstagaren har fullgjort sin skyldighet att bidra till utredningen. Regeln sanktioneras genom att försäkringsbolaget i allmänhet får betala dröjsmålsränta enligt räntelagen om förfallodagen inte iakttas. För konsumentförsäkringens del gäller att försäkringsbolaget enligt 37 § KFL utan uppskov skall vidta de åtgärder som behövs för att en skada skall kunna regleras. Vidare sägs att skadan skall regleras skynd- samt. I 38 § KFL föreskrivs att försäkringsersättning skall betalas senast efter det att den ersättningsberättigade anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som med hänsyn till omständigheterna skäligen kan begäras av honom. Tidsfristen gäller dock inte ersättning som avser livränta och inte heller då rätten till ersättning är beroende av att en viss händelse inträffar efter utgången av fristen. I samma lagrum anges vidare att, om den som begär försäkringsersättning uppenbarligen har rätt till ersättning med åtminstone ett visst belopp, detta skall betalas ut i förskott. Skälen för regeringens förslag: Bestämmelserna om skadereglering i KFL synes ha fungerat väl och har också tagits upp i regeringens förslag för skadeförsäkringens del. Liknande hänsyn gör sig gällande också på personförsäkringens område, och detta oavsett om ersättningen skall beräknas efter den skadelidandes verkliga förlust eller ej. Också vid sådana försäkringar är en skyndsam och korrekt handläggning av försäk- ringsärendena av största betydelse för de ersättningsberättigade. I såväl betänkande som promemorian föreslås där- för regler som i allt väsentligt överensstämmer med konsumentförsäk- ringsreglerna. Förslaget har godtagits av remissinstanserna, och även regeringen ansluter sig till förslaget i denna del. Det bör alltså åligga försäkringsbolaget att fullgöra betalningsskyldigheten mot den ersätt- ningsberättigade inom en månad från det att rätten till försäkringsersätt- ningen inträtt samt, om man kan fordra utredning av den ersättnings- berättigade, sådan utredning lagts fram. Den senare principen innebär att det i vissa fall kan komma att dröja innan en utbetalning blir aktuell, t.ex. då ersättningen avser framtida invaliditet eller lyte och men och en eventuell invaliditetsgrad etc. låter sig fastställas först efter försäkringsfallet. I fråga om livränta ligger det närmast i sakens natur att försäkringsersättningen inte skall behöva betalas ut inom månadsfristen. Här har försäkringsbolaget rätt att avvakta med betalningen helt eller delvis . Regeln får vidare anses innebära att försäkrings- bolaget utan oskäligt dröjsmål bör meddela den som kräver ersättning om bolaget åberopar ansvarsbegränsning enligt lagen eller försäkringsavtalet. Som framgått överlämnas det enligt förslaget till försäkringsbolagen att själva välja om försäkringsbreven skall inordnas under ett värde- papperssystem eller ett denuntiationssystem. Om i samband med ett försäkringsfall ett anspråk stöds på ett försäkringsbrev som är att bedöma som ett värdepapper, bör betalningsfristen beräknas även med utgångs- punkt i den tidpunkt då försäkringsbrevet hållits försäkringsbolaget tillhanda. 9.7.2Utbetalning till annan än rätt förmånstagare Regeringens förslag: Sker betalning till annan än den förmånstagare som i och för sig har rätt till beloppet, skall försäkringsbolaget inte behöva betala på nytt, om det vid utbetalningen iakttagit skälig aktsamhet. Från denna regel skall undantag göras för bl.a. fallet att betalningen grundas på en förfalskad handling. 16 kap. 2 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 188 och 343 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. anser att det av lagen bör framgå att utbetalningen från försäkringsbolaget måste ha skett i god tro för att försäkringsbolaget vid felaktig utbetalning skall vara fritt från ansvar. Enligt är det viktigt att försäkringsbolaget med befriande verkan kan betala ut försäkringsersättningen utan alltför långtgående undersökningsplikt. Skälen för regeringens förslag: Både vid skadeförsäkring och personförsäkring är det tänkbart att försäkringsersättning utbetalas till fel person. Vid personförsäkring kan emellertid frågan bli av särskild prak- tisk betydelse, och den påkallar därför en speciell reglering. Som framgår av det föregående skall en försäkringstagare enligt för- slaget inte kunna göra ett förmånstagarförordnande i ett testamente. Detta betyder att försäkringsbolaget vid utbetalning av försäkringsersättning som regel inte