prop · GS0355 · 2004-12-29 00:00:00 — Enligt artikel 2 i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott (se avsnitt 3.1.3) skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att det blir möjligt att helt eller delvis förverka hjälpmedel och , eller egendom vars värde motsvarar sådan , som härrör från brottsliga handlingar som bestraffas med frihetsberövande . Regeringen har i prop. 2003/04:166 bedömt att svensk lagstiftning till stor del uppfyller de krav som följer av artikel 2 i rambeslutet. Möjligheterna att förverka utbyte av brott och hjälpmedel vid brott måste emellertid utvidgas till att avse alla brott med fängelse i straffskalan. Vid en genomgång av de specialstraffrättsliga författningarna har det kunnat konstateras att det finns ett drygt fyrtiotal författningar som innehåller straffbestämmelser med ett straffmaximum som överstiger fängelse, vilka saknar bestämmelser om förverkande av utbyte av brottet eller har bestämmelser som bara tar sikte på visst utbyte. Det innebär att det krävs lagstiftning för att genomföra artikel 2 när det gäller förverkande av av brott. Likaså finns det ett drygt fyrtiotal författningar som innehåller straffbestämmelser med ett straffmaximum som överstiger fängelse men där det saknas möjlighet att förverka hjälpmedel vid brott eller som har bestämmelser som tar sikte på att endast vissa hjälpmedel skall kunna förverkas. När det gäller förverkande av hjälpmedel finns ytterligare en fråga som bör utredas. Med hjälpmedel avses egendom som använts eller varit avsedd att användas vid brott. Regeringen konstaterade redan vid ratificeringen av förverkandekonventionen (avsnitt 3.2) att definitionen av hjälpmedel, dvs. egendom som använts eller varit avsedd att användas vid brott gick längre än vad som var generellt möjligt att förverka enligt svensk lag, även om egendomen i många fall kunde förverkas enligt 36 kap. 2 eller 3 § (prop. 1995/96:49, s. 10). Nämnda definition återfinns också i nu aktuellt rambeslut (definitionen av begreppet hjälpmedel i artikel 2 f). Lagändringar torde därför krävas för att uppfylla rambeslutet vad gäller förverkande av hjälpmedel vid brott och en analys krävs hur definitionen varit avsedd att användas vid brott förhåller sig till de gällande bestämmelserna i 36 kap. 2 och 3 §§ . Det lagstiftningsarbete som omnämns i avsnitt 3.1.3 beträffande EU:s rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott kommer även att ombesörja genomförandet av artikel 2 i detta rambeslut. I artikel 3 i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott finns bestämmelser om utvidgade möjligheter till förverkande, vilka påminner om förverkandeutredningens Vad som föreskrivs i artikel 3 innebär en ny konstruktion i Prop. 2004/05:55 förhållande till gällande ordning enligt svensk rätt. att möjligheterna att förverka egendom skall utökas beträffande personer som gör sig skyldiga till vissa allvarliga brott (utvidgat förverkande). Förverkandemöjligheterna skall inte begränsas till sådan egendom som kan knytas till det brott som lagöverträdaren dömts för utan skall utsträckas till sådan egendom som kan knytas till personens brottsliga verksamhet. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att möjliggöra förverkande enligt artikel 3, åtminstone enligt ett av tre angivna alternativ. Det första alternativet avser det fallet att den nationella domstolen är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från den dömdes brottsliga verksamhet. Det andra alternativet tar sikte på den situationen att den nationella domstolen är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från liknande brottslighet. Det tredje alternativet avser det förhållandet att den nationella domstolen finner att värdet av den egendom som finns hos den dömde inte står i proportion till dennes lagligen förvärvade inkomst och att domstolen är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från den dömdes