prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — För företagsförsäkringens del avstyrker , och regeln om spontan upplysningsplikt, medan och Sjöassu- radörernas förening anser att denna plikt bör utvidgas till att gälla alla förhållanden av betydelse för riskbedömningen. och vill inskränka försäkringsbolagets skyl- dighet att informera om anmälningsplikt vid riskökning. Industriför- bundet och föreslår att identifikation sker bara med anställda i företagsledande befattning. Nuvarande ordning: FAL innehåller utförliga regler om upplysnings- plikten (410 §§). Som huvudprincip föreskrivs prorataregeln i fall där upplysningsplikten åsidosatts, men för sjö- och annan transportförsäkring gäller i stället att försäkringsbolaget svarar bara i den mån det oriktigt uppgivna förhållandet var utan betydelse för skadan. Dessa regler är dispositiva. I stort sett samma regler gäller om faran ökar med försäk- ringstagarens vilja eller försäkringstagaren försummar att anmäla en fareökning (se 4550 §§). Beträffande framkallande av försäkringsfallet innehåller FAL den dispositiva regleringen rörande skadeförsäkring att försäkringsbolaget är fritt från ansvar mot den som framkallat försäk- ringsfallet uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet, utom om denne var , allvarligt psykiskt störd enligt eller handlade i en nödsituation eller liknande (se närmare 1820 §§). Vad angår över- trädelse av säkerhetsföreskrifter blir försäkringsbolaget enligt en tvingan- de bestämmelse (i 51 §) ersättningsskyldig endast om och i den mån skadan, efter vad antagas må, skulle hava inträffat även om föreskriften blivit iakttagen alltså enligt en sorts kausalitetsregel. Ersättningen får inte sättas ned om det framgår av omständigheterna att underlåtenheten att iaktta säkerhetsföreskriften inte kan lastas den som enligt försäk- ringsvillkoren var skyldig att se till att föreskriften iakttogs. FAL ålägger, enligt en tvingande bestämmelse, den försäkrade en räddningsplikt vid inträffat eller förestående försäkringsfall, och om denna plikt åsidosätts uppsåtligen eller genom grov vårdslöst kan ersättningen sättas ned eller falla bort (se närmare 52 §). Allmänna bestämmelser om identifikation saknas. Skälen för regeringens förslag FAL innehåller ganska utförliga regler om försäkringstagarens upplys- ningsplikt. Rörande påföljden när plikten har åsidosatts ger lagen försäk- ringsbolaget rätt att vid utformningen av villkoren välja mellan prorata- regeln och kausalitetsregeln, som innebär en presumtion för att det oriktigt uppgivna förhållandet haft betydelse för försäkringsfallet. Liksom vid konsumentförsäkring bör försäkringstagaren vid företags- försäkring enligt den nya lagen vara skyldig att ge korrekta svar på frågor som har betydelse för försäkringsbolagets riskbedömning. Enligt både och promemorians ståndpunkt bör försäk- ringstagarens skyldigheter här sträcka sig längre än vid konsument- försäkring och innebära skyldighet att inför avtalsslutet självmant lämna upplysningar om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedöm- ningen. Den regeln har kritiserats från å ena sidan försäkringshåll, där man anser att plikten böra omfatta alla förhållanden av betydelse för riskprövningen, å andra sidan samt och , vilka invänt mot att man skulle lämna riskbedöm- ningen åt den enskilde företagaren. Regeringen menar för sin del att förslaget får sägas vara en lämplig medelväg mellan dessa ståndpunkter. Genom att näringsidkaren bara behöver upplysa om vad som har uppen- bar betydelse för bedömningen av risken begränsas upplysningsplikten på denna punkt i princip till vad han måste ha insett och ter sig däri- genom inte på något sätt krävande. Regeringen anser därför att prome- morieförslaget bör genomföras på denna punkt. Vid företagsförsäkring kan försäkringsbolaget ha behov av upplys- ningar om risken även , som här kan vara betydligt längre än vid konsumentförsäkring. Risken kan tänkas öka väsentligt, och försäkringsbolaget kan då ha intresse av att föreskriva nya villkor, t.ex. om säkerhetsföreskrifter, eller att höja premien. Det är därför motiverat att försäkringstagaren inte bara i samband med att försäkrings- avtalet ingås utan också är skyldig att svara på frågor om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedömningen. Vidare bör försäkringstagaren även här vara skyldig att anmäla om risken ökar påtagligt. Likaså bör en försäkringstagare som inser att bolaget har fått ofullständiga eller felaktiga uppgifter om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedömningen vara skyldig att rätta uppgif- terna. Vad angår påföljden av att upplysningsplikten har eftersatts bör till att börja med samma regel som vid konsumentförsäkring gälla vid svek eller handlande mot tro och heder. Avtalet bör då vara ogiltigt. För andra fall av brott mot upplysningsplikten föreslog en skälighetsregel även vid företagsförsäkring. Det förslaget har kritiserats av både organisationer representerande försäkringsbranschen och andra remissinstanser. Promemorian innehåller i stället en dispositiv prorata- regel. Bestämmelsen anknyter till nuvarande praxis och har allmänt godtagits vid remissbehandlingen. Också regeringen anser att en prorata- regel som huvudregel bör gälla, med möjlighet att i stället avtala om en kausualitetsbedömning. Av lagen bör vidare framgå att försäkrings- bolagets ansvar inte skall begränsas om försäkringsbolaget insåg eller borde ha insett att de lämnade uppgifterna var ofullständiga eller oriktiga och inte heller om de saknar betydelse för avtalets innehåll. Frågan om riskökning har diskuterats för konsumentförsäkringens del (avsnitt 6.3.2) men har större praktisk betydelse vid företagsförsäkring. De tvingande bestämmelserna om riskökning i FAL överensstämmer i stora drag med dem om upplysningsplikt. Lagen skiljer här mellan fallen när risken ökat med den försäkrades vilja och när det skett utan dennes vilja. Promemorian reglerar, liksom kommittéförslaget, bara den senare situationen, medan det ansetts överflödigt att ta upp en särskild bestäm- melse om den förra. I fråga om ändring med den försäkrades vilja har hänvisats till reglerna om framkallande av försäkringsfallet och om åsidosättande av säkerhetsföreskrifter (se promemorian s. 161 f. och SOU 1989:88 s. 179). Men dessa regler täcker inte alla fall av riskökning av detta slag. I den nya lagen bör därför, liksom i FAL, båda typerna av riskökning tas upp, och de bör regleras i linje med brott mot upplys- ningsplikten alltså genom tvingande regler, som dock ger en möjlighet att ersätta prorataregeln med kausalitetsregeln. Bestämmelserna om framkallande av försäkringsfallet är dispositiva i FAL. De innebär för skadeförsäkringens del att bara uppsåt eller grov vårdslöshet medför att den försäkrade går miste om försäkringsersätt- ning, men försäkringsbolaget har frihet att skärpa regleringen, närmast genom villkor som utesluter försäkringsskydd även vid vanlig vårds- löshet. Promemorian föreslår här samma regler som vid konsument- försäkring. Några sådana tvingande regler som där bör dock inte ges vid företagsförsäkring. Enligt regeringens principiella ståndpunkt bör man i stället följa lösningen i FAL, vilket innebär att förbehåll alltid kan träffas om ansvarsfrihet också vid vårdslöshet som inte är grov. Liksom vid konsumentförsäkring bör med grov vårdslöshet likställas handlande i vetskap om att betydande skaderisk förelåg (se avsnitt 6.3.3). Här kommer det alltså att finnas en klar skillnad mot reglerna om konsu- mentförsäkring, som frånsett att de är tvingande dels innebär att ersättningen skall nedsättas efter en skälighetsbedömning, dels kräver särskilda skäl för att nedsättning skall föreskrivas vid icke grov vårds- löshet. Bestämmelserna om säkerhetsföreskrifter framstår särskilt vid företags- försäkring som ett av de viktigaste inslagen i försäkringsvillkoren. kan det vara en förutsättning för att försäkring alls kan meddelas att försäkringsbolaget på detta vis kan hålla risken under kontroll, och i varje fall kan det vara väsentligt för premiens bestämmande att före- skrifterna följs. Att villkoren på detta sätt inskärper vikten av aktsamhet bör minska risken för skada både när det gäller egendom och personer. Det kan därför här vara motiverat med regler som är förhållandevis stränga mot den försäkrade. Den nuvarande regeln i 51 § FAL innebär att försäkringsbolaget i vissa fall går helt fritt från ansvar när en säkerhetsföreskrift har åsidosatts. Enligt promemorian skall reglerna om säkerhetsföreskrifter få samma innehåll som vid konsumentförsäkring, fast de föreslås bli dispositiva. Regeringen anser emellertid att det inte finns skäl att sålunda ändra rättsläget, utan regleringen bör i stället väsentligen utformas på samma sätt som i FAL alltså som en tvingande reglering, som föreskriver ansvarsfrihet för försäkringsbolaget vid uppsåtliga och oaktsamma över- trädelser som har orsakssamband med skadan. Även bestämmelserna om räddningsplikt bör följa den tvingande regle- ringen i 52 § FAL. Rörande identifikation saknas bestämmelser i . får försäkringsvillkoren ange att med den skadelidandes handlande lik- ställs sådana anställda och andra medhjälpare som anges i villkoren såvitt angår framkallade av försäkringsfall, säkerhetsföreskrifter och räddnings- I enlighet med det föregående föreslår regeringen nu beträffande säkerhetsföreskrifter en motsvarighet till 51 § första stycket FAL, vilket innebär att den försäkrade svarar för försummelser av den som haft att Prop. 2003/04:150 iaktta att säkerhetsföreskriften följs. Det kan i och för sig ifrågasättas om möjligheten till identifikation i de övriga situationerna behöver särskilt lagregleras. Det kan dock vara prak- tiskt att i lagen ta in det minimum av identifikation som försäkrings- bolagen kan väntas föreskriva, nämligen handlande av sådana anställda hos den försäkrade som intar en ledande ställning inom företaget eller på platsen. I lagen bör tas upp en dispositiv regel av detta innehåll i fråga om framkallande av försäkringsfall och brott mot räddningsplikt. Undantag från bestämmelserna om begränsning av försäkringsbolagets ansvar FAL innehåller i 19 § bestämmelser om att regeln om ansvarsfrihet vid framkallande av försäkringsfallet inte gäller när den försäkrade var eller i sådant sinnestillstånd som avses i 30 kap. 6 § eller när handlingen i fråga var försvarlig med hänsyn till att den företogs i en nödsituation. Paragrafen är dispositiv. Den har en motsvarighet i förevarande lagförslag i avsnittet om konsumentförsäkring (4 kap. 9 § första stycket 2 och 3 i förslaget), där paragrafen i fråga avser nedsätt- ning över huvud taget enligt bestämmelserna om begränsningar av försäkringsbolagets ansvar. En motsvarande regel bör tas upp också i kapitlet om företagsförsäkring, varvid dock liksom enligt FAL ålders- gränsen bör vara . Det stämmer bäst med regeringens prin- cipiella ståndpunkt om också denna bestämmelse blir dispositiv. Något sådant undantag för ringa oaktsamhet som föreslås för konsu- mentförsäkringens del saknas i FAL. Undantaget lär inte stämma med praxis på företagsförsäkringens område eller vad som gäller i andra jämförbara länder och bör inte tas upp i reglerna om sådan försäkring. Enligt 32 § KFL, liksom i de föreslagna nya reglerna om konsument- försäkring, särregleras ansvarsförsäkring i fråga om framkallande av försäkringsfallet enligt lagförslaget också åsidosättande av säkerhets- föreskrift eller räddningsplikt. Regleringen i förslaget om konsument- försäkring innebär att försäkringsbolaget skall ansvara också vid grov vårdslöshet eller därmed likställt förfarande från den försäkrades sida, fast ansvaret i princip skall vara subsidiärt: det inträder först i den mån det konstaterats att den skadelidande inte kan få ut skadestånd av den försäkrade, och i detta fall har den skadelidande rätt att kräva försäk- ringsbolaget direkt på ersättning. Denna ordning kan från vissa synpunk- ter förefalla berättigad också vid företagsförsäkring. Den saknar emel- lertid motsvarighet i FAL och skulle innebära ett betydande avsteg från vad som gäller . Sådana regler föreslås därför inte för företags- försäkringen. Enligt FAL gäller tvingande regler om försäkringsbolagets reklamations- skyldighet vid brott mot upplysningsplikten och vid fareökning. Det finns skäl att ta upp bestämmelser i denna fråga vid företagsförsäkring, och de bör omfatta också övriga fall där försäkringsbolaget vill göra gällande ansvarsfrihet t.ex. om föreskrivna säkerhetsanordningar inte är i skick. Försäkringstagaren bör ha klarhet om sitt rättsläge i förhållande till medkontrahenten. En sådan utvidgning av bestämmel- serna i FAL framstår som naturlig med tanke på den lojalitetsplikt som bör föreligga vid detta slag av kommersiella förhållanden, vilket också får anses vara i linje med allmänna avtalsrättsliga principer. Liksom vid konsumentförsäkring (se avsnitt 6.3.7) bör dock bestämmelsen bara avse läget innan ett försäkringsfall inträffat, medan särskilda bestämmelser bör gälla vid skadereglering. Vissa fall av s.k. omfattningsvillkor För konsumentförsäkringens del har föreslagits en paragraf om villkor som enligt ordalagen rör försäkringens omfattning men i realiteten angår överträdelse av sådana förpliktelser som behandlas i de tvingande regler- na om begränsning av försäkringsbolagets ansvar (se avsnitt 6.3.8). En sådan regel saknas i FAL. Som Lagrådet framhållit bör dock en mot- svarande regel gälla om företagsförsäkring med tanke på de tvingande regler som förekommer också där. Regeringens förslag: Vid dröjsmål med premien får försäkrings- bolaget säga upp försäkringen med tre dagars uppsägningstid, om inte dröjsmålet är av ringa betydelse. I fråga om betalning genom betal- ningsförmedlare och om återbetalning av premie skall regleringen följa vad som gäller vid konsumentförsäkring. 8 kap. 17 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Innehåller dispositiva regler om premiebetal- ning vid företagsförsäkring som väsentligen ansluter till bestämmelserna om konsumentförsäkring. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. betonar vikten av att försäkringsbolaget fritt kan utforma villkoren om ansvarsfrihet vid premiedröjsmål. Nuvarande ordning: Enligt 12 § FAL skall premien betalas utan uppskov om inte någon särskild förfallodag har avtalats. Premien för senare perioder skall erläggas på periodens första dag, även när försäk- ringen automatiskt har förlängts. Vid dröjsmål med premien kan försäk- ringsbolaget säga upp försäkringen att upphöra (13 §). Försäkringsbolaget kan förbehålla sig ansvarsfrihet vid försenad premie- betalning och göra gällande ansvarsfriheten genast vid dröjsmål med första premien och, vid dröjsmål med senare premie, efter det att försäkringsbolaget gett försäkringstagaren meddelande med erinran Prop. 2003/04:150 om premiens förfallodag (14 §). Skälen för regeringens förslag: Reglerna om premiebetalning och påföljd vid premiedröjsmål lär från försäkringsbolagens synpunkt höra till de viktigaste vid avtal om företagsförsäkring, och det är naturligt att ta in bestämmelser om detta i den nya lagen. Promemorian föreslår här en reglering som i stort stämmer överens med bestämmelserna vid konsumentförsäkring men är dispositiv. Regeringen anser emellertid, i enlighet med den ståndpunkt som har redovisats tidigare, att man i stället bör anknyta till den delvis tvingande regleringen i FAL. Bestämmelserna, som ger försäkringstagaren ett minimiskydd, har såvitt känt fungerat väl och innebär rimlig avvägning mellan parternas intressen vid dessa försäkringar. Man bör dock såtillvida följa allmänna kontraktsrättsliga principer att det uttryckligen sägs att ett dröjsmål med betalningen av premie inte ger rätt till uppsägning om det är av ringa betydelse, t.ex. när bara en obetydlig del av premien resterar. Lagen bör således innehålla en regel om att premiedröjsmål kan medföra uppsägning av försäkringsavtalet för upphörande inom en ganska , en påföljd som framstår som angelägen bl.a. för att hindra oseriösa försäkringstagare att gratis skaffa sig försäkringsskydd och sedan byta försäkringsbolag. Uppsägningstiden bör lämpligen, liksom enligt FAL, sättas . Vid dröjsmål att betala premie för en senare premieperiod bör försäkringen upphöra efter det att försäkringsbolaget har sänt en påminnelse till försäk- ringstagaren. I klarhetens intresse bör det i lagen hänvisas till bestämmelsen vid konsumentförsäkring i fråga om tidpunkten då betalning genom betal- ningsförmedlare kan anses komma bolaget till handa, vilket stämmer med marknadspraxis för företagsförsäkring. Också när det gäller beräk- ning av premien efter det att ett avtal har upphört bör detsamma gälla som vid konsumentförsäkring. Bestämmelsen bör, liksom dess motsvarighet i 16 § FAL, vara dispositiv. Försäkringsersättningen, regleringen av Regeringens förslag: I fråga om försäkringsersättning, skaderegle- ring, risken för vissa meddelanden och regressrätt skall i huvudsak detsamma gälla som vid konsumentförsäkring. I fråga om preskription överförs den gällande regleringen i FAL. tvingande bara i samma utsträckning som gäller enligt FAL. 8 kap. 1820 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Bestämmelserna om försäkringsersättning, skadereglering, preskription, risken för vissa meddelanden och regress- rätt överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. vissa meddelanden läggs dock i större utsträckning på försäkrings- Remissinstanserna: Det förekommer i allmänhet inga särskilda in- vändningar mot promemorians förslag. dock en regel om att en skada skall anmälas när försäkrings- Prop. 2003/04:150 tagaren får kännedom om den. Nuvarande ordning: Reglerna, som i stora delar är desamma beträf- fande konsument- och företagsförsäkring, beskrivs i avsnitt 6.5 och 6.6. Det kan nämnas att rörande underförsäkring försäkringsersättningen enligt 40 § FAL skall reduceras i proportion till underförsäkringen. Skälen för regeringens förslag I fråga om försäkringsersättningen innehåller promemorian samma regler för konsument- och företagsförsäkring, frånsett att en paragraf om under- försäkring vid företagsförsäkring anknyter till FAL:s nuvarande regel: försäkringsersättningen skall sättas ned i motsvarande mån som försäk- ringsbeloppet understiger det verkliga värdet. Regeln är därigenom strängare mot företagen än den som föreslagits för konsumentförsäk- ringens del, där nedsättning skall ske bara om skillnaden mellan försäk- ringsbeloppet och värdet är betydande. Olikheten i reglerna har moti- verats av konsumentens särskilda skyddsbehov, vilket inte framträder på samma sätt i affärsmässiga sammanhang. Promemorieförslaget har god- tagits av remissinstanserna, och regeringen ansluter sig till det. I övrigt saknas skäl för några särbestämmelser om ersättning vid företagsförsäkring. Med hänsyn till möjligheten att i villkoren närmare precisera vad som gäller vid dubbelförsäkring kan inte några motsva- righeter till de utförliga, delvis tvingande regler som gäller enligt FAL (43 och 44 §§) anses behövliga. En tvingande bestämmelse bör emeller- tid gälla, med samma innehåll som vid konsumentförsäkring. Skadereglering, preskription m.m. Vad gäller skadereglering, risken för vissa meddelanden och regressrätt är promemorians bestämmelser också väsentligen desamma för all skade- försäkring. Remissinstanserna har i allmänhet inte haft något att invända mot detta. Det förefaller naturligt att den försäkrade beträffande begräns- ningar i försäkringsbolagets ansvar svarar även vid ringa oaktsamhet vid försummelse att anmäla försäkringsfall och liknande. Reglerna bör vara dispositiva i samma utsträckning som gäller enligt FAL. Vad beträffar den s.k. postrisken finns det anledning att på motsvarande sätt som vid konsumentförsäkring i någon mån stärka den försäkrades skydd (se ovan 6.6.4). Preskriptionsbestämmelserna bör utformas i huvudsaklig överensstäm- melse med FAL. Tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet 8.1Försäkring av tredje mans intresse Regeringens förslag: Endast vissa kategorier av tredje män skall, vid sidan av försäkringstagaren, vara skyddade av försäkringen enligt lagen. Skyddet skall gälla den försäkrade egendomens ägare, någon annan som har en mot försäkringstagarens borgenärer skyddad äganderätt, tomträtt eller säkerhetsrätt till egendomen (dock inte sjö- eller luftpanträtt) eller annars utan att vara ägare bär risken för egendomen vid dess överlåtelse. Reglerna skall vara tvingande till förmån för den som har förmånsrätt i fast egendom och tomträtt. Dessa borgenärer får också ett visst tvingande skydd då försäk- ringstagaren har brutit mot upplysningsplikten eller försummar att betala premien. Vid överlåtelse av den försäkrade egendomen till en konsument ges ett tvingande, subsidiärt skydd till förmån för den nye ägaren, vilket skall gälla efter riskens övergång. I övrigt stämmer reglerna i stort sett med nuvarande bestämmelser på området. En huvudtanke är att lagen skall reglera bara de olika intressenternas ställning i förhållande till försäkringsbolaget, inte konflikter mellan dem om vem som slutligen skall ha rätt till ersätt- ning för skadad egendom. Bestämmelserna kompletteras med en lag om säkerhetsrätt i försäkringsersättning. 9 kap. 16 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag samt förslaget till lag om säkerhetsrätt i försäkringsersättning Promemorians förslag: Promemorian avviker från regeringens för- slag i huvudsak genom en mera detaljerad reglering av vilka tredje män som skyddas av en försäkring. Efter överlåtelse av den försäkrade egen- domen skall försäkringsskyddet gälla för den nye ägaren även om denne inte är en konsument (se promemorian s. 177 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta instanserna. vid ifrågasätter att skyddet för borgenär med säkerhet i fastighet eller tomt- rätt skall utformas som en tvingande regel. menar att den föreslagna regeln om skydd för borgenärer med förmånsrätt i fastighet eller tomträtt oberoende av att försäkringstagaren brutit mot upplysningsplikten är för långtgående till tredje mans favör. anser att det inte finns skäl att i lagen ange andra än de som skall ha ett tvingande skydd. Enligt förbundets mening bör vidare den föreslagna regeln om försäkringsskydd för en ny ägare efter överlåtelse av den försäkrade egendomen inte införas, i vart fall inte såvitt avser företagsförsäkring. och avstyrker förslaget att en egendomsförsäkring vid överlåtelse av objektet skall gälla efter överlåtelsen. och anser att regeln om tredje mans rätt till försäkringsersättning skall vara tvingande till förmån för alla borgenärer som har sådan säker- hetsrätt som är förenad med särskild förmånsrätt enligt förmånsrätts- lagen. anser att tredje man inte skall ges större rätt till ersättning än vad försäkringstagaren har. Nuvarande ordning: Frågan om rätten till försäkringsersättning för annan än ägaren till försäkrad egendom, när denna skadas, regleras ingående i 5458 §§ FAL, som gäller också vid konsumentförsäkring (4 § KFL). I huvudsak går reglerna ut på följande. Försäkring på viss egendom skall i tvivelsmål anses skydda envar som, i egenskap av ägare, panthavare eller innehavare av annan rättighet till godset eller emedan han i anledning av avtal om godset står faran för detta, har intresse av att dess värde icke minskas, eller går förlorat. Undantag gäller dock för sjö- och luftpanträtt (54 § första stycket). Om någon är försäkrad, anses det också medföra skydd mot återkrav från försäk- ringsbolaget efter det att bolaget har ersatt skadan. Parterna behöver alltså inte träffa något uttryckligt avtal om dessa frågor, utan sådana tredje män som anges i paragrafen är automatiskt skyddade. Regeln är emellertid dispositiv, varför den inte innebär någon garanti för tredje mans intresse.