behöver undersöka om försäkringstagaren har upprättat något testamente. Bolaget kan följa det skriftliga förmånstagarförordnan- de som det kan ha fått från försäkringstagaren. För att inte behöva göra två utbetalningar kan bolaget dock likväl finna anledning att utföra tids- ödande utredningar innan bolaget anser sig kunna betala ut ett belopp med stöd av reglerna om förmånstagare. är det ofta av stor betydelse för de efterlevande att de vid ett dödsfall snabbt får hjälp i en ekonomiskt besvärlig situation. Därför är det ett väsentligt intresse inte bara för försäkringsbolaget utan också för försäkringstagaren och de efterlevande att reglerna möjliggör utbetalning på ett tidigt stadium med ledning av de upplysningar som då finns. Det är rimligt att försäkrings- bolaget slipper att betala beloppet två gånger, om den första betalningen skett i god tro. Det har ansetts tveksamt om reglerna i skuldebrevslagen här kan tillämpas analogt. I betänkandet, liksom i promemorian, föreslås en uttrycklig bestämmelse som innebär att, om ett försäkringsbolag betalat ut försäkringsersättning till någon annan än den som i egenskap av förmånstagare haft rätt till denna, bolaget är befriat från sin skuld om det vid utbetalningen har iakttagit skälig aktsamhet. För att regeln skall få en rimlig avgränsning bör dock enligt förslaget bolaget inte ens när den är i god tro kunna med befriande verkan betala försäkringsersättning till fel person, om det senare visar sig att utbetalningen grundats på en handling som varit behäftad med kvalificerat giltighetsfel, t.ex. förfalskning. Här skulle alltså gälla en liknande princip som enligt skuldebrevslagen. Även regeringen anser att en sådan bestämmelse bör införas i den nya lagen. Regeln är således begränsad till de fall då ersättning egentligen skall utgå till en förmånstagare. Även i andra sammanhang kan det efter utbetalningen komma fram att ersättningen inte uppburits av den som haft rätt till den. Detta kan förekomma vid överlåtelse eller pantsättning av försäkring. Frågan om försäkringsbolaget då kan vara skyldigt att betala på nytt till den som materiellt varit berättigad till beloppet får lösas utifrån allmänna principer. Den fordrar alltså inte särskild reglering i den nya lagen utan bör lämnas åt rättstillämpningen. 9.7.3Försummelse att anmäla försäkringsfall, m.m. Regeringens förslag: Den ersättningsberättigade skall rätta sig efter de försäkringsvillkor och anvisningar som rör regleringen av försäk- ringsfall. Försummar han det och leder det till skada för försäkrings- bolaget, skall ersättningen till honom kunna sättas ned. Nedsättning skall också kunna ske om han i samband med regleringen av försäk- ringsfall uppsåtligen eller av grov vårdslöshet lämnar oriktiga upp- gifter till försäkringsbolaget. Preskription av rätt till försäkringsersätt- ning regleras på samma sätt som för konsumentförsäkringens del. 16 kap. 35 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag utom på det sättet att nedsättning av ersättningen enligt promemorian skall kunna ske också när villkoren har satts åsido av någon annan än den ersättningsberättigade själv, såsom försäkringstagaren eller den försäkra- de (se promemorian s. 188 och 344 f.). Remissinstanserna: Förslaget godtas av remissinstanserna. Nuvarande ordning: I 2123 §§ FAL finns bestämmelser om vad den som vill framställa anspråk mot försäkringsbolaget har att iaktta. När ett försäkringsfall har inträffat, skall försäkringsbolaget utan uppskov erhålla anmälan om detta. Vidare åligger det den som framställer anspråk på ersättning att biträda vid utredningen. Vid tillkomsten av KFL ansågs det inte motiverat att i lagen ta in några regler om vilka skyldigheter den ersättningsberättigade skulle ha mot försäkringsbolaget, bortsett från bestämmelser om oriktiga uppgifter m.m. i samband med skaderegle- ringen (enligt 34 § kan ersättningen sättas ned vid uppsåt eller grov vårdslöshet). I övrigt borde den ersättningsberättigades förpliktelser förutsätta föreskrifter i försäkringsvillkoren. Skälen för regeringens förslag Försummelse att anmäla försäkringsfall eller medverka i utredningen I enlighet med vad som föreslås såväl av som i promemorian anser regeringen att samma synsätt bör gälla beträffande både skade- och personförsäkring. Det bör därför överlämnas åt försäk- ringsbolagen att i villkoren reglera de skyldigheter som kan komma att aktualiseras. Föreskrifterna kan ta sikte på att anmäla försäkringsfall eller att medverka till utredningen av försäkringsfallet eller försäkringsbolagets ansvarighet. Om föreskrifterna inte iakttas, bör försäkringsbolaget liksom vid skadeförsäkring ha en viss möjlighet att sätta ned försäkringsersätt- ningen, dvs. bolaget skall inte under alla förhållanden vara skyldigt att betala ut hel försäkringsersättning. Nedsättning bör göras efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. En förutsättning för att nedsättning över huvud taget bör kunna ske är att bolaget lidit skada genom att försäkringsvillkoren inte följts. För nedsättning bör vidare krä- vas att åsidosättandet av försäkringsvillkoren har sin grund i ett uppsåt- ligt eller oaktsamt förfarande av den ersättningsberättigade. Däremot bör nedsättning inte få ske om oaktsamheten bara har varit ringa. En ytterligare förutsättning för nedsättning är förstås att de villkor som inte har följts är skäliga. Det får ingå i den skälighetsbedömning som skall göras i nedsättningsfrågan att ta hänsyn till det. Från försäkringshåll har framhållits att felaktiga uppgifter av den försäkrade bör kunna medföra nedsättning även om det inte är den försäkrade som kräver ersättning. Fallet blir emellertid inte aktuellt vid livförsäkring för dödsfall, och kan även i övrigt antas vara så opraktiskt vid personförsäkring att det knappast motiverar en särskild reglering. Liksom vid konsumentförsäkring bör ersättningen således bara sättas ned om det är den ersättningsberättigade själv som har gjort sig skyldig till försummelsen. I regel torde det vara dennes egen oaktsamhet som blir aktuell i sammanhanget, medan det skulle stämma mindre väl med lag- stiftningens allmänna inställning till identifikation om t.ex. förmåns- tagaren skulle bli lidande på försäkringstagarens oaktsamhet eller försäk- ringstagaren få svara för den försäkrades försumlighet. Situationen är här en annan än vid upplysningsplikt, där en försummelse kan ha avgörande betydelse för försäkringsbolagets riskbedömning och det därför ter sig mera rimligt att den ersättningsberättigade får svara för försäkrings- tagarens handlande. Oriktiga uppgifter m.m. vid skaderegleringen Den nya lagen bör vidare, i linje med vad som förslås i fråga om konsu- mentförsäkring, innehålla en bestämmelse om vad som skall gälla då oriktiga uppgifter lämnas av den som har rätt att uppbära försäkrings- ersättning eller han förtiger eller döljer något av vikt. Det kan alltså komma i fråga att sätta ned ersättning som annars skulle betalas till den som har lämnat de oriktiga uppgifterna. Enligt 34 § KFL kan nedsättning av ersättningen ske både vid uppsåt och vid grov vårdslöshet hos den ersättningsberättigade, och samma regel anser regeringen böra gälla för skadeförsäkring. I kommitté- betänkandet var regeln däremot begränsad till fall där den felaktiga uppgiften lämnades av uppsåt. Som förut nämnts (avsnitt 6.6.2) har Lagrådet ställt sig tveksam till KFL:s bestämmelse, och samma invänd- ning har framförts när det gäller personförsäkring. Regeringen konstaterar att det även här är av vikt att ha en verksam sanktion mot felaktiga uppgifter av angivet slag. Enligt regeringen bör den nuvarande regeln föredras också för personförsäkringens del. Bestämmelsen tar sikte på såväl livförsäkring som sjuk- och olycksfalls- försäkring. Men det bör framhållas att det bara är vid särskilt allvarlig vårdslöshet som ersättningen bör kunna sättas ned. Normal (enkel) Prop. 2003/04:150 vårdslöshet bör således inte leda till någon nedsättning. Också när det gäller preskription av rätt till försäkringsersättning kan hänvisas till den bedömning som gjorts för konsumentförsäkringens del. 9.7.4Risken för vissa meddelanden Regeringens förslag: På samma sätt som vid skadeförsäkring skall den nya lagen innehålla vissa bestämmelser om den s.k. postrisken. 16 kap. 6 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Postrisken läggs i större grad på försäkrings- tagaren (se promemorian s. 188 och 345 f.). Remissinstanserna: Förslaget kommenteras inte närmare av remiss- instanserna. Skälen för regeringens förslag: Av liknande skäl som anförts för skadeförsäkringens del bör bestämmelserna om uppsägning av en personförsäkring förenas med en reglering om postrisken, som bör utfor- mas i överensstämmelse med bestämmelserna vid konsumentförsäkring. 9.7.5Tvist om rätten att teckna eller behålla en försäkring Regeringens förslag: Eftersom den föreslagna lagen ger en rätt till teckning och förnyelse av personförsäkring, tas i lagen in bestäm- melser om domstolsprövning av försäkringsbolagets beslut att vägra att meddela försäkring eller säga upp en försäkring . 16 kap. 79 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 188 och 346 f.). Remissinstanserna: Förslaget lämnas utan erinran av de flesta remiss- instanserna. Skälen för regeringens förslag: Regeringen har föreslagit att den nya lagen skall innehålla bestämmelser om rätten att teckna en personför- säkring och om rätten för en försäkringstagare att förnya en tidsbegrän- sad försäkring. Lagförslaget innehåller också bestämmelser om försäk- ringsbolagens möjligheter att säga upp vissa personförsäkringar samt om formerna för uppsägning. Regeringen föreslår en motsvarande reglering om domstolsprövning som för konsumentförsäkringens del. Regeringens förslag: Försäkringsbolaget skall bara ha möjlighet att utöva regress mot en skadevållare i fråga om ersättning för sjuk- vårdskostnader och andra utgifter och förluster som bolaget har ersatt enligt försäkringsavtalet. 16 kap. 10 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Stämmer i princip överens med regeringens förslag (se promemorian s. 200 f.). Remissinstanserna: Förslaget lämnas utan erinran av de flesta remiss- instanserna. avstyrker promemorieför- slaget och förordar att frågan övervägs på nytt. Nuvarande ordning: Bestämmelser om försäkringsbolagets regress- rätt (rätt till återkrav) finns i 25 § FAL, som är tillämplig även på de försäkringar som omfattas av KFL. Innebörden är att försäkringsbolaget inträder i den försäkrades rätt till skadestånd av skadevållaren då väl försäkringsersättningen har betalats ut. För personförsäkringar gäller enligt 25 § andra stycket att försäkringsbolaget inte får återkräva ett utgivet försäkringsbelopp av den som framkallat försäkringsfallet eller annars i anledning därav skall utge skadestånd. Från denna huvudregel att försäkringsbolaget inte har någon regressrätt vid personförsäkring finns dock ett undantag för det fallet att bolaget i ett avtal om olycksfalls- eller sjukförsäkring förbundit sig att utge ersättning för sjukvårdskost- nader eller andra utgifter och förluster, som olycksfallet eller sjukdomen medfört, med verkliga beloppet av utgifterna eller förlusterna. Försäk- ringsbolaget får då kräva tillbaka vad som betalats ut i enlighet med vad som enligt 25 § första stycket gäller vid skadeförsäkring. Det innebär att försäkringsbolaget i dessa fall har regressrätt mot den som försäkrings- tagaren kunnat utkräva skadestånd av om denne uppsåtligen eller genom grov oaktsamhet framkallat försäkringsfallet och mot den som enligt lag är skyldig att utge skadestånd, oavsett om han har vållat skadan eller inte. Någon regressrätt finns dock inte mot den som enligt 3 kap. 1 eller 2 § skadeståndslagen svarar bara för annans vållande (principalansvar). Det är att märka att reglerna om försäkringsbolagets regressrätt är dis- positiva. Försäkringsbolaget kan därför i villkoren förbehålla sig regress- rätt utöver vad lagen anger, bl.a. vid summaförsäkring och livförsäkring (dödsfallsförsäkring). Även om förbehåll om regressrätt inte har gjorts, är det vidare möjligt för försäkringsbolaget att komma överens med försäk- ringstagaren då försäkringsersättning betalas ut att bolaget skall inträda i försäkringstagarens rätt mot den skadeståndsskyldige. Frågan om regressrätt vid personförsäkring påverkas av vad som gäller enligt 5 kap. 3 § skadeståndslagen. Enligt denna bestäm- melse skall från ersättning för inkomstförlust eller förlust av underhåll vid skadeståndets bestämmande alltid avräknas ersättning som utgår på grund av obligatorisk försäkring enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring eller på grund av lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring eller någon annan liknande förmån, liksom pension eller annan periodisk ersättning eller sjuklön som betalas av en arbetsgivare eller på grund av en försäkring som är en anställningsförmån. Bestämmelserna i 5 kap. 3 § skadeståndslagen innebär att det inte finns någon rätt till skadestånd för en förlust som täcks av de uppräknade förmånerna. Något återkrav mot Prop. 2003/04:150 skadevållaren är således inte möjligt beträffande denna del av skadan. Detta är en följd av att regressrätt inte är en självständig rätt till skadestånd för den som betalat ut viss ersättning utan i stället en rätt för denne att träda i den skadelidandes ställe och ta över den rätt till skadestånd som han kan ha för den förlust som har ersatts. Finns det inte någon rätt till skadestånd, finns det inte heller någon rätt att ta över. Skälen för regeringens förslag: Sedan promemorian tillkom och remissbehandlades har frågan om försäkringsbolagens rätt till återkrav utretts av en särskild parlamentarisk kommitté, . I sitt betänkande Samordning och regress. Ersättning vid personskada (SOU 2002:1) föreslår kommittén för personförsäkringens del en lösning i linje med promemorians. Regress skall alltså inte få utövas vid sjuk- och olycksfallsförsäkring som är summaförsäkring, och till den kategorin hänförs också livförsäkring. Orsaken till denna begränsning av rätten till återkrav är att det vid summaförsäkring inte är fråga om övertagen rätt till skadestånd och att en regressrätt skulle kunna leda till att skade- vållaren blir skyldig att ersätta mer än den förlust han har orsakat. Däremot skulle regressrätt vara möjlig när det gäller den försäkrades rätt till skadestånd i fråga om ersättning för sjukvårdskostnader och andra utgifter och förluster som bolaget ersatt enligt avtalet, något som stämmer med dagens praxis. Det finns ingen anledning att hålla fast vid den inskränkning som förekommer enligt den dispositiva regeln i 25 § andra stycket FAL, eftersom försäkringsbolagen i allmänhet förbehåller sig full regressrätt beträffande dessa skadeposter. Regeringen anser att det finns goda skäl för den slutsats som kom- mittén har kommit fram till och föreslår därför bestämmelser med samma innebörd som kommitténs förslag. Regeringens förslag: Lagen skall reglera både frivillig och obliga- torisk gruppskadeförsäkring och gruppersonförsäkring. Om försäk- ringsbolaget gett en gruppföreträdare i uppdrag att fullgöra en skyl- dighet mot gruppmedlemmarna, skall bolaget normalt ansvara mot dem för företrädarens utförande av uppdraget. Tillämpningsområdet skall begränsas så att vissa av de tvingande bestämmelserna inte gäller vid försäkringar för högst en månad. 17 kap. 1 § första stycket och 2 och 4 §§ samt 19 kap. 1 § första stycket och 2 och 4 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, frånsett att inte gruppföreträdares ställning regleras och att begräns- ningen av tillämpningsområdet är annorlunda utformad (se promemorian s. 188 f. och 195 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. försäkring måste vara förenad med en möjlighet att stå utanför försäk- ringen. framhåller att, när en försäkringsmäklare fullgör uppgifter som ankommer på en gruppföreträdare, eventuella för- summelser inte bör gå ut över försäkringsbolaget. anser att begränsningen av tillämpningsområdet bör göras mer tydligt. Nuvarande ordning: Ingen särskild lag gäller om gruppförsäkring. KFL är inte tillämplig (1 § tredje stycket). I stället tillämpas FAL ana- logt, trots att den lagen inte är anpassad efter kollektiv försäkring. Bestämmelserna i ersätts därför i praktiken av allmänna försäk- ringsvillkor, till den del bestämmelserna i inte är tvingande. Skälen för regeringens förslag En stor del av de försäkringar som meddelas i är såtillvida av kollektiv natur som de gäller för en grupp av personer arbetstagare, föreningsmedlemmar eller andra enligt villkor i ett avtal som sluts inte med de enskilda försäkrade utan med någon som kan anses representera gruppen eller företräda dess intressen. De försäkringar som arbetsgivare tecknar för sina anställda och som grundas på kollektivavtal (ka-försäk- ringar) behandlas i avsnitt 11. Övriga kollektiva försäkringar kallas här gruppförsäkringar. Varken FAL eller KFL innehåller särskilda materiella bestämmelser om gruppförsäkring. Försäkringsformen har sin största praktiska och sociala betydelse vid personförsäkring men har också blivit vanlig på skade- försäkringens område. För många människor utgör försäkringar av detta slag, vid sidan om socialförsäkringen, det väsentliga skyddet i händelse av dödsfall, olycksfall eller sjukdom. Genom att premierna är förhållan- devis förmånliga är försäkringsformen särskilt viktig för personer med låga inkomster, och den förenklade riskprövningen gör ett försäkrings- skydd möjligt också för personer som på grund av sitt hälsotillstånd annars skulle ha svårt att skaffa sig en personförsäkring, i varje fall för överkomlig kostnad. Också för dem som omfattas av en ka-försäkring framstår gruppersonförsäkringen i vart fall som ett viktigt komplette- rande skydd.