brottsliga verksamhet. För att uppfylla artikel 3 krävs enligt regeringens bedömning i prop. 2003/04:166 en ny reglering som föreskriver att förverkande av egendom under vissa förutsättningar skall kunna ske då egendomen inte kan härledas till ett specifikt brott. För en närmare redogörelse av regeringens överväganden i denna del, bl.a. vilka brott som skall vara förverkandeutlösande och hur det utvidgade förverkandet skall regleras, hänvisas till vad som anges i propositionen (s. 17 f.). Emellertid bör särskilt nämnas att regeringen påpekar att de internationella aspekterna måste beaktas och anger därvid nu aktuellt rambeslut. Om den verkställande staten finner att beslutet om förverkande är fattat enligt bestämmelser om utvidgat förverkande enligt artikel 3 i rambeslutet om förverkande och beslutet inte omfattas av det alternativ som den verkställande staten har valt att genomföra i sin nationella lagstiftning skall ju den verkställande staten verkställa beslutet åtminstone i den omfattning som föreskrivs i liknande fall i den nationella lagstiftningen (artikel 8.3). Vid genomförandet av artikel 3 i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott måste enligt regeringens uttalande i propositionen sålunda övervägas hur detta kan komma att påverka möjligheten att komma åt egendom utomlands och på vilket sätt detta skall påverka utformningen av den svenska lagstiftningen. Ett verkningsfullt förverkandeinstrument förutsätter i många fall att verkställighet av förverkandebeslut kan ske utomlands, eftersom gärningsmannens tillgångar ofta inte är tillgängliga i det land som har fattat beslutet om förverkande. Det lagstiftningsarbete för att införa utökade möjligheter till förverkande i svensk rätt som pågår inom , kommer därmed att påverka tillämpningen av nu aktuellt rambeslut, dvs. skyldigheten att verkställa varandras utvidgade förverkandebeslut. 5.2Verkställighet i av beslut om förverkande De grundläggande bestämmelserna om verkställighet av sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet finns i bötesverkställighetslagen (1979:189). finns i bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Enligt 1 § bötesverkställighetslagen kan förverkande som innefattar betalningsskyldighet verkställas antingen genom uppbörd eller genom indrivning. Detta skall dock inte ske om kvarstad på egendom till säkerställande av betalningsskyldigheten har beslutats (3 § bötesverkställighetsförordningen). Beslutet om värdeförverkande är då verkställt i och med att det vinner laga kraft. Om uppbörd skall äga rum, sker det så snart en dom har meddelats. Indrivning får däremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft. Den misstänkta personen får dock betala förskott på förverkande som innefattar betalningsskyldighet som kan komma att påföras honom eller henne. Uppbördsförfarandet hanteras av som central uppbördsmyndighet (3 § bötesverkställighetsförordningen). Domstolarna medverkar endast genom att de upplyser om möjligheten till frivillig betalning och förser den som har ålagts ett värdeförverkande med ett inbetalningskort. Indrivning sker om betalning inte erläggs frivilligt och omfattar olika slags åtgärder som utförs av kronofogdemyndigheten. Uppbörd sker enligt 4 § bötesverkställighetslagen genom att den dömde personen frivilligt erlägger betalningen. Grundtanken är att verkställigheten i största möjliga utsträckning skall ske utan indrivning och utan att kronofogdemyndigheten behöver kopplas in. I 6 § bötesverkställighetslagen anges att om uppbörd inte sker eller om uppbörd inte har lett till full betalning, skall förverkandet lämnas för indrivning. Det är som ansöker om indrivning av det belopp som inte har erlagts frivilligt. Bestämmelserna om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen). Indrivningslagen omfattar alla slags fordringar som handläggs som allmänna mål i förfarandet hos kronofogdemyndigheten (1 § i lagen