prop · GR0387 · 2004-03-16 00:00:00 — Undantagsbestämmelserna i 10 § första stycket rättshjälpslagen rör dels enklare ärenden där behovet av rättsligt bistånd inte är så fram- trädande, dels vissa specialområden där rättshjälp inte kan beviljas, såsom bodelning, pilotfall, skadestånd och trafikskadeersättning. Undantagen i 10 § första stycket 17 rättshjälpslagen rör upprättande av självdeklaration, äktenskapsförord, testamente eller gåvohandling, förrättande av bouppteckning enligt 20 kap. , angelägenhet som rör skuldsanering enligt skuldsaneringslagen (1994:334), inskriv- ningsärenden enligt jordabalken, ärenden om fastighetsdeklaration, mål eller ärenden angående fastighetstaxering samt registerärenden enligt sjölagen (1994:1009) eller lagen (1979:377) om registrering av båtar för yrkesmässig sjöfart m.m. Det är således fråga om dels ärenden av enklare karaktär där rättshjälp inte bör lämnas, dels ärenden av rättsvårdskaraktär som den enskilde bör kunna svara för själv. I den mån dessa ärenden är att bedöma som privaträttsliga kan konstateras att flera av dem inte är av tvistig natur. Vidare är de av sådan karaktär att det inte finns något behov av rättshjälpsbiträde (jfr 7 § rättshjälpslagen). Som regeringen konstaterat får möjligheten i artikel 6.2 att vägra rättshjälp på grund av omständig- heterna i målet anses ge medlemsstaterna ett stort utrymme att själva av- göra vilka omständigheter som bör medföra att rättshjälp inte bör bevil- jas. Att avslå en begäran om rättshjälp när omständigheterna är sådana att det inte finns något behov av biträde måste därför anses vara förenligt med direktivet. Sammantaget gör regeringen bedömningen att undan- tagen är förenliga med direktivet och att någon lagstiftningsåtgärd inte är nödvändig. Rättshjälp får vidare inte beviljas i en angelägenhet som rör bodelning (10 § första stycket 8 rättshjälpslagen). Detta undantag hänger samman med att det i 17 kap. 7 a § har införts en ny form av bistånd som innebär att det allmänna i vissa fall kan bekosta en bodel- ningsförrättare. av bodelning omfattas dock inte av undantaget; i en sådan angelägenhet kan alltså rättshjälp beviljas. Mot denna bakgrund och med hänsyn till att direktivet, som sagts, ger medlems- staterna ett stort utrymme att själva avgöra vilka omständigheter som bör medföra att rättshjälp inte bör beviljas gör regeringen bedömningen att även detta undantag är förenligt med direktivet. Även om direktivet alltså inte kräver att rättshjälp skall beviljas i en sådan angelägenhet som undantaget avser, bör det noteras att bestämmelsen i 17 kap. 7 a § äkten- skapsbalken är tillämplig inte enbart på nationella bodelningar utan även på gränsöverskridande sådana. Bestämmelsen i 10 § första stycket 9 rättshjälpslagen tar sikte på s.k. pilotfall och innebär att rättshjälp inte får beviljas om frågan om rätts- hjälp kan vänta till dess en annan rättslig angelägenhet där anspråket stödjer sig på väsentligen likartad grund har avgjorts. Regeln är i första hand avsedd att tillämpas när talan har väckts i ett stort antal likartade mål och utgången i dem beror på vilken ställning som tas i bevis- och rättsfrågor som är desamma i målen. Om situationen är sådan att den rättssökande riskerar rättsförluster om frågan om rättshjälp får anstå, kan dock rättshjälp beviljas. Sammantaget bedömer regeringen att bestämmelsen är förenlig med direktivet, då det inte kan anses rimligt att rättshjälp skall behöva beviljas i den situation som bestämmelsen regle- rar. Rättshjälp får inte heller beviljas i en angelägenhet som rör trafik- skadeersättning enligt trafikskadelagen (1975:1410) eller som rör skade- stånd som skall betalas från en ansvarsförsäkring. Rättshjälp får dock beviljas i en sådan angelägenhet, om ett mål eller ärende har inletts vid domstol eller enbart rör annan skada än personskada. Det anförda fram- går av 10 § första stycket 10 rättshjälpslagen. Det huvudsakliga syftet med bestämmelsen är att det allmänna inte skall behöva betala kostnader för sådant rättsligt bistånd som slutligen kommer försäkringsbolagen till godo. Det rör sig alltså om tvister där det är försäkringsbolagen som egentligen berörs, och inte de formella parterna i förhandlingen eller tvisten. Inte heller i dessa situationer kan det anses rimligt att rättshjälp beviljas. Bestämmelsen är således förenlig med rättshjälpsdirektivet. I 11 § rättshjälpslagen anges de typer av angelägenheter där det krävs särskilda skäl för att rättshjälp skall kunna beviljas. Enligt punkten 1 i den paragrafen gäller kravet på särskilda skäl en angelägenhet som rör äktenskapsskillnad och därmed sammanhängande frågor. Av förarbetena till den bestämmelsen (prop. 1996/97:9 s. 139) framgår att avsikten är att rättshjälp inte skall beviljas i äktenskapsskillnader som inte är tvistiga och inte heller i ärenden som kan av inom ramen för rådgivning enligt 4 § rättshjälpslagen. För äktenskapsskillnader där förhållandena är mera komplicerade än normalt och kräver mera omfattande biträdes- insatser, t.ex. på grund av internationella inslag, kan rättshjälp beviljas. Det finns således inte något hinder mot att rättshjälp beviljas i tvistiga ärenden där det finns behov av biträde och där det också är rimligt att staten svarar för den rättshjälpssökandes kostnader. Bestämmelsen får därmed anses uppfylla de minimikrav som direktivet ställer upp. Kravet på särskilda skäl i en angelägenhet som rör underhåll till barn (11 § 2 rättshjälpslagen) motiveras enligt förarbetena (a. prop. av att rättshjälp normalt inte skall beviljas så länge barnets behov kan tillgodoses inom ramen för underhållsstöd enligt lagen (1996:1030) om underhållsstöd. Om barnet är i behov av större underhållsbidrag än det som ges genom underhållsstödet eller om barnet inte är berättigat till underhållsstöd, kan, om biträdesbehovet inte kan tillgodoses genom råd- givning, rättshjälp komma i fråga. Detta gäller särskilt i fall där det är aktuellt att tillämpa utländsk rätt eller där angelägenheten annars rör internationella förhållanden (a. prop. s. 136 och 210 f.). finns det alltså något hinder mot att rättshjälp beviljas där det finns behov av biträde. Regeringen gör därför bedömningen att bestämmelsen är förenlig med rättshjälpsdirektivet. De angelägenheter som anges i 11 § 3 rättshjälpslagen rör skatter, tullar, avgifter eller betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter. Angelägenheterna faller utanför det privaträttsliga området och omfattas därför inte av direktivet. Inte heller 11 § 5 rättshjälpslagen, som reglerar angelägenheter som behandlas utomlands, blir aktuell. Direktivet om- fattar ju endast angelägenheter som skall behandlas i . I artikel 3.3 i direktivet anges uttryckligen att medlemsstaterna inte behöver tillhandahålla rättshjälp eller representation vid domstol i förfa- randen som är speciellt anpassade för att parterna själva skall kunna föra sin talan, utom när domstolen eller någon annan myndighet beslutar annorlunda i syfte att sörja för parternas likställdhet eller med hänsyn till fallets komplexitet. Vad direktivet här reglerar motsvaras i svensk rätt av 11 § 4 rättshjälpslagen. Där anges att rättshjälp får beviljas endast när det finns särskilda skäl i en angelägenhet som i tingsrätt skall avgöras av en lagfaren domare enligt 1 kap. 3 d § (s.k. förenklade tvistemål). Den angivna bestämmelsen i rättshjälpslagen är alltså förenlig med direktivet. Även regeln i 12 § första stycket första meningen rättshjälpslagen, som föreskriver bl.a. att den som inte är svensk medborgare och som varken är eller har varit bosatt i får beviljas rättshjälp endast om det finns särskilda skäl, är av intresse i detta sammanhang. I avsnitt 5.4 redogör regeringen för sin avsikt att i förordning föreskriva att de personer som omfattas av rättshjälpsdirektivet skall vara likställda med svenska medborgare i fråga om rättshjälp. Genom en sådan bestämmelse kommer 12 § första stycket första meningen rättshjälpslagen inte att gälla de personer som rättshjälpsdirektivet är avsett att skydda. Enligt 13 § rättshjälpslagen krävs också särskilda skäl för att en näringsidkare skall beviljas rättshjälp i en angelägenhet som rör närings- verksamhet. Direktivet tillåter uttryckligen genom de indirekta undan- tagen i artikel 6.3, vilka redovisats tidigare, att rättshjälp inte beviljas i en angelägenhet som har anknytning till den rättssökandes affärsverksam- het. Bestämmelsen är således förenlig med direktivet. Direktivet gäller rättshjälp i gränsöverskridande tvister. Som redogjorts för är rättshjälpslagen inte begränsad till att gälla endast rättshjälp i tvister. Rättshjälpslagen gäller rättshjälp i rättsliga angelägen- heter. Enligt regeringens mening framstår det inte som ändamålsenligt att begränsa de bestämmelser som föreslås tas in i rättshjälpslagen med anledning av direktivet till att gälla endast gränsöverskridande tvister. De nya bestämmelserna bör alltså i enlighet med vad som föreslås i promemorian gälla i gränsöverskridande rättsliga angelägenheter. I avsnitt 5.6.4 föreslår regeringen att det i rättshjälpslagen tas in en uttrycklig bestämmelse om att ett avslag på en ansökan om rättshjälp skall motiveras. Som kommer att framgå i det avsnittet bör den bestäm- melsen inte begränsas till att gälla endast i gränsöverskridande ange- lägenheter. Den bör gälla i alla rättsliga angelägenheter, således även nationella angelägenheter, som omfattas av rättshjälpslagen. Sammanfattningsvis gör regeringen följande bedömning. De begräns- ningar i rättshjälpslagens tillämpningsområde som finns i 1013 §§ rätts- hjälpslagen uppfyller de minimikrav som rättshjälpsdirektivet ställer upp. 2003/04:87 Någon särskild lagstiftningsåtgärd behöver således inte vidtas. parten av de bestämmelser som behövs för genomförandet av direktivet bör tillämpas på gränsöverskridande rättsliga angelägenheter på privat- rättens område inom Europeiska unionen. Det behövs en bestämmelse om detta i rättshjälpslagen. Vidare behövs det i lagen en förklaring till vad som avses med att angelägenheten är gränsöverskridande. Den bör utformas i enlighet med vad direktivet föreskriver. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller artikel 3 i Någon lagregel är därför inte nödvändig. Med anledning av artikel 4 i rättshjälpsdirektivet behövs det en bestämmelse om att tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i någon av medlemsstaterna, med undantag av , skall vara likställda med svenska medborgare i fråga om rätt till rättshjälp enligt rättshjälpslagen. Bestämmelsen bör tas in i Promemorians bedömning och förslag stämmer överens med rege- ringens bedömning, utom såtillvida att promemorian inte föreslår något undantag för tredjelandsmedborgare som är bosatta i (se pro- memorian s. 32 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar eller har inte någon invändning mot promemorians bedömning att svensk rätt redan i dag uppfyller artikel 3 i rättshjälpsdirektivet. det behövs ytterligare överväganden kring direktivets förenlighet med rättshjälpslagens regler om återbetalningsskyldighet. menar att den maximitid som gäller för råd- givning enligt rättshjälpslagen är oförenlig med direktivet. instanserna instämmer i eller har inte någon invändning mot prome- förslag om författningsreglering med anledning av artikel 4. Skälen för regeringens bedömning Skyldighet att bevilja rättshjälp Artikel 3 i rättshjälpsdirektivet innehåller den grundläggande bestämmel- sen om att fysiska personer, på de villkor som ställs upp i direktivet, har rätt till rättshjälp. Artikel 3.1 anger att fysiska personer som är inblandade i en tvist som omfattas av direktivet skall ha rätt till tillräcklig rättshjälp för att säker- ställa att de får faktisk möjlighet till rättslig prövning i enlighet med vill- koren i direktivet. I artiklarna 5 och 6 ställs upp villkor av ekonomisk respektive materiell karaktär. Dessa villkor motsvaras närmast av rätts- hjälpslagens allmänna förutsättningar för rättshjälp, vilka återfinns i 6 8 §§ rättshjälpslagen (se avsnitten 5.5.1 och 5.5.2). Av betydelse är då när rättshjälpen skall anses tillräcklig. beskrivs närmare i artikel 3.2 i rättshjälpsdirektivet. Ett första krav (artikel 3.2 a) är att det rättsliga biståndet skall garantera juridisk rådgivning i avsikt att nå en uppgörelse innan ett rättsligt för- farande inleds. Detta krav kan synas motsvara den rådgivning som regleras i 4 § rättshjälpslagen. Om rådgivning enligt 4 § rättshjälpslagen skulle ha varit den enda möjlighet till rättsligt bistånd som fanns innan ett rättsligt förfarande inleddes, skulle kravet i rättshjälpsdirektivet på till- räckligt bistånd måhända inte vara uppfyllt i svensk rätt. En rådgivning kan, som Hovrätten för pekar på, vara otillräckligt för att uppfylla direktivets krav. Men enligt svensk rätt finns möjlighet att få rättshjälp innan något rättsligt förfarande har inletts. Sammantaget gör regeringen bedömningen att svensk rätt uppfyller direktivets första krav. En andra förutsättning för att rättshjälpen skall anses tillräcklig (artikel 3.2 b) är att det rättsliga biståndet garanterar rättshjälp och representation vid domstol samt befrielse från eller bidrag till rättegångskostnaderna för rättshjälpsmottagarna. Häri inbegrips även sådana kostnader som hänger direkt samman med tvistens gränsöverskridande karaktär (artikel 7 i rättshjälpsdirektivet) samt arvoden åt personer som har fått i uppdrag av domstolen att vidta åtgärder under förfarandet. Uttrycket rättshjälp och representation vid domstol ges en tydligare förklaring i beaktandesats tio i rättshjälpsdirektivet. Där anges att rättshjälpen bör omfatta bl.a. juridiskt bistånd för att driva ett mål vid en domstol och företrädande vid domstol. Frågan är nu om svensk rätt uppfyller även denna andra förutsättning för att rättshjälpen skall anses tillräcklig. I 1520 §§ rättshjälpslagen redovisas de förmåner som ingår vid rättshjälp. Om rättshjälp beviljas, innebär det att ett rättshjälpsbiträde förordnas för den rättssökande (15 §) och att staten betalar ersättningen för rättshjälpsbiträdet till den del den överstiger den rättshjälpssökandes rättshjälpsavgift. Vidare betalar staten kostnaderna för bevisning (16 §), utredning (17 §) och medlare som förordnats enligt 42 kap. 17 § rätte- gångsbalken (18 §). Den som har beviljats rättshjälp är vidare befriad från vissa avgifter vid domstolar och kronofogdemyndigheter (19 §) och behöver inte heller ställa säkerhet för kvarstad eller annan säkerhets- åtgärd (20 §). Rättshjälpslagen garanterar således förmånen av juridiskt biträde. Det juridiska biträdet har till uppgift att ta till vara rättshjälpsmottagarens rätt och vid behov företräda honom eller henne vid domstol. Genom att staten svarar för den del av kostnaderna för rättshjälpsbiträdet som inte skall betalas av rättshjälpsmottagaren samt att denne är befriad från vissa avgifter, uppfylls också direktivets krav på bidrag till rättshjälpsmot- tagarens rättegångskostnader. Frågan om de kostnader som hänger direkt samman med tvistens gränsöverskridande karaktär (artikel 7 i direktivet) behandlas i avsnitt 5.5.3, men i övrigt kan av det anförda redan nu dras slutsatsen att svensk rätt uppfyller direktivets andra förutsättning för att rättshjälpen skall anses tillräcklig. I de medlemsstater där den förlorande parten är skyldig att betala motpartens kostnader (så är fallet i ) gäller, som en sista förutsättning för att rättshjälpen skall bedömas som tillräcklig, att den skall omfatta även dessa kostnader (artikel 3.2 andra stycket). Denna skyldighet är dock begränsad till att omfatta de fall där motpartskost- naderna skulle ha täckts av rättshjälpen, om rättshjälpsmottagaren hade haft sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i den medlemsstat där domstolen är belägen. Eftersom förmånen av rättshjälp enligt rättshjälps- lagen inte täcker motpartskostnader omfattas inte av denna skyldighet. Någon lagregel är således inte nödvändig. Det bör inte heller införas någon sådan reglering med anledning av direktivet. Artikel 3.3 i rättshjälpsdirektivet ger medlemsstaterna möjlighet att vägra rättshjälp för förfaranden som är speciellt anpassade för att parterna själva skall kunna utföra sin talan. Rättshjälp skall dock beviljas om en domstol eller annan behörig myndighet anser att sådan hjälp behövs för att sörja för parternas likhet eller med hänsyn till fallets komplexitet. Som anförts i avsnitt 5.3 motsvaras denna direktiv- bestämmelse i svensk rätt av bestämmelsen 11 § 4 rättshjälpslagen. Enligt artikel 3.4 i direktivet får medlemsstaterna begära att rättshjälps- mottagarna skall bidra till kostnaderna för förfarandet i rimlig omfattning med beaktande av direktivets villkor beträffande ekonomiska tillgångar. Regeringen delar promemorians bedömning att direktivet härigenom möjliggör en tillämpning av 2325 §§ rättshjälpslagen om rättshjälps- avgifter. Enligt artikel 3.5, slutligen, får medlemsstaterna föreskriva att den behöriga myndigheten får besluta att rättshjälpsmottagarna skall vara skyldiga att återbetala kostnaderna för rättshjälpen helt eller delvis, om deras ekonomiska situation har förbättrats betydligt eller om beslutet om att bevilja rättshjälp har fattats på grundval av oriktiga uppgifter från rättshjälpsmottagaren. Till skillnad från den bedömning som görs i pro- memorian tolkar regeringen direktivet så att direktivet här ger utrymme för att förordna om återbetalningsskyldighet utan att rättshjälpen som sådan omprövas (om omprövning och möjligheten att förordna om återbetalningsskyldighet i samband därmed, se avsnitt 5.5.5). I svensk rätt finns det inte någon möjlighet att förordna om återbetalnings- skyldighet utan att det förordnas om att rättshjälpen som sådan skall upphöra. Enligt regeringens mening bör det inte heller införas någon sådan ordning med anledning av direktivet. Artikel 4 i rättshjälpsdirektivet innehåller ett diskrimineringsförbud. Be- stämmelsen innebär att medlemsstaterna, utan att diskriminera, skall be- vilja rättshjälp till unionsmedborgare och till medborgare i tredje land vilka vistas lagligen i en medlemsstat. Bestämmelsen ger uttryck för den princip om förbud mot diskriminering på grund av nationalitet som slås fast i artikel 12 i EG-fördraget. Den syftar också till att undvika diskrimi- nering på grund av hemvist och omfattar därför såväl unionsmedborgare som tredjelandsmedborgare som lagligen vistas i någon av de medlems- stater som omfattas av direktivet. Det är inte helt klart vad som avses med lagligen vistas. De engelska, franska och tyska versionerna av direktivet (residing law- fully, régulière de séjour respektive sich rechtmässigaufhalten) ger dock vid handen att en person som vistas tillfälligt i en medlemsstat inte omfattas av direktivbestämmelsen. Tanken med bestämmelsen synes vara att personer som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i den aktuella medlemsstaten skall vara likställda med medlemsstatens med- borgare. Ett sådant synsätt leder också till att personkretsen för diskrimi- neringsförbudet blir densamma som för de kompletterande bestämmel- serna i rättshjälpslagen, vilket framstår som ändamålsenligt. Den som inte är svensk medborgare och som varken är eller har varit bosatt i får, enligt 12 § första stycket rättshjälpslagen, beviljas rättshjälp endast om angelägenheten skall behandlas i och det finns särskilda skäl. I sådana angelägenheter som omfattas av direktivet krävs alltså , om man bortser från de förordnanden som finns i 35 § rättshjälpsförordningen, att det finns särskilda skäl för att bevilja rättshjälp. Enligt 12 § andra stycket rättshjälpslagen kan regeringen i vissa fall förordna att medborgare i en viss främmande stat och den som, utan att vara medborgare i den staten, är bosatt där skall vara likställd med svensk medborgare i fråga om rätt till rättshjälp. Görs ett sådant förord- nande, bortfaller kravet i paragrafens första stycke på att det skall finnas särskilda skäl. En utländsk medborgare har då rätt till rättshjälp på samma villkor som en svensk medborgare de är likställda med svenska medborgare. Regeringen har i 35 § rättshjälpsförordningen förordnat om likställdhet för medborgare i ett flertal länder. Bland annat är medborgarna i samtliga EU:s medlemsstater likställda med svenska medborgare, även om detta inte framgår så klart som skulle vara önskvärt. Regeringen har för avsikt att på ett tydligare sätt än förordna att alla EU-medborgare skall vara likställda med svenska medborgare. Rättshjälpsdirektivet uppställer emellertid ett krav på att inte endast EU-medborgare utan även tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en medlemsstat som omfattas av direktivet skall vara likställda med medborgare i det land tvisten skall behandlas. I rättshjälpsförordningen finns det inte någon bestämmelse av innebörd att tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i någon av dessa medlemsstater skall vara likställda med svensk med- borgare i fråga om rätt till rättshjälp. Det finns följaktligen behov av en sådan bestämmelse. omfattas inte av rättshjälpsdirektivet. Med hänsyn härtill och då regeringen, enligt 12 § andra stycket rättshjälpslagen, kan förordna om likställdhet endast under förutsättning av ömsesidighet saknas möjlighet att förordna om likställdhet för tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i . Detta innebär att det för sådana medborgare även i fortsättningen kommer att finnas ett krav på särskilda skäl. Det är emellertid inte så, som Lagrådet har anfört, att rättshjälpslagen inte blir tillämplig på tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i . Som anförts är medborgare i likställda med svenska medborgare. Nödvändiga bestämmelser bör tas in i rättshjälpsförordningen. En förutsättning för att där kunna förordna att tredjelandsmedborgare som har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort i en medlemsstat som omfattas av direktivet skall vara likställda med svenska medborgare är att begreppen hemvist och vanliga vistelseort inte är vidare än begreppet bosatt i 12 § andra stycket rättshjälpslagen. bedömningen att denna förutsättning är uppfylld. Som Lagrådet anfört Prop. 2003/04:87 kan det naturligtvis vara en olägenhet att i rättshjälpslagen och rätts- hjälpsförordningen använda olika kriterier för att ange anknytningen till ett visst land. Lagrådet har emellertid, med tanke på att den svenska författningstexten skall svara mot flera konventioner där anknytningen till ett land uttrycks på olika sätt, inte föreslagit någon ändring i 12 § rättshjälpslagen. 5.5Villkor för rättshjälpen och dess omfattning 5.5.1Villkor beträffande ekonomiska tillgångar Regeringens förslag: En rättssökande i en gränsöverskridande ange- lägenhet på privaträttens område skall kunna beviljas rättshjälp trots att hans eller hennes ekonomiska underlag överstiger . Det skall dock gälla endast under förutsättning att den rättssökande kan visa att han eller hon saknar förmåga att bära sina egna rättegångs- kostnader och att denna bristande förmåga beror på skillnader i levnadskostnader mellan och den rättssökandes hemviststat. Vidare skall en rättssökande i en gränsöverskridande angelägenhet inte kunna vägras rättshjälp på den grunden att den rättssökande borde ha haft en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande skydd. Regeringens bedömning: I övrigt uppfyller artikel 5 i rättshjälpsdirektivet. Någon ytterligare lagregel med anled- ning av den artikeln är därför inte nödvändig. Promemorians förslag och bedömning stämmer överens med regeringens utom såtillvida att promemorian gör bedömningen att en rättssökande i en gränsöverskridande angelägenhet skall kunna vägras rättshjälp även på den grunden att den rättssökande borde ha haft en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande skydd (se promemorian s.37 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot