prop · GR0387 · 2004-03-16 00:00:00 — Efter- som rättshjälpsdirektivet enligt artikel 12 bygger på principen att rätts- hjälp skall tillhandahållas av domstolsstaten (se avsnitt 5.6.1) måste det bistånd som den rättshjälpssökandes hemviststat har att svara för ses som ett inledande komplement. Det bör således på detta stadium inte vara fråga om rådgivning i någon mer omfattande utsträckning. Om rätts- hjälpsansökan beviljas i domstolsstaten, ingår ju dessutom rådgivning i den staten bland de förmåner som rättshjälpsdirektivet garanterar enligt artikel 3.2 a. Som redovisats i avsnitt 5.4 ger 4 § rättshjälpslagen en rättssökande möjlighet att få rådgivning i en rättslig angelägenhet under sammanlagt högst . Rådgivningen kan ges av en advokat, en biträdande jurist på advokatbyrå eller någon annan som bedöms som lämplig för uppdraget. Rätten till rådgivning gäller i samtliga rättsliga angelägen- heter; den gäller alltså även sådana angelägenheter som skall behandlas utomlands. Bestämmelsen är således tillämplig på den situationen att en person vill få inledande rådgivning inför en process i en annan medlems- stat. Det ligger i sakens natur att rådgivningen är begränsad till sin om- fattning. Den möjlighet till rådgivning som rättshjälpslagen erbjuder får därför anses förenlig med direktivet. Eftersom rättshjälpsdirektivet tillåter medlemsstaterna att kräva att en rättshjälpssökande bidrar till kostnaderna i rimlig omfattning (artikel 3.3), är även bestämmelsen om rådgivningsavgift i 4 § rättshjälpslagen förenlig med direktivet. Rättshjälpslagens bestämmelser om rådgivning får alltså anses upp- fylla rättshjälpsdirektivets krav på inledande rådgivning i hemviststaten, och någon särskild lagstiftningsåtgärd behöver inte vidtas. Rättshjälpsdirektivet ger också den rättshjälpssökande rätt att när han eller hon lämnar in sin ansökan om rättshjälp hos den översändande myndigheten i hemviststaten få kostnadsfritt bistånd med översättning av rättshjälpsansökan och kompletterande handlingar. Denna rättighet hänger samman med bestämmelserna i artikel 13.4 och 13.6, som före- skriver att den översändande myndigheten utan ersättning skall bistå den rättshjälpssökande med nödvändig översättning. Som kommer att framgå av avsnitt 5.6.2 har regeringen för avsikt att i rättshjälpsförordningen ta in en bestämmelse om att översändande myndighets biträde skall vara Prop. 2003/04:87 kostnadsfritt. Regeringens förslag: En rättssökande som har beviljats rättshjälp i en gränsöverskridande privaträttslig tvist i en annan medlemsstat och som begär verkställighet i av ett avgörande som meddelats med an- ledning av tvisten skall inte behöva betala utsökningsavgifter vid krono- fogdemyndigheterna. Regeringens bedömning: Någon ytterligare lagstiftningsåtgärd med anledning av artikel 9 i rättshjälpsdirektivet är inte nödvändig. Promemorians förslag och bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 50 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller lämnar det utan någon invändning. De flesta remissinstanserna delar även promemo- rians bedömning att det i övrigt inte finns något behov av lagstiftnings- åtgärder. anser dock att 100-timmarsregeln i 34 § första stycket och utformningen av den s.k. ventilen i 34 § andra stycket rättshjälpslagen är oförenliga med direktivet. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 9 i rättshjälpsdirektivet finns regler som säkerställer att rättshjälp kan utgå i ett efterföljande verkställighetsförfarande samt i samband med att ett avgörande överklagas. Vidare ger bestämmelsen medlemsstaterna rätt att när som helst ompröva en ansökan om rättshjälp som har beviljats med stöd av direktivet. Enligt artikel 9.1 i rättshjälpsdirektivet skall en rättshjälpsmottagare beviljas rättshjälp, helt eller delvis, för att täcka kostnaderna för att en dom verkställs i domstolsstaten. Här är det alltså fråga om ett fortsatt ansvar för domstolsstaten, som ju är den medlemsstat som enligt artikel 12 i rättshjälpsdirektivet skall bekosta rättshjälp enligt direktivet (se avsnitt 5.6.1), att täcka verkställighetskostnaderna. Om rättshjälp har beviljats enligt rättshjälpslagen följer av 19 § andra stycket samma lag att rättshjälpsmottagaren i en angelägenhet som lett till ett verkställbart avgörande eller i ett mål om verkställighet inte behöver betala utsökningsavgifter enligt 2 § förordningen (1992:1094) om avgifter vid kronofogdemyndigheterna. Några andra särskilda kost- nader för själva verkställighetsförfarandet finns inte. Därmed torde rätts- hjälpsdirektivets krav på rättshjälp för kostnadstäckning vara uppfyllt. Det kan emellertid inte uteslutas att direktivets krav på kostnadstäckning även innefattar andra kostnader än rena verkställighetskostnader, t.ex. ersättning till biträde. Vid sådant förhållande kan det noteras att det är möjligt att ansöka om rättshjälp enligt rättshjälpslagen för verkställig- heten som sådan. Emellertid kan det, med hänsyn till hur det svenska verkställighetsförfarandet är utformat, normalt inte anses finnas behov av juridiskt biträde för den part som ansöker om verkställighet. Artikel 9.2 i rättshjälpsdirektivet tar sikte på fall där rättshjälp beviljats av domstolsstaten men där erkännande och verkställighet begärs i en annan medlemsstat (verkställighetsstaten). Här är det alltså fråga om verkställighet av ett utländskt avgörande där en eller flera av parterna i målet eller ärendet beviljats rättshjälp med stöd av rättshjälpsdirektivet. Enligt bestämmelsen skall en rättshjälpsmottagare som erhållit rättshjälp i domstolsstaten erhålla rättshjälp i enlighet med lagstiftningen i verk- ställighetsstaten. Lagrådet menar att artikeln bör innebära att den rätts- sökande i ett sådant fall utan ansökan skall vara berättigad till rättshjälp enligt bestämmelserna i rättshjälpslagen. Regeringen gör här en annan bedömning. Innebörden av artikel 9.2 förtydligas i beaktandesats 23 i direktivet. Där anges att den nationella lagstiftningen skall tillämpas i enlighet med principerna i rättshjälpsdirektivet. Detta måste rimligen innebära att den nationella lagstiftningen skall tillämpas i enlighet med alla principer i direktivet, inte endast vilket Lagrådets tolkning nog leder till de principer som kommer till uttryck i kapitel II (Rätt till rättshjälp) i direk- tivet. Även principerna i t.ex. artikel 5 (Villkor beträffande ekonomiska tillgångar) och artikel 6 (Villkor med anknytning till grunden för tvisten) måste kunna tillämpas. Med andra ord får, på samma sätt som vid bevil- jande av rättshjälp i det förfarande som lett fram till det verkställbara avgörandet, den nationella rättshjälpslagstiftningen i sin helhet tillämpas vid verkställighetsförfarandet, naturligtvis under förutsättning att den uppfyller de krav som direktivet ställer. Således möter det inget hinder mot att tillämpa de ekonomiska och andra förutsättningar för beviljande av rättshjälp som den svenska rättshjälpslagen ställer upp. Dessa villkor har ju, som tidigare anförts, bedömts förenliga med direktivet. Det bör i detta sammanhang noteras att (beslut i mål nr Ö 1537-03) gjort en annan bedömning vid en prövning av rätt till rättshjälp enligt artikel 44 i Brysselkonventionen. Artikel 44 stämmer till stora delar överens med artikel 9.2 i rättshjälpsdirektivet. kom fram till att artikel 44 innebär en automatisk kvalificering för rättshjälp i verkställig- hetsstaten, vilket får till följd att någon särskild prövning i princip inte skall göras av om förutsättningarna för beviljande av rättshjälp i det enskilda fallet är uppfyllda enligt den svenska lagen. Artikel 44 i Brysselkonventionen är begränsad till exekvaturförfaran- dets första fas, dvs. det inledande enpartsförfarandet, och gäller således varken under ett eventuellt efterföljande kontradiktoriskt förfarande eller under själva verkställighetsförfarandet hos kronofogdemyndigheten. Rättshjälpsdirektivet, som har väsentligen samma tillämpningsområde som Brysselkonventionen, gäller under hela verkställighetsförfarandet. Den tolkning av artikel 44 i Brysselkonventionen som Högsta dom- stolen gjort stämmer inte överens med regeringens bedömning av rätts- hjälpsdirektivets innebörd. Således skulle den situationen kunna uppstå att båda instrumenten i princip är tillämpliga och att en prövning enligt artikel 44 i Brysselkonventionen inte leder till samma resultat som en prövning enligt artikel 9.2 i rättshjälpsdirektivet. Hur en sådan eventuell konflikt bör hanteras får lösas i rättstillämpningen. Som tidigare konstaterats föreskriver rättshjälpsdirektivet att det är verkställighetslandets lagstiftning, i enlighet med principerna i direktivet, som skall tillämpas. Vid en ansökan om rättshjälp under ett verkställig- hetsförfarande i skall alltså enligt direktivet den svenska rätts- hjälpslagen tillämpas. Som sagts tidigare beträffande artikel 9.1 finns ett krav på att den person som söker verkställighet i samma medlemsstat där det verk- ställbara avgörandet har meddelats skall få täckning för sina verk- ställighetskostnader. Samma förhållande måste naturligtvis gälla när personen söker verkställighet i en annan medlemsstat än domstolsstaten. Om rättshjälp beviljas enligt rättshjälpslagen, följer av 19 § andra stycket samma lag att rättshjälpsmottagaren i en angelägenhet som lett till ett verkställbart avgörande eller i ett mål om verkställighet inte behöver betala utsökningsavgifter vid kronofogdemyndigheterna. I det motsatta fallet, dvs. när personen inte beviljas rättshjälp i , får artikel 9.2 anses innebära ett krav på att han eller hon har rätt till samma förmån. Det finns mot denna bakgrund behov av att införa en särskild bestäm- melse som gör 19 § andra stycket rättshjälpslagen tillämplig även då. Regeringen föreslår därför att det tas in en sådan bestämmelse i rätts- hjälpslagen. I övrigt är verkställighet i inte förenat med några särskilda kostnader. På samma sätt som rättshjälpen enligt artikel 9.1 skall kunna omfatta ett efterföljande verkställighetsförfarande följer av artikel 9.3 att sådant bistånd skall kunna utgå också i samband med prövning av ett över- klagande, oavsett om det är rättshjälpsmottagaren eller dennes motpart som har överklagat. Rättshjälpslagen innehåller ingen begränsning med avseende på i vilka rättsliga instanser som rättshjälp kan beviljas. Rätts- hjälp kan med andra ord beviljas och fortsätta för prövning i samtliga domstolsinstanser och därigenom också i samband med prövning av ett överklagat avgörande. Svensk rätt uppfyller alltså de krav som direktivet ställer. En fråga som i sammanhanget måhända kan vara av intresse är hur den s.k. 100-timmarsregeln i rättshjälpslagen förhåller sig till de krav som direktivet kan anses ställa. Enligt 15 § andra meningen rättshjälpslagen omfattar förmånen av rättshjälpsbiträde ersättning för arbete i högst , om inte annat beslutas enligt 34 § samma lag. Endast i undan- tagsfall skall denna gräns kunna överskridas. Införandet av en begränsning ett tak motiverades bl.a. av att rättshjälpen är en social skyddslagstiftning och att det därför är rimligt att det finns en gräns för det stöd som skall utgå och därmed hur stora resurser som staten skall bidra med i varje enskilt ärende (prop. 1996/97:9 s. 143). Direktivet ställer inte heller upp något krav på obegränsad rätt till rättshjälp, varför 100-timmarsregeln inte kan anses stå i strid mot direktivet. Härtill kommer att det finns en ventil. Rätten kan enligt 34 § besluta att rättshjälpen skall fortsätta, trots att biträdet redan har arbetat i . Denna möjlighet till ytterligare rättshjälp är tänkt att tillämpas restriktivt. Vad gäller de gränsöverskridande fallen kan det emellertid förutses att särskilda problem av såväl praktisk som rättslig natur kan uppstå som en följd av just den gränsöverskridande karaktären. Ett gränsöverskridande mål eller ärende tar nog än en motsvarande nationell angelägenhet. För att säkerställa att parter i gränsöverskridande tvister ges samma möjligheter att ta till vara sin rätt som parter i nationella tvister torde det kunna innebära att ventilen kan komma att behöva tillämpas i högre utsträckning i gränsöverskridande rättsliga angelägenheter än i nationella sådana. Slutligen följer av artikel 9.4 att medlemsstaterna när som helst under processen eller under det efterföljande förfarandet får ompröva en rätts- hjälpsansökan på grundval av bestämmelserna i artiklarna 3.3, 3.5, 5 och 6. Således kan ett beslut om rättshjälp omprövas om rättshjälps- mottagaren får tillgång till ett förenklat processförfarande, om rätts- hjälpsmottagarens ekonomiska situation har förbättrats betydligt eller om beslutet om att bevilja rättshjälp har fattats på grundval av oriktiga uppgifter eller om de ekonomiska eller materiella förutsättningarna för rättshjälp har förändrats. Enligt 32 § rättshjälpslagen skall rättshjälp upphöra om någon av de omständigheter som anges i bestämmelsen är uppfyllda. Situationerna i 32 § punkterna 1, 2, 3, 4 och 6 motsvarar de omständigheter som kan grunda omprövning enligt artikel 9.4. Vidare torde rättshjälpsdirektivet inte hindra en tillämpning av 32 § punkten 5 som innebär att rättshjälpen skall upphöra om ett rättshjälpsbiträde har entledigats utan att ett nytt har förordnats. Sammanfattningsvis finns det inget som hindrar en tillämp- ning av 32 § rättshjälpslagen på de gränsöverskridande angelägenheterna. Om rättshjälpen upphör på någon av de grunder som anges i 32 § rättshjälpslagen, skall den rättssökande enligt 35 § samma lag återbetala kostnaderna för rättshjälpen till staten. Återbetalningsskyldigheten är alltså en direkt följd av att rättshjälpen har upphört eller, som direktivet uttrycker det, omprövats. Direktivet uttalar sig inte i frågan om vilka följderna av en omprövning skall vara. Det får alltså anses ha överlåtits till medlemsstaterna att bestämma om de närmare följderna av en omprövning. Härav följer att bestämmelsen om återbetalningsskyldighet i 35 § rättshjälpslagen är förenlig med direktivet. Det finns bestämmelser om återbetalningsskyldighet även i 36 och 37 §§ rättshjälpslagen. De gäller dels när ett beslut om att bevilja rätts- hjälp har upphävts efter överklagande, dels när de rättssökande genom vårdslöshet eller försummelse har orsakat ökade kostnader för rätts- hjälpen. Dessa bestämmelser kan inte anses inkräkta på någon rättighet som rättshjälpsdirektivet har till syfte att säkerställa, och de måste därför anses förenliga med direktivet. Regeringens bedömning: Någon kompletterande bestämmelse om rätt till rättshjälp vid utomrättsliga förfaranden behövs inte. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 54). Remissinstanserna delar promemorians bedömning eller har inte någon invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 10 i rättshjälpsdirektivet föreskriver att rättshjälp även skall beviljas när en tvist löses genom förfaranden utanför domstol, om parterna enligt lag är skyldiga att anlita sådana förfaranden eller om de tvistande parterna har anvisats sådana förfaranden av en domstol. För svenskt vidkommande utgör bestämmel- sen inte något problem, eftersom rättshjälpslagens tillämpningsområde inte är begränsat till tvister vid domstol. i 2 § rättshjälpslagen markerar att rättshjälp inte begränsas till ärenden Prop. 2003/04:87 som handläggs inför domstolar och andra myndigheter utan också kan ges i utomprocessuella angelägenheter och i ärenden som handläggs av skiljemän. Rättshjälpslagen uppfyller således rättshjälpsdirektivets krav. 5.5.7Officiella handlingar (actes authentiques) Regeringens bedömning: Någon kompletterande bestämmelse om möjlighet till rättshjälp för verkställighet av s.k. officiella handlingar behövs inte. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 55). Remissinstanserna delar promemorians bedömning eller har inte någon invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 11 skall rättshjälp beviljas för verkställighet av s.k. officiella handlingar på de villkor som anges i direktivet. Med en officiell handling avses en exekutionstitel som har tillkommit utan medverkan av domstol, men som har en viss officiell karaktär. Som redovisats ovan kan rättshjälp enligt rättshjälpslagen ges i alla rättsliga angelägenheter, vilket även kan innefatta verkställighet. Något behov av att särskilt ange att rättshjälp skall kunna beviljas för verkställighet av s.k. officiella handlingar finns således inte. 5.6.1Myndighet som beviljar rättshjälp Regeringens bedömning: Det finns inte något behov av komplette- rande bestämmelser som anger vilka myndigheter som är behöriga att bevilja rättshjälp. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 55 f.). Remissinstanserna delar promemorians bedömning eller har inte någon invändning mot den. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 12 i rättshjälpsdirektivet anger att rättshjälpsansökan skall prövas av behörig myndighet i den medlemsstat där domstolen är belägen. Vidare sägs att detta inte påverkas av vad som anges i artikel 8 om vilka kostnader som hemvist- staten skall svara för. Syftet med bestämmelsen är att klargöra att en ansökan om rättshjälp skall prövas och, vid bifall, rättshjälp erhållas och bekostas av behörig myndighet i domstolsstaten medan de kostnader som anges i artikel 8 skall bekostas av hemviststaten. Av 39 § första stycket rättshjälpslagen framgår att beslut om rättshjälp skall prövas av domstol om ärendet handläggs vid domstol och i övriga fall av . Vilka myndigheter som är behöriga att pröva en rättshjälpsansökan är således reglerat i rättshjälpslagen. Det finns inte skäl att tillämpa någon annan ordning för prövning av rätts- hjälpsansökningar i gränsöverskridande angelägenheter. Något behov av särskilda bestämmelser finns således inte. 5.6.2Inlämnande och översändande av ansökningar om rättshjälp Regeringens bedömning: Det behövs bestämmelser om att översändande myndighet skall bistå den rättshjälpssökande med kontroll av att nödvändiga handlingar biläggs rättshjälpsansökan och med översättning av rättshjälpsansökan med tillhörande bilagor, översändande myndighet skall vidarebefordra en rättshjälpsansökan dagar efter det att myndigheten har erhållit en komplett rätts- hjälpsansökan med bilagor, och att översändande myndighets biträde skall vara kostnadsfritt. Bestämmelserna bör tas in i rättshjälpsförordningen. Promemorians förslag stämmer överens med regeringens bedömning, utom såtillvida att det i promemorian föreslås att översändande myndig- het skall ges möjlighet att vägra översända en rättshjälpsansökan som inte avser en gränsöverskridande tvist på privaträttens område (se prome- s. 56 f.). Remissinstanserna tillstyrker promemorians förslag eller har inte någon invändning mot dem. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 13 i rättshjälpsdirektivet behandlar de praktiska frågorna kring inlämnande och översändande av rättshjälpsansökningar. Bestämmelserna har i flera fall sin motsvarighet europeiska överenskommelse om översändande av ansökningar om rättshjälp3 (Strasbourgöverenskommelsen). Bland annat eftersom det av EG-rättsliga principer följer, vilket kommer till uttryck i artikel 20 i rättshjälpsdirektivet, att direktivet har företräde framför bl.a. Strasbourg- överenskommelsen, finns det behov av att i författning reglera vad som sägs i direktivbestämmelserna. Det är tillräckligt och mest ändamåls- enligt att frågorna regleras i rättshjälpsförordningen. Av artikel 13.1 i rättshjälpsdirektivet följer att den rättshjälpssökande skall ges möjlighet att lämna in sin rättshjälpsansökan antingen till behörig myndighet i hemvistlandet eller till motsvarande myndighet i domstolslandet. Det behövs bestämmelser i rättshjälpsförordningen av vilka det framgår att en ansökan om rättshjälp i ett annat EU-land än kan lämnas in till en myndighet i . Artikel 13.2 anger till vilka språk en rättshjälpsansökan och dess bilagor skall översättas. Den frågan behandlas i avsnitt 5.6.3. Enligt artikel 13.3 i rättshjälpsdirektivet behöver den översändande myndigheten inte vidarebefordra en rättshjälpsansökan som uppenbart är ogrundad eller uppenbart faller utanför direktivets räckvidd. Som fram- går av avsnitt 5.6.3 föreslås att utses till översän- dande och mottagande organ. Något behov av att på översändandestadiet låta pröva om rättshjälpsansökningar ställda till en 3 överenskommelser med främmande makter, SÖ 1977:4. Ett tilläggsprotokoll undertecknades i . annan medlemsstat är uppenbart ogrundade finns inte, eftersom artikel 6 i Prop. 2003/04:87 rättshjälpsdirektivet ger den myndighet som har att pröva rättshjälps- ansökan rätt att avslå denna just på den grunden. Det medför större rätts- säkerhet för den enskilde om den materiella prövningen av om hans eller hennes talan har fog för sig görs av behörig myndighet i domstolslandet enligt det landets nationella rättsordning. Inte heller finns det behov av låta pröva om en ansökan uppenbart faller utanför direktivets räckvidd. Eftersom det kan råda delade meningar om huru- vida en viss angelägenhet faller inom direktivets tillämpningsområde anser regeringen att det är till den enskildes fördel om även denna fråga prövas av behörig myndighet i domstolslandet. Den översändande myndigheten skall bistå den rättshjälpssökande med att kontrollera att rättshjälpsansökan åtföljs av nödvändiga bilagor, vilket framgår av artikel 13.4 i rättshjälpsdirektivet. I samma bestämmelse anges dessutom att den översändande myndigheten skall tillhandahålla nödvändig översättning av dessa bilagor enligt artikel 8 b. Även om detta inte uttryckligen anges i direktivet, får det också anses gälla själva rätts- hjälpsansökan. Slutligen innehåller bestämmelsen en tidsfrist för när den översändande myndigheten senast skall skicka ansökan till den mot- tagande myndigheten. I sistnämnda hänseende skiljer sig rättshjälps- direktivet från Strasbourgöverenskommelsen, vilken saknar en sådan bestämmelse om tidsfrist. Översändande av rättshjälpsansökningar med stöd av rättshjälpsdirektivet skall ske dagar efter det att den översändande myndigheten erhållit en komplett ifylld rättshjälpsansökan på något av de språk som den mottagande myndigheten förklarat sig villig att godta (se avsnitt 5.6.3) jämte bilagor som vid behov också skall vara översatta. Tidsfristen börjar således löpa först när den översändande myndigheten har tillgång till en fullständig ansökan till såväl innehåll som språk. Någon motsvarighet till artikel 13.4 finns inte i svensk rätt, och bestämmelser med samma innehåll som i artikeln bör därför tas in i rättshjälpsförordningen. Artikel 13.5 i rättshjälpsdirektivet säkerställer att det för handlingar som översänds med stöd av rättshjälpsdirektivet inte ställs upp några krav på legalisering eller liknande formella villkor. Eftersom inte tillämpar villkor om legalisering finns det inte något behov av reglering av detta. Slutligen föreskrivs i artikel 13.6 i rättshjälpsdirektivet att medlems- staterna inte får begära någon ersättning för de tjänster som tillhandahålls enligt artikel 13.4. Med anledning av detta bör det i rättshjälpsförord- ningen tas in en uttrycklig regel om avgiftsfrihet. Artikel 13.6 ger medlemsstaterna möjlighet att föreskriva att en rätts- hjälpssökande vars ansökan om rättshjälp avslagits av behörig myndighet i domstolsstaten skall betala tillbaka kostnader för översättning som den översändande myndigheten har svarat för. Regeringen instämmer i promemorians bedömning att det inte framstår som tillräckligt motiverat att införa en sådan bestämmelse i svensk rätt. 5.6.3Myndighet för översändande och mottagande av ansökningar om rättshjälp, m.m. Regeringens bedömning: Det behövs en bestämmelse om att Justitie- departementet skall vara översändande och mottagande organ enligt rättshjälpsdirektivet med uppgift att ta emot och förmedla ansökningar om rättshjälp. Rättshjälpsansökningar skall kunna tas emot av genom post, bud, telefax eller, efter överenskommelse, på något annat sätt.