samt 1 kap. 6 § utsökningsbalken och 1 kap. 2 § utsökningsförordningen, SFS 1981:981). Vid indrivningen gäller utsökningsbalkens regler om bl.a. förfarandet vid verkställigheten, vilken egendom som kan tas i anspråk till täckande av skulden och möjligheterna för de berörda personerna att överklaga kronofogdemyndighetens beslut. Enligt 19 § förmånsrättslagen (1970:979) gäller att vid konkurs får fordringar på grund av förverkande utdelning efter andra fordringar. Innan ett värdeförverkande lämnas för indrivning skall den dömde personen uppmanas att betala enligt 3 § indrivningsförordningen (1993:1229). Indrivningen skall begäras senast efter att beloppet skulle ha betalats, men i vissa fall genast. Ansökan om indrivning görs enligt 5 § indrivningsförordningen hos eller, om saken är brådskande, hos en kronofogdemyndighet. Ansökningen tilldelas den kronofogdemyndighet som redan har ett allmänt mål mot personen i fråga eller kronofogdemyndigheten i den region där han eller hon har sitt hemvist eller där utmätning annars får äga rum. I 5 § indrivningslagen anges att indrivningen inleds med att kronofogdemyndigheten uppmanar personen att betala, om det inte finns särskilda skäl att inte uppmana, t.ex. att det finns risk för att personen försvårar indrivningen genom att gömma undan egendom. Genom 6 § indrivningslagen åläggs kronofogdemyndigheten att utreda personens förhållanden ingående. Hur omfattande utredningen skall göras får dock avgöras från fall till fall. får enligt 7 § indrivningslagen bevilja uppskov med betalningen, bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden, t.ex. sjukdom eller arbetslöshet. Uppskovet får också förenas med villkoret att personen betalar beloppet i poster (avbetalning). Uppskov skall ses som ett undantag från huvudregeln att betalning skall ske genast och innebär att indrivningen avbryts uppskovet gäller. får enligt 15 § indrivningslagen ansöka om att en gäldenär skall försättas i konkurs, samt om likvidation och företagsrekonstruktion. får vidare enligt 18 § indrivningslagen avbryta indrivningen tills vidare om ytterligare åtgärder framstår som utsiktslösa eller inte är försvarliga med hänsyn till kostnaderna och indrivning inte heller krävs från allmän synpunkt. I 12 och 13 §§ bötesverkställighetslagen ges en möjlighet att lägga ned verkställigheten om särskilda skäl föranleder det. För sådant beslut, vilket fattas av kronofogdemyndigheten, krävs att indrivningen skulle vara till synnerligt men för den dömde personen eller någon som är beroende av honom eller henne för sin försörjning. Som exempel kan anges t.ex. långvarig sjukdom av allvarligare art eller fysiskt handikapp som försvårar personens inkomstmöjligheter och existens i övrigt. Vidare krävs att det inte är påkallat från allmän synpunkt att indrivningen fortgår, och eftergift bör inte göras för någorlunda betydande belopp. Beslutet om att lägga ned verkställigheten kan överklagas. Förvandling av obetalda värdeförverkanden till ett fängelsestraff eller annan påföljd kan inte ske. Det blir sällan aktuellt att anlita exekutiv myndighet för verkställighet av sakförverkande, eftersom den förverkade egendomen i regel har tagits i beslag. Beslutet om förverkande av egendomen är då verkställt i och med att beslutet vinner laga kraft. Beträffande förfarandet med sådan egendom finns bestämmelser i lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. Den myndighet som har hand om egendomen får försälja den, om det föreligger fara för att den annars blir förstörd eller om vården av den är förenad med alltför stora kostnader eller om särskilda skäl annars föreligger. Egendom som kan befaras komma till brottslig användning eller som annars är olämplig för försäljning skall oskadliggöras (4 och 5 §§). I lagen finns en särskild bestämmelse som tar sikte på egendom som på grund av sin beskaffenhet inte får säljas till annan än en viss bestämd köpare (6 §). har i lagen givits möjligheter att lämna närmare föreskrifter om bl.a. polismyndigheternas förfarande med egendomen. Sådana föreskrifter finns (se RPSFS 2000:56, FAP 102-2) och anger bl.a. att egendom som tas i beslag, förverkas eller tas i förvar skall förtecknas och redovisas på särskilda protokollsblanketter och att pengar som förverkas skall sättas in på ett konto som är kopplat till statsverkets checkräkning. Om beslagtagen egendom har lämnats kvar hos innehavaren med stöd av 27 kap. 10 , eller om förverkandebeslutet inte har föregåtts av ett beslut om beslag, vilket är ovanligt, skall verkställigheten av förverkandebeslutet ske enligt utsökningsbalken (UB). I en dom på sakförverkande brukar inte uttryckligen åläggas någon skyldighet för svaranden (dvs. den som förverkandebeslutet riktar sig emot), men domen i sig innefattar en förpliktelse att utge den förverkade egendomen. Ansökan om verkställighet av sakförverkande görs av polis- eller åklagarmyndigheten och prövas enligt 16 kap. 10 § utsökningsbalken av kronofogdemyndigheten i den region där svaranden har sitt hemvist eller där egendomen finns, t.ex. om verkställigheten rör fartyg, luftfartyg eller markfordon. Verkställighetsfrågan får också prövas där verkställigheten med fördel i övrigt kan äga rum. Innan verkställigheten sker, skall svaranden enligt 16 kap. 11 § utsökningsbalken underrättas, vilket dock kan underlåtas om saken är brådskande. Underrättelse om att verkställighet är aktuellt kan medverka till att uppfyllelsen sker frivilligt. Svaranden bör också få möjlighet att på ett tidigt stadium åberopa de hinder mot verkställighet som kan föreligga. I brådskande fall får kronofogdemyndigheten ingripa , t.ex. om det är fara att egendomen sticks undan eller förs bort av annat skäl. får då genast vidta behövlig åtgärd, t.ex. ta hand om egendomen, försegla den eller om den finns hos tredje man, meddela förbud för denne att utlämna egendomen. Verkställighet av sakförverkande sker enligt 16 kap. 12 § utsökningsbalken genom att kronofogdemyndigheten förelägger svaranden att fullgöra vad som åligger honom eller genom att myndigheten själv vidtar behövlig åtgärd. På framställning av sökanden kan kronofogdemyndigheten, om det anses lämpligt, överlämna åt sökanden att efter myndighetens anvisning utföra behövlig åtgärd. Som huvudregel kan verkställighet endast ske mot den som exekutionstiteln utpekar. Beträffande genomförandet av verkställigheten tillämpas reglerna i 16 kap. 6 § utsökningsbalken, vilket innebär bl.a. att kronofogdemyndigheten vid behov ombesörjer transport av egendom som skall bortföras, hyr utrymme för förvaring av egendomen och vidtar andra liknande åtgärder som föranleds av verkställigheten. Om åtgärden kan ha betydelse för parterna, skall de underrättas innan den vidtas. De åtgärder som behövs skall i princip betalas av svaranden. När verkställigheten är fullbordad skall kronofogdemyndigheten lämna egendomen till den polis- eller åklagarmyndighet som har begärt verkställigheten. Verkställighet av ett sakförverkande kan bli aktuell även i andra sammanhang. Lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. reglerar frågan om förverkande av egendom till det allmänna när förverkandet riktas mot någon som inte är tilltalad för brott. En sådan fråga prövas av tingsrätten efter särskild talan, men avser förverkandet redan beslagtagen egendom, får frågan prövas av åklagaren. 2004/05:55 Uppgår egendomens värde till mindre än en tiondel av basbeloppet eller om den saknar saluvärde, får även en polisman besluta om förverkande om det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. aktuellt rambeslut avser dock endast sådana förverkandebeslut som har utfärdats av domstol (artikel 1). Den nämnda lagens bestämmelser tillämpas då egendom som bör vara förverkad på grund av brott har tagits i beslag, men åtal har inte kunnat väckas, t.ex. därför att gärningsmannen är okänd eller inte har kunnat delges stämning. Andra exempel på när lagen är tillämplig är dels när egendom som kan förverkas på grund av brott har tagits i beslag, men någon lagföring inte kommer till stånd på grund av reglerna om åtalsunderlåtelse eller avskrivning, dels när polisen anträffar egendom som uppenbarligen använts vid brott eller annars kan bli föremål för förverkande, men egendomen inte kan härledas till en viss person eller personen i fråga inte kan anträffas. Även andra speciallagar reglerar ett särskilt förfarande vid beslut om förverkande. T.ex. anges i lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. att åklagaren kan besluta om förverkande av beslagtagna drycker och att dryckerna får, efter beslut av undersökningsledaren eller åklagaren, förstöras eller försäljas. Motsvarande regler finns t.ex. i narkotikastrafflagen (1968:64). 5.2.3Skatteverkets och kronofogdemyndigheternas framtida organisation inrättades och avvecklades de äldre skattemyndigheterna och (prop. 2002/03:99, bet. 2003/04:SkU2, rskr. 2003/04:17). Kronofogdemyndigheterna omfattades inte av organisationsförändringen. var central förvaltningsmyndighet inom den exekutiva verksamheten. fungerar därför nu under en övergångstid som central förvaltningsmyndighet inom kronofogdemyndigheternas verksamhetsområde. Kronofogdemyndigheternas framtida ställning har utretts av en särskild utredare som överlämnade sitt betänkande En kronofogdemyndighet i tiden (SOU 2003:97). I betänkandet föreslås bl.a. att det bildas en rikstäckande kronofogdemyndighet som är fristående från , att borgenärsfunktionerna flyttas från kronofogdemyndigheterna till och andra myndigheter, att begreppen allmänt och enskilt mål utmönstras ur utsökningsbalken och att målen hanteras lika. Detta innebär t.ex. att ett allmänt mål framöver skall handläggas för ansökan och att det därefter skall återredovisas om inte en förnyelseansökan görs. Även andra förändringar föreslås. Förslaget har remissbehandlats och kronofogdemyndigheternas framtida ställning bereds nu vidare inom . 5.3Internationell verkställighet av beslut om förverkande I avsnitt 3 har lämnats en kortfattad redogörelse för de internationella överenskommelser som reglerar verkställighet av beslut om förverkande och som har anslutit sig till. Nedan beskrivs den internationella lagstiftningen som finns i svensk rätt, vilken genomför dessa internationella överenskommelser. Bestämmelserna är tillämpliga både på sak- och värdeförverkande. Det skall framhållas att erfarenheterna av internationell verkställighet av beslut om förverkande ännu så länge från svensk sida har varit tämligen begränsade. Reglerna i 1 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen) ger regeringen befogenhet att på grundval av överenskommelse med främmande stat förordna att bl.a. förverkande som har utdömts i en främmande stat efter en rättegång i ett brottmål eller förverkande som i den staten ålagts eller beslutats av annan myndighet än domstol får verkställas i enligt lagen. Enligt andra stycket kan regeringen i samband med förordnande enligt första stycket och om det är nödvändigt eller föranleds av överenskommelsen med den främmande staten förordna att verkställighet av svenska brottmålsdomar om förverkande skall kunna anförtros åt myndighet i den främmande staten. Bestämmelsen tillkom i samband med tillträde till den europeiska brottmålsdomskonventionen (se avsnitt 3.2) men kan utnyttjas också när ingår bilaterala eller multilaterala avtal på området. Därmed har lagen gjorts tillämplig på beslut om förverkande enligt narkotikabrottskonventionen, förverkandekonventionen och Palermokonventionen samt avtalen med och och och (se avsnitt 3). Vilka bestämmelser i lagen som är tillämpliga på dessa överenskommelser framgår av 2 § i lagen och 21 af §§ i förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Verkställighet i av ett utländskt beslut om förverkande Framställning om verkställighet i av ett beslut om förverkande görs hos . Om regeringen inte avslår framställningen till följd av vissa angivna avslagsgrunder skall framställningen överlämnas till Riksåklagaren för vidare handläggning. Denne ansöker hos om prövning av framställningen. Handläggningen sker enligt regler om rättegången i brottmål, vilket bl.a. innebär att både de allmänna reglerna om rättegången och reglerna om överklagande och instansordningen blir tillämpliga. Vid förhandlingen skall den dömda personen som huvudregel höras personligen, om han eller hon begär det. Avser framställningen förverkande som angår någon annan än den dömde, t.ex. den som erhållit förverkad egendom som gåva av den dömde, skall särskild talan föras mot denne, om denne inte har hörts i den utländska rättegången. För sådan talan gäller i tillämpliga delar reglerna i om åtal för brott på vilket inte kan följa svårare straff än böter. Rättens avgörande av saken sker genom dom. Fråga om den dömda personen är skyldig till brottet får aldrig prövas på nytt i utan domstolen är bunden av bedömningen i skuldfrågan. Har genom den utländska domen visst belopp i pengar eller värdet av viss egendom förklarats förverkat, bestämmer rätten, med tillämpning av den växelkurs som gäller vid tiden för beslutet, ett motsvarande förverkandebelopp i svenska kronor. Om förverkandebeloppet uppenbarligen överstiger det belopp som skulle ha förverkats enligt svensk lag om rättegången hade ägt rum i , får rätten sätta ned beloppet i motsvarande mån. Har visst föremål förklarats förverkat, får rätten förklara föremålet förverkat endast om det kunnat förklaras förverkat enligt svensk lag i en rättegång i . Angår förverkandet någon annan än den dömde, får rätten besluta om förverkande endast om förverkande hade kunnat ske mot denne enligt svensk lag i en rättegång i . I stället för att ansöka hos tingsrätten kan Riksåklagaren själv pröva framställningen om verkställighet av ett beslut om förverkande och utfärda ett strafföreläggande för det brott som påföljden avser. I 5 § internationella verkställighetslagen behandlas absoluta hinder mot verkställighet och i 6 § samma lag fakultativa sådana hinder. Bland de absoluta hindren märks bl.a. kravet på dubbel straffbarhet, att verkställigheten skulle vara oförenlig med grundläggande principer för svensk rättsordning (ordre public), strida mot internationella förpliktelser eller vara oförenlig med principen om ne bis in idem (inte två gånger för samma sak). I uppräkningen av fall där framställningen om verkställighet kan men inte nödvändigtvis måste avslås märks bl.a. att domen har föranletts eller har påverkats av den dömda personens ras, religion, nationalitet eller politiska åsikt, att förundersökning har inletts i rörande samma gärning eller mål om ansvar för gärningen har anhängiggjorts, eller att strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har utfärdats beträffande samma gärning. Vidare anges att verkställighet får vägras om domen avser brott som har begåtts utanför den dömande statens område eller om det förverkande som har ålagts eller beslutats genom den utländska domen har preskriberats enligt svenska preskriptionsregler. Samtliga verkställighetshinder gäller i fråga om förverkande, men vissa av dem är till sin karaktär sådana att de praktiskt sett inte får betydelse för förverkande. I ett flertal fall ankommer det på regeringen att pröva om absoluta verkställighetshinder föreligger, medan prövningen i övrigt är delad mellan regeringen och domstolen. Har framställning om verkställighet av dom gjorts, kan egendom som genom domen förklarats förverkad tas i beslag, om beslag kunnat ske enligt svensk lag vid en rättegång i . Beslut om beslag meddelas av Riksåklagaren eller rätten. Bestämmelserna i 27 kap. skall därvid tillämpas. I lagen anges också att bestämmelser om beslag och kvarstad finns i lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål.