prop · GR03135 · 2004-04-28 00:00:00 — Vad gäller lån som kan krävas för den löpande driften bör förvaltaren kunna ta upp sådana lån om de kan finansieras med medel från den löpande driften, varmed menas att amorteringar och räntor skall kunna betalas ur de löpande intäkterna och lånet skall vara slutamorterat vid förvaltningstidens utgång. Sådana lån får alltså inte belasta koncessionshavaren eller en eventuell ny koncessionshavare sedan tiden för förvaltningen har löpt ut. I övrigt bör förvaltaren inte få ta upp lån utan tillstånd av nätmyndigheten. I dessa fall kommer det främst att gälla sådana lån som krävs för att finansiera upprustningar av den tvångsförvaltade anläggningen. Tillståndsfrågan bör då baseras på om användningen av de upplånade medlen är till gagn för den framtida verksamheten vid anläggningen och om villkoren för lånet inte står i missförhållande till de ekonomiska förutsättningarna för verksamheten vid anläggningen. En tredje finansieringskälla, utöver löpande intäkter och lån, är medel från koncessionshavaren. Som nämnts tidigare är varje koncessionshavare skyldig, inte bara att bekosta den dagliga driften av sitt ledningsnät utan också att underhålla sitt ledningsnät och vidta behövliga investeringar så att överföringen på nätet håller den kvalitet som krävs enligt ellagstiftningen. Detta ekonomiska ansvar kan knappast anses inskränkt till det kapital som finns nedlagt i anläggningen och den avkastning detta ger. Ansvaret måste också anses omfatta koncessionshavarens övriga förmögenhetstillgångar. Detta ansvar och dess omfattning påverkas inte av att anläggningen ställs under tvångsförvaltning. I de fall koncessionshavaren inte är ägare till anläggningen kan även ägaren åläggas att bidra till finansieringen av verksamheten vid den tvångsförvaltade anläggningen. På ansökan av förvaltaren skall därför nätmyndigheten kunna ålägga koncessionshavaren och, i förekommande fall, ägaren att ställa medel till förvaltarens förfogande som behövs för förvaltningen. Denna möjlighet får dock bara användas då övriga nämnda finansieringskällor inte förslår. Möjligheten att ålägga betalningsskyldighet gäller varje slag av åtgärd som faller inom förvaltarens kompetensområde. Ett sådant beslut kan således avse inte bara medel till upprustningsåtgärder utan även medel för att täcka rena driftkostnader. Lagrådet anser att bestämmelsen om koncessionshavarens ersättningsskyldighet är anmärkningsvärd eftersom den i vissa fall kan tvinga en koncessionshavare att fortsätta en icke lönande verksamhet. Vad gäller bestämmelsen om ersättningsskyldighet för ägaren, då denne inte är koncessionshavare, anser Lagrådet att den är synnerligen anmärkningsvärd då ägaren kan få svara för nödvändiga investeringar även om arrendet har bestämts med hänsyn till att koncessionshavaren skall sköta underhållet. Av följande skäl gör regeringen en annan bedömning än Lagrådet. Nätverksamhet är inte bara en sedvanlig kommersiell verksamhet utan den utgör också en mycket samhällsviktig verksamhet. Därav följer att såväl koncessionshavaren som ägaren har ett betydligt vidare ansvar för verksamheten än vad som är fallet vid en sedvanlig kommersiell verksamhet. Detta framgår också dels av att det krävs nätkoncession för att bedriva nätverksamhet, varvid sökandens lämplighet prövas, dels av att koncessionshavaren har ett antal skyldigheter, vilka framgår av ellagen och att nätmyndigheten utövar tillsyn över att dessa skyldigheter iakttas. Frågan om ersättningsskyldighet blir främst aktuell då underhållet av ett elnät är så eftersatt att elöverföringen inte längre fungerar tillfredsställande. Det tar ungefär av eftersatt underhåll innan ett elnät som är i gott skick blir så undermåligt att tvångsförvaltning kan bli aktuell. En koncessionshavare som börjar märka att han inte har förmåga att ta det ansvar som är förknippat med koncessionen bör överlåta sin koncession till någon som har denna förmåga. Den som underlåter detta och låter elnätet förfalla på ett sådant sätt att tvångsförvaltning kan bli aktuell har därför grovt svikit sitt ansvar som koncessionshavare. Det finns då ingen anledning att befria en sådan koncessionshavare från hans ansvar så länge han innehar koncessionen. Samma resonemang gör sig gällande beträffande en ägare, som inte är koncessionshavare. Om en sådan ägare märker att koncessionshavaren inte förmår ta sitt ansvar bör ägaren alltså agera mot koncessionshavaren för att förmå denne att vidta rättelse. Ägaren kan också säga upp avtalet med koncessionshavaren och antingen själv överta driften eller arrendera ut denna till någon som är bättre lämpad att bedriva nätverksamheten. Slutligen har ägaren alltid möjlighet att överlåta anläggningen till någon annan. Det är dessutom föga troligt att en seriös ägare stillatigande åser hur en koncessionshavare låter hans nät gradvis förfalla med den kapitalförstöring detta medför. Det finns alltså ingen anledning att befria ägaren från det ekonomiska ansvaret för verksamheten vid anläggningen. Förvaltarens rätt att företräda koncessionshavaren är dock inte helt utan inskränkningar. Förvaltaren får inte överlåta anläggningen och inte heller ingå borgensförbindelser. Sådana förbindelser belastar bara verksamheten utan att tillföra denna några resurser. Den föreslagna lagen innehåller också särskilda regler som syftar till att koncessionshavaren skall få tillgång till det räkenskapsmaterial som avser verksamheten vid anläggningen. Eftersom det krävs nätkoncession för att använda denna typ av anläggning brukar inte panträtt i den fastighet där anläggningen är belägen eller företagshypotek i verksamheten upplåtas till säkerhet för borgenärernas fordringar. Det finns därför knappast något behov av att reglera dessa frågor. Som redan nämnts är det länsrätten som prövar ärenden om att ställa en anläggning under särskild förvaltning. Sedan så skett kan det tvångsförvaltningen pågår uppstå ett antal olika typer av ärenden. Även dessa skall, enligt utredningens förslag, prövas av länsrätten. Enligt förslaget skall dessutom ärendet om tvångsförvaltning inte avslutas hos länsrätten förrän tvångsförvaltningen upphör. Regeringen anser att det är något främmande för domstolsväsendet att ha ärenden av mera förvaltningsmässig karaktär anhängiggjorda som här kan bli aktuellt. Dessutom kan inte dessa ärenden anses innehålla så starka rättssäkerhetskrav att de kräver en domstolsprövning i första instans. Regeringen föreslår därför att dessa ärenden prövas av nätmyndigheten som första instans. Vad gäller tillsyn gör regeringen följande bedömning. kommer förmodligen att bli en sällsynt företeelse, varför landets länsstyrelser bara någon enstaka gång eller inte alls kommer att beröras av denna fråga. Om en anläggning ställs under tvångsförvaltning kommer tillsynen att kräva en inte obetydlig kompetens på detta område, vilket länsstyrelserna normalt saknar. Denna kompetens måste då byggas upp för detta tillfälle, som för den berörda förmodligen blir en engångsföreteelse. Den kompetens som krävs för tillsynen finns däremot hos nätmyndigheten. Denna myndighet bör därför vara tillsynsmyndighet enligt den föreslagna lagen. Regeringens förslag: Om en bestående tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kan åstadkommas får staten lösa in anläggningen. Utredningens förslag: Utredningen har föreslagit att staten får lösa in en anläggning om denna är ställd under tvångsförvaltning och en bestående tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kan åstadkommas. Remissinstanserna: Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Skälen för regeringens förslag: I vissa situationer kommer tvångsförvaltning inte att framstå som meningsfull. Det kan vara fallet när det inte går att skaffa fram behövligt kapital för anläggningens upprustning. Anläggningen kan t.ex. ge låg avkastning och vara i behov av kapitalkrävande investeringar som koncessionshavaren saknar de tillgångar som behövs. En annan situation kan vara att frågan om tvångsförvaltning har aktualiserats av koncessionshavarens ovilja att följa ellagstiftningens bestämmelser. Det måste även i dessa fall finnas möjligheter att lösa problemen. Det kan knappast ske på annat sätt än att äganderätten förs över till någon som kan driva anläggningen på det sätt som samhället kräver. Mot bakgrund av detta finns det i lagen en möjlighet för staten att lösa in anläggningen. Utredningen har föreslagit att inlösen bara får beslutas sedan tvångsförvaltning har pågått någon tid. I vissa fall kan det dock vara uppenbart, redan då frågan om tvångsförvaltning aktualiseras, att en bestående tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kan åstadkommas. Därför bör det finnas möjlighet att besluta om inlösen såväl då frågan om tvångsförvaltning aktualiseras som under pågående tvångsförvaltning. Som förutsättning för inlösen gäller att en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kan åstadkommas eller att en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte blir bestående sedan en eventuell tvångsförvaltning har upphört. Regeringens förslag: Möjligheten i ellagen (1997:857) att återkalla en nätkoncession vid koncessionshavarens misskötsamhet tas bort och ersätts med en obligatorisk återkallelse då en elektrisk anläggning löses in av staten enligt den föreslagna lagen. Regeringens bedömning: Bestämmelser om sekretess för uppgifter som lämnas i ärenden enligt den föreslagna lagen bör inte införas. Utredningens förslag: Överensstämmer i stort med regeringens förslag vad gäller ellagen. Utredningen har föreslagit att en ny bestämmelse införs i sekretesslagen (1980:100) som begränsar utomståendes insyn i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden i ärenden enligt den föreslagna Remissinstanserna: tillstyrker utredningens förslag om sekretess. I övrigt har remissinstanserna lämnat de båda förslagen utan erinran. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Med anledning av den nya lagen bör vissa ändringar övervägas i två andra lagar. Det gäller först vissa ändringar i ellagen (1997:857). Enligt nuvarande lydelse av 2 kap. 18 § 2 skall en nätkoncession återkallas vid allvarlig misskötsamhet från koncessionshavarens sida. Som tidigare konstaterats kan bestämmelsen i praktiken inte utnyttjas och bör därför upphävas. På dess ställe införs en ny bestämmelse, innebärande att en nätkoncession skall återkallas om staten löser in anläggningen. Frågan behandlas i författningskommentaren till den berörda bestämmelsen. Vad gäller utredningens förslag om sekretess gör regeringen följande bedömning. I mål om särskild förvaltning gör sig behovet av offentlig insyn särskilt starkt gällande. Kundkollektivet har ett berättigat intresse av insyn då det för kunderna är väsentligt att särskild förvaltning verkligen kommer till stånd när så är påkallat enligt den föreslagna lagen. Detta beroende på de stora problem som kunderna drabbas av vid allvarlig misskötsamhet från koncessionshavarens sida. Vidare gör sig rättssäkerhetsaspekterna starkt gällande på grund av det omfattande ingrepp ett beslut om särskild förvaltning innebär för koncessionshavaren. Även detta talar med styrka för offentlig insyn. Mot detta behov av offentlig insyn skall ställas ett eventuellt behov av sekretess. Regeringen vill då först påpeka att ett beslut om särskild förvaltning i praktiken bara kan föranledas av två olika typer av misskötsamhet. Det ena är att koncessionshavaren konsekvent åsidosätter alla eller i vart fall de flesta av de bestämmelser som gäller för verksamheten. Det andra är att underhållet av elnätet är så eftersatt att nätverksamheten inte fungerar på ett acceptabelt sätt. Regeringen vill också framhålla att i praktiken endast juridiska personer kommer i fråga som koncessionshavare. Vad först gäller enskilds personliga förhållanden kan det bara gälla de personer som är satta att leda det nätföretag som är koncessionshavare. Dessa personer kan förvisso ha misskött sina uppgifter inom företaget så att frågan om särskild förvaltning har blivit aktuell. Uppgifter om sådan misskötsamhet är dock inte av den karaktären att de bör sekretessbeläggas. Vad gäller enskilds ekonomiska förhållanden är det bara koncessionshavarens, dvs. nätföretagets, förhållanden som kan bli relevanta i detta sammanhang. Man måste då beakta att koncessionshavaren inte agerar på en konkurrensutsatt marknad eftersom nätverksamhet är ett naturligt monopol. Det finns alltså inget behov av att skydda koncessionshavarens intressen gentemot några konkurrenter. Regeringen anser sammanfattningsvis att det inte finns skäl att införa någon bestämmelse om sekretess för uppgifter som lämnas i mål enligt den föreslagna lagen. I det till Lagrådet remitterade förslaget fanns en bestämmelse i 3 kap. 5 § av innebörd att nätmyndigheten, på ansökan av förvaltaren, får besluta om särskilda villkor för förvaltningen, om sådana behövs. I författningskommentaren nämndes bl.a. att sådana villkor kan behövas om nätföretaget går i konkurs för att samordna den särskilde förvaltarens och konkursförvaltarens förvaltning. Lagrådet har föreslagit att bestämmelsen utgår under anförande av bl.a. att det måste vara uteslutet att nätmyndigheten får en befogenhet att utan begränsning meddela särskilda villkor som påverkar fördelningen av tillgångarna i konkursen. Lagrådet anför i det sammanhanget dessutom att konkursförvaltaren inte får ådra konkursboet skulder genom fortsättning av rörelsen i vidare mån än som framgår av 7 kap. 8 § konkurslagen. Påpekandet är i och för sig riktigt men regeringen vill dock göra följande tillägg. Nätverksamhet är inte, som redan framhållits, en kommersiell verksamhet vilken som helst. Ett nätföretag fullgör nämligen uppgifter som är av stor betydelse för samhället. Såväl hushåll och industri som många samhällsfunktioner i övrigt är starkt beroende av en kontinuerlig elöverföring. Om ett nätföretag försätts i konkurs gör sig därför även andra intressen gällande än de som konkurslagen i första hand skall skydda. Om ett nätföretag som försätts i konkurs innehar ett lokalnät omfattar detta i allmänhet en tätort med kringliggande landsbygd. Tätorten kan mycket väl vara en storstad. Om elöverföringen på ett sådant lokalnät avbryts för att skydda konkursborgenärerna medför det att samtliga hushåll ställs utan el, att all industriell verksamhet som är beroende av el upphör och att en mängd andra samhällsviktiga funktioner, exempelvis all spårbunden kollektivtrafik, allvarligt störs eller helt upphör. Denna situation kan komma att föreligga tills man har hittat någon som är villig att överta den berörda anläggningen, vilket kan ta . Om det nätföretag som försätts i konkurs innehar en eller flera regionledningar skulle avbruten elöverföring drabba ett flertal lokalnät med de konsekvenser som beskrivits. Det är i praktiken naturligtvis uteslutet att elöverföringen på ett elnät avbryts på grund av nätföretagets konkurs. Om den situationen inträffar kommer därför staten att på något sätt ingripa för att under hand säkerställa en fortsatt överföring på elnätet för tiden intill dess en ny ägare har övertagit nätet. Den föreslagna bestämmelsen i 3 kap. 5 § var, som sagts, avsedd att samordna den särskilde förvaltarens och konkursförvaltarens verksamhet . Vid en eventuell konkurs kommer den behövliga samordningen mellan den särskilde förvaltaren och konkursförvaltaren att regleras i den underhandslösning som under statens ledning kommer att utarbetas. Bestämmelsen får därför anses onödig och bör, som Lagrådet föreslagit, utgå. Regeringens bedömning: Den föreslagna lagen är förenlig med bestämmelserna om egendomsskydd i regeringsformen och . Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: ifrågasätter om den föreslagna regleringen är förenlig med egendomsskyddet i regeringsformen och . Skälen för regeringens bedömning: De regler om skydd för äganderätten som kan bli aktuella i detta sammanhang finns i regeringsformen (RF) och i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Enligt 2 kap. 18 § första stycket RF är varje medborgares egendom tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Den som genom expropriation eller annat sådant förfogande tvingas avstå sin egendom skall vara tillförsäkrad ersättning för förlusten enligt grunder som anges i lag. Sådan ersättning skall också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Med expropriation eller annat sådant förfogande avses olika former av tvångsövertagande av förmögenhetsvärde som innebär överförande eller ianspråktagande av sådant värde. Enligt artikel 1 i tilläggsprotokoll nr 1 till skall varje medborgare ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och folkrättens allmänna grundsatser. Detta inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendomen i överensstämmelse med det allmännas intresse. medlemsstater har ett förhållandevis stort handlingsutrymme vid den intresseavvägning som skall göras enligt bestämmelsen. Mot bakgrund av vad som redovisats gör regeringen följande bedömning. De ingrepp som kan komma i fråga enligt de nu föreslagna bestämmelserna aktualiseras vid sådan misskötsamhet från koncessionshavarens sida som består i eftersatt underhåll av nätet, åsidosättande av de bestämmelser som syftar till att upprätthålla en fungerande elmarknad och åsidosättande av de bestämmelser som syftar till att upprätthålla elsäkerheten. Vid eftersatt underhåll kan kunderna drabbas av frekventa och Prop. 2003/04:135 långvariga strömavbrott men också av dålig kvalitet på överföringen, vilket i sin tur kan skada känslig elektronisk utrustning, särskilt datorutrustning. Misskötsamhet som skadar elmarknadens funktion kan få ett flertal negativa konsekvenser. Om inte mätning och rapportering fullgörs blir det svårt eller i vissa fall omöjligt för elleverantörerna att beräkna hur mycket el varje kund har förbrukat. Detta i sin tur leder till omfattande feldebiteringar av kunderna där vissa får betala för mycket och andra för litet. Om rapporteringsskyldigheten i samband med leverantörsbyten inte fullgörs hindras kunderna från att byta leverantör och de förlorar därmed i praktiken sitt tillträde till den konkurrensutsatta delen av elmarknaden. Även funktionen hos denna marknad skadas. Om koncessionshavaren inte tillämpar skäliga nättariffer drabbas kunderna av orimligt höga kostnader för elöverföring. På grund av de flesta kunders stora beroende av el kan de inte undvika dessa kostnader genom att avstå från elöverföringen. Vad slutligen gäller brott mot elsäkerhetsbestämmelserna kan sådan misskötsamhet hota människors liv, hälsa och egendom och också framkalla störningar i driften av andra elektriska anläggningar. Sådana störningar kan vara både farliga och kostsamma. Enligt regeringens mening är det uppenbart att sådana ingrepp som föreslås vidtas för att tillgodose angelägna allmänna intressen och alltså i det allmännas intresse. Vid inlösen föreligger rätt till ersättning enligt de grunder som anges i expropriationslagen. Sammanfattningsvis anser regeringen att de åtgärder som föreslås ryms inom gränserna för vad som är tillåtet enligt såväl RF som . Som har framhållits tidigare är den föreslagna lagen endast avsedd att användas då alla andra möjligheter till rättelse har uttömts. Det kan också antas att lagen kommer att få en viss preventiv effekt därigenom att blotta hotet om särskild förvaltning i många fall kommer att medföra rättelse. Om ett mål om särskild förvaltning anhängiggörs vid länsrätten kommer det förmodligen att bli tämligen resurskrävande, både för länsrätten och nätmyndigheten. Däremot kommer sådana mål att vara extremt sällsynta. Sammantaget kan man därför konstatera att behovet av ökade resurser på grund av den föreslagna lagen är försumbart och därmed kan rymmas inom befintliga anslagsramar. Regeringen gör bedömningen att mindre nätföretags administrativa börda inte ökar på grund av den föreslagna lagen eftersom grundskyldigheterna enligt ellagstiftningen inte ändras. Slutligen gör regeringen den bedömningen att den föreslagna lagen inte kommer att få några konsekvenser för den kommunala självstyrelsen, brottsligheten, det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättningen och offentlig service i olika delar av landet, jämställdheten mellan kvinnor och män eller för möjligheten att nå de integrationspolitiska målen. 8.1Förslaget till lag om särskild förvaltning av vissa elektriska anläggningar 1 kap. Allmänna bestämmelser 1 § Denna lag innehåller bestämmelser om särskild förvaltning och om inlösen av elektriska anläggningar. Med elektrisk anläggning avses i denna lag en starkströmsanläggning med däri ingående särskilda föremål för överföring av el. Med nätmyndigheten avses i denna lag den myndighet som, enligt 1 kap. 7 § ellagen (1997:857), av regeringen utsetts att handlägga de frågor som ligger på nätmyndigheten. Första stycket motsvarar delvis 1 kap. 1 § första stycket. tredje styckena motsvarar delvis 1 kap. 2 § i utredningens förslag. Paragrafen anger lagens tillämpningsområde och innehåller dessutom Tillämpningsområdet anges i första stycket, där det sägs att lagens föreskrifter gäller särskild förvaltning av elektriska anläggningar och inlösen av sådana anläggningar. Bestämmelser i sistnämnda hänseende finns bara i en paragraf, nämligen 1 kap. 5 §. I andra stycket definieras vad som i denna lag avses med begreppet Definitionen bygger på motsvarande definition i 1 kap. 2 § första stycket ellagen (1997:857). Den lagen definierar elektrisk anläggning som en anläggning för produktion, överföring eller användning av el. Den nu aktuella lagen gäller bara anläggningar för överföring av el. Av författningskommentaren till den nämnda paragrafen i ellagen framgår att en sådan anläggning typiskt sett är en ledning eller ett ledningsnät. Av definitionen i såväl den aktuella lagen som ellagen framgår också att begreppet elektrisk anläggning inte bara omfattar själva anläggningen för överföring av el utan också däri ingående särskilda föremål. föremål som avses är sådana föremål som är mer stationärt anslutna till anläggningen och som är nödvändiga för dess drift. sådana föremål kan nämnas kopplingsutrustning, transformatorer, kondensatorbatterier, elmätare, effektbrytare och ställverk. Ytterligare en komponent i definitionen är att den endast omfattar Enligt 1 kap. 3 § första stycket ellagen indelas elektriska anläggningar med hänsyn till farlighetsgraden i starkströmsanläggningar och svagströmsanläggningar. Med stöd av ett bemyndigande i den nämnda paragrafens andra stycke har regeringen meddelat närmare föreskrifter om denna indelning. Bestämmelserna finns i 1 kap. 1 § första stycket förordningen (1957:601) om elektriska starkströmsanläggningar (starkströmsförordningen). Där föreskrivs att med elektrisk starkströmsanläggning förstås elektrisk anläggning för sådan spänning, strömstyrka eller frekvens som kan vara farlig för person, husdjur eller egendom. Övriga anläggningar är alltså svagströmsanläggningar. Den senare typen av elektriska anläggningar omfattas inte av den aktuella lagens bestämmelser. Som exempel på sådana anläggningar kan nämnas teleledningar. Vad slutligen gäller avgränsningen av en elektrisk anläggning enligt definitionen bör följande beaktas. Alla ledningar i landet ingår i ett sammanhållet ledningsnät, som utgör en betydande del av det nationella elsystemet.