prop · GR03111 · 2004-03-16 00:00:00 — Enligt 6 § får biologiskt material avsett för trans- plantation eller annat medicinskt ändamål tas från en levande människa endast om han eller hon har samtyckt till det. Den som med uppsåt utför ingrepp på eller tar biologiskt material från en levande eller avliden människa i strid med transplantationslagen döms till böter (14 §). Den som med uppsåt och i vinningssyfte tar, överlämnar, tar emot eller förmedlar biologiskt material från en levande eller avliden människa döms till böter eller fängelse i högst . Till samma straff döms den som med uppsåt använder eller tar till vara sådant material för transplantation eller annat ändamål trots insikt om att materialet tagits, överlämnats, tagits emot eller förmedlats i vinningssyfte. I ringa fall skall inte dömas till ansvar (15 §). Enligt svensk rättsuppfattning är en av de mest grundläggande förutsätt- ningarna för äktenskapet att det ingås på grund av mannens och kvinnans fria vilja att leva tillsammans. I lagen kommer detta till uttryck främst genom det i 4 kap. 2 § intagna formella kravet att både mannen och kvinnan på särskild fråga av vigselförrättaren skall ge till känna att de samtycker till äktenskapet. Uppfylls inte detta villkor upp- kommer inte något giltigt äktenskap. Genom det formella kravet på sam- tycke och genom en vigselförrättares medverkan som företrädare för det allmänna och offentlighet vid förrättningen säkerställs frivilligheten. Regeringens bedömning: De gärningar som enligt FN-protokollet och rambeslutet skall utgöra straffbar människohandel är inte till alla delar kriminaliserade enligt svensk rätt. Ett tillträde till FN-protokollet samt ett genomförande av rambeslutet kräver därför lagändringar i fråga om kriminaliseringens omfattning. Ett genomförande av rambe- slutet kräver också lagändringar i fråga om tillämpliga straffskalor. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar eller har ingen er- inran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: När det gäller kriminaliserings- åtagandet som följer av FN-protokollet och rambeslutet, se avsnitt 5.1, 6.1 och 6.2, är gemensamma nämnare för de olika formerna av männi- skohandel: Någon form av befattning med eller delaktighet i en förflyttning el- ler överföring av offret eller kontrollen över offret som gör att offrets situation blir än mer sårbar. Det kan dock därefter också vara fråga om ytterligare förflyttningar eller andra åtgärder än förflyttningar, t.ex. att inhysa offret. 2.Detta sker genom ett betvingande eller undertryckande av vad som kan sägas vara offrets verkliga vilja, ibland genom att offret luras eller genom ett utnyttjande av att offret befinner sig i en situation där offret inte är kapabelt att göra några reella och fria val. 3.Syftet, dvs. det åsyftade efterföljande utnyttjandet av offren, som kan variera i karaktär och form. Den uppräknande beskrivningen av de olika slags befattningarna är av- sedd att utgöra en beskrivning av den kronologiska ordningen för hur handeln typiskt sett brukar organiseras. Detta är också definitionerna i FN-protokollet och rambeslutet avsedda att göra. Brottsligheten kan dock organiseras på andra sätt, med fler eller färre länkar i kedjan. De medel som används mot offren för att betvinga dem liksom i vilket eller vilka led av förfarandet sådana medel används kan också variera. Alla som tar befattning med offret på ett sätt som är ägnat att främja brottsplanen och vars insatser är nödvändiga härför skall träf- fas av kriminaliseringen. Tanken är att samtliga inblandade i förfarandet oberoende av vad som kan framstå närmast som en form av fördelning av uppgifterna mel- lan dem skall kunna straffas för sin medverkan i människohandeln. Det kan röra sig om t.ex. rekryterare, transportörer och mottagare. Mot denna bakgrund kan man konstatera att människohandelns karak- tär och komplexitet inte fullt ut beaktats i den svenska lagstiftningen. En tillämpning av de olika svenska straffbestämmelser som kan bli aktuella är ofta beroende av någon ytterligare omständighet utöver dem som an- ges i definitionerna av människohandel i FN-protokollet och rambeslutet. De svenska straffbestämmelserna förutsätter ofta att en viss effekt, som inte anges i de internationella instrumenten, skall ha inträtt. Sålunda kan ofta sådana gärningar som enligt de internationella instrumenten skall medföra ansvar för gärningsmannaskap för det fullbordade brottet män- niskohandel enligt de svenska reglerna endast bedömas som osjälvstän- diga brott, t.ex. förberedelse eller medverkan till brott. Det kan t.ex. bli fråga om ansvar för försök till försättande i nödläge om någon med vilse- ledande eller tvång förmår någon att underkasta sig vissa åtgärder i syfte att personer sedan t.ex. skall utnyttjas i krigstjänst. Vidare är inte samtli- ga relevanta förfaranden kriminaliserade på försöksstadiet. Försök till olaga tvång av normalgraden är t.ex. inte kriminaliserat. Vissa förfaran- den är dessutom kriminaliserade endast som medhjälp till brott och för- sök till medhjälp är inte kriminaliserat i svensk rätt, såvida handlingen inte är att bedöma som förberedelse till brott. Vissa gärningar kan såle- des, beroende av vad som framstår som närmast tillfälligheter eller an- svarsfördelning mellan de olika länkarna i kedjan, bli att bedöma som i icke straffbara former av t.ex. försök till försök eller försök till medhjälp. I sådana fall uppfyller inte alltid svensk strafflagstiftning kra- ven enligt exempelvis artikel 2 i rambeslutet. En kriminalisering av människohandeln i enlighet med FN-protokollet och rambeslutet får alltså anses vara mer vidsträckt än vad som är fallet enligt de gällande svenska straffbestämmelserna. Genom bestämmelsen människohandel för sexuella ändamål och ge- nom kriminaliseringen av bl.a. försök, förberedelse och stämpling till sådant brott uppfyller till övervägande del kriminaliseringsåta- gandena i FN-protokollet och rambeslutet såvitt avser sådan människo- handel som syftar till sexuell exploatering, dock med det undantaget att Prop. 2003/04:111 kriminaliseringsåtagandet enligt FN-protokollet och rambeslutet avser även sådan handel som inte är gränsöverskridande. Även i fråga om den- na form av människohandel finns alltså ett behov av lagändring för att skall kunna uppfylla sina internationella åtaganden. Rambeslutet förutsätter dessutom ett minsta maximistraff fängelse t.ex. i fall då brottet begåtts mot ett offer som varit särskilt utsatt. Vad gäller kravet avseende maximistraff, är de svenska straffsatserna tillräck- liga om det går att styrka att gärningen innefattar t.ex. människorov, människohandel för sexuella ändamål, olaga frihetsberövande eller för- sättande i nödläge men inte om det är fråga om andra brott, t.ex. olaga tvång. Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att svensk rätt inte till alla delar svarar mot de åtaganden som ställs i FN-protokollet respek- tive rambeslutet när det gäller kriminalisering av och påföljder för män- niskohandel. Frågan om hur dessa krav bör uppfyllas behandlas i avsnitt 9. Ansvar och påföljder för juridiska personer Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagändringar för att tillgodose de krav på ansvar och påföljder för juridiska personer som ställs upp i rambeslutet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har ingen erinran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Såvitt avser FN-protokollet om människohandel kan inledningsvis anmärkas att frågan om ansvar för juridiska personer regleras i konventionen och inte i protokollet. sitionen tillträde till konvention mot gräns- överskridande organiserad brottslighet (prop. 2002/03:146) görs bedöm- ningen att konventionens bestämmelser om juridiska personers ansvar inte föranleder några lagstiftningsåtgärder. dömning (bet. 2003/04:JuU6, rskr. 2003/04:23). Bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer i arti- kel 4 och 5 i rambeslutet om bekämpande av människohandel innebär att påföljder i form av bötesstraff eller administrativa avgifter under vissa förutsättningar skall kunna åläggas juridiska personer när brott har be- gåtts till den juridiska personens förmån (se avsnitt 6.3). I 36 kap. 710 §§ finns bestämmelser om företagsbot. dessa följer att näringsidkaren kan åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Det gäller under förutsättning att dels brottsligheten inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenad med verksamheten eller annars är av allvar- ligt slag, dels näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krä- vas för att förebygga brottsligheten. Regelverket innehåller också bl.a. bestämmelser om hur företagsbotens storlek skall bestämmas och jämk- Bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer i arti- kel 4 och 5 i rambeslutet överensstämmer med åtaganden som gjorts i andra rambeslut som antagits inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor i EU. Det gäller bl.a. EU:s rambeslut om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron (EGT L 140, , s. 1). I samband med att godkände det rambe- slutet gjordes bedömningen att reglerna om företagsbot motsvarar de krav som ställs i rambeslutet (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Samma bedömning gjordes även i propositionen med förslag till lagändringar som ansågs nödvändi- ga till följd av det nämnda rambeslutet (prop. 2000/01:40, bet. 2000/01:JuU9, rskr. 2000/01:138). I den rapport som Europeiska kom- missionen upprättade avseende medlemsstaternas genomförande av det nämnda rambeslutet (KOM (2002) 771 slutlig) ansågs att som en av åtta medlemsstater har lagstiftning varigenom juridiska personer kun- de ställas till rättsligt ansvar för de brott som omfattades av rambeslutet. Motsvarande bedömning, dvs. att uppfyller bestämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer, har senast gjorts när det gäller EU:s rambeslut om åtgärder för att bekämpa sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi (prop. 2003/04:12, bet. 2003/04:JuU9, rskr. 2003/04:108). Lagrådet har anfört att det inte är övertygat om att bedömningen kommer att visa sig hållbar, men anser sig inte ha underlag för att motsätta sig att de nämnda bestämmelserna om företagsbot läggs till grund för bedömningen av lagstiftningsbehovet. Regeringen gör bedömningen att reglerna om företagsbot motsvarar de krav som ställs i det nu aktuella rambeslutets artikel 4 och 5 om ansvar och påföljder för juridiska personer. Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagändringar för att tillgodose de åtaganden som ställs upp i rambeslutet när det gäller Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna delar eller har ingen erinran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Såvitt avser FN-protokollet om människohandel kan inledningsvis nämnas att frågor om domsrätt regle- ras i konventionen och inte i protokollet. de till konvention mot gränsöverskridande organise- rad brottslighet (prop. 2002/03:146) görs bedömningen att konventionens bestämmelser om domsrätt inte föranleder några lagstiftningsåtgärder. delade denna bedömning (bet. 2003/04:JuU6, rskr. 2003/04:23). Enligt artikel 6.1 i rambeslutet skall en medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fastställa sin behörighet beträffande ett brott som avses i rambeslutet när brottet a) begåtts helt eller delvis inom med- lemsstatens territorium, b) gärningsmannen är medborgare i medlemssta- ten, eller c) brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom medlemsstatens territorium. Enligt artikel 6.2 får dock en medlemsstat besluta att den inte kommer att tillämpa eller endast i sär- skilda fall eller under särskilda omständigheter kommer att tillämpa be- Prop. 2003/04:111 stämmelserna om behörighet som anges i punkt 1b och c när brottet be- gåtts utanför dess territorium. En medlemsstat som enligt sin lagstiftning inte utlämnar sina egna medborgare skall, enligt artikel 6.3, vidta nöd- vändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet över och i tillämpliga fall lagföra de brott som regleras i rambeslutet och som har begåtts av dess egna medborgare utanför dess territorium. Tillämpligheten av svensk lag och frågor om svensk straffrättslig domsrätt regleras i huvudsak i 2 kap. . Enligt 1 § döms efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet har begåtts i . En- ligt 4 § anses ett brott begånget där den brottsliga handlingen företogs, så ock där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha full- bordats. Så snart någon del av den brottsliga handlingen har ägt rum här i riket, är handlingen i sin helhet att anse som begången i . Svensk domstol är också behörig att döma för brott som har begåtts utomlands, om brottet har begåtts av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , eller av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller av annan utlänning som finns i landet om det på brottet kan följa fängelse (2 kap. 2 § första stycket). För att svensk domstol skall vara behörig att döma för brott som har begåtts utomlands krävs dock normalt att gärningen är straffbar även där den begicks (2 kap. 2 § andra stycket). Härutöver har svenska domstolar en formellt vidsträckt behörighet att döma för brott begångna utanför , bl.a. avseende brott som inne- håller fängelse i straffskalan (2 kap. 3 § 7 ). Det finns dock ett principiellt krav på åtalsförordnande för brott begång- na utomlands enligt 2 kap. 5 § andra stycket . Rambeslutet innebär en ovillkorlig skyldighet att kunna utöva domsrätt när brottet helt eller delvis begåtts inom medlemsstatens territorium. Svensk domsrätt föreligger i samtliga de fall där medlemsstaterna enligt rambeslutet ovillkorligen skall kunna utöva domsrätt. har också för avsikt att begränsa tillämpningen av de behörighetsregler som är fa- kultativa. kommer inte att tillämpa behörighetsregeln i artikel 6.1c när brottet har begåtts utanför territorium. Regeringen av- ser att underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om detta i enlighet med artikel 6.4. De brott som avses i rambeslutet är sådana att de enligt svensk rätt kan medföra utlämning. kan dock inte utlämna svenska medborgare till stater utanför eller EU. I sådana fall kan lagföring för brotten i stället ske i . Regeringen anser därför att inte heller bestämmel- sen i artikel 6.3 i rambeslutet kräver ändring av svensk lag. Sammantaget gör regeringen bedömningen att bestämmelserna om domsrätt i rambeslutet inte kräver någon ändring av svensk lag. 8.4Skydd av och stöd till brottsoffer Regeringens bedömning: uppfyller de åtaganden som följer av FN-protokollet och rambeslutet när det gäller skydd av och stöd till Lagändringar krävs därför inte för att tillgodose de åta- ganden som FN-protokollet och rambeslutet ställer upp. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker el- ler har inte någon erinran mot bedömningen. och Sorop- timisterna anser dock inte att uppfyller dessa åtaganden. Juridis- ka institutionen vid i anser att promemorian inte i tillräcklig utsträckning behandlar och föreslår åtgärder för att skyd- da och stödja brottsoffer trots att bestämmelserna är icke-bindande. Skälen för regeringens bedömning: Artikel 6 i FN-protokollet behandlar bistånd till och skydd av offer för handel med människor. Enligt artikel 6.6 skall varje stat se till att dess nationella rättssystem innehåller mekanismer som erbjuder offren möjlighet att få ersättning för liden skada. Offer för människohandel kan, allt efter omständigheterna, ha orsakats personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada. Enligt 2 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) skall dessutom den som allvarligt kränker någon genom brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet, frid eller ära ersätta den skada som kränkningen innebär. Den som drab- bas av en skada kan väcka talan om ersättning för skadan. Det är normalt möjligt för brottsoffer att framställa ersättningsanspråk i samband med den straffrättsliga processen. Saknar gärningsmannen betalningsförmåga finns ett statligt system varifrån offren kan ansöka om brottsskadeersätt- ning. Rätten till statlig brottsskadeersättning är inte beroende av att nå- gon fälls för det brott som orsakat skadan. Den möjlighet som finns en- ligt skadeståndslagen att begära och få ersättning för skada gäller för en- var utan någon begränsning, till exempel vad avser medborgarskap. Mot bakgrund av det ovan anförda gör regeringen bedömningen att uppfyller bestämmelsen i artikel 6.6 i FN-protokollet. Övriga bestämmelser i artikel 6 i FN-protokollet har karaktären av målsättningsbestämmelser. En utförlig redogörelse av dessa åtaganden redovisas i avsnitt 5.2. Artikel 7 i rambeslutet innehåller bestämmelser om skydd av och stöd till brottsoffer. En redogörelse för bestämmelserna i artikel 7 redovisas i avsnitt 6.5. Enligt artikel 7.1 i rambeslutet skall medlemsstaterna faststäl- la att utredning eller lagföring av brott som omfattas av rambeslutet inte skall vara beroende av ett brottsoffers anmälan eller anklagelse, åtmin- stone i fall där brottet har begåtts helt eller delvis inom medlemsstatens territorium. De brott som här är aktuella ligger i under allmänt åtal. Enligt 23 kap. 1 § skall en förundersökning inledas så snart det, på grund av angivelse eller av annat skäl, finns anledning att anta att brott förövats. Det innebär att det inte krävs att brottsoffret skall rappor- tera eller anmäla ett sådant brott för att en förundersökning skall kunna inledas. Det sagda gör att , enligt regeringens bedömning, uppfyl- ler kraven i artikel 7.1 i rambeslutet. I övriga bestämmelser i artikel 7 görs hänvisningar till rambeslutet om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden (2001/220/RIF). När rambeslutet om brottsoffrets ställning i straffrättsliga förfaranden Prop. 2003/04:111 antogs gjorde regeringen bedömningen att antagandet inte förutsatte änd- ring i eller upphävande av lag samt att det inte heller var av sådan karak- tär eller gällde ämne i vilket skulle besluta. Det kan nämnas att i en rapport av , ställd till rådets generalsekretariat och till kommissionen, har redovisat att och på vilket sätt uppfyller åtagandena enligt rambeslutet (dnr EUJu2002/914). I propositionen 2001/02:99 om antagande av rambeslutet om åtgärder för att bekämpa människohandel gjordes inte någon annan be- dömning i fråga om artikel 7 i nu aktuellt rambeslut. vid i anser i sitt remissyttrande att promemorian inte i tillräcklig utsträckning föreslår åtgärder för att skydda och stödja brottsoffer trots att bestämmelserna inte är bindande. har vidtagit en mängd olika åtgärder för att förbättra omhändertagandet av brottsoffer och för att stärka offrens ställning, såväl i som utanför brottmålsprocessen. Stöd och skydd för brottsoffer är en mycket prioriterad fråga för regeringen och ett kontinuerligt arbete pågår inom och olika myndigheter för att ytterligare förbättra brottsoffrens ställning samt förbättra omhän- dertagandet. Ett exempel på sådana åtgärder är rättsväsendets och andra myndigheters omfattande och viktiga utbildningssatsning på brottsoffer- området som pågår . Ett annat exempel är det pågå- ende förhandlingsarbetet om en europeisk konvention mot människohan- del inom . Arbetet sker i ad hoc kommittén CAHTEH. Av kommitténs mandat framgår att kommittén vid utarbetandet av konven- tionen bland annat skall sätta särskilt fokus på brottsoffrens rättigheter och även tillskapa ett heltäckande system för skydd och hjälp åt brottsof- fer och vittnen. Konventionen planeras bli slutförhandlad före utgången av . deltar mycket aktivt i förhandlingsarbetet. Sammantaget gör regeringen bedömningen att lever upp till de åtaganden och mål som såväl FN-protokollet som rambeslutet föreskriver när det gäller skydd av och stöd till brottsoffer. Offrens status i destinationslandet Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagändringar för att tillgodose de åtaganden som ställs upp i FN-protokollet när det gäller offrens status i destinationslandet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker el- ler har inte någon erinran mot bedömningen. inte denna bedömning. anser att promemorian inte i tillräcklig utsträckning behandlar åtgärder för att skydda offrens status i destinationslandet. Skälen för regeringens bedömning: Endast FN-protokollet behandlar Enligt artikel 7 skall staterna överväga att vidta lagstift- ningsåtgärder eller andra lämpliga åtgärder som tillåter att offer får stan- na, tillfälligt eller stadigvarande, på deras territorium i lämpliga fall. 2003/04:111 Härvid skall staterna ta hänsyn till humanitära skäl och barmhärtighets- Åtagandet i artikel 7 i FN-protokollet innebär inte mer än en skyldig- het att överväga att genomföra åtgärder. Redan härav torde följa att åta- gandet inte medför några behov av lagändringar i denna del. vid i anser dock att promemo- rian inte i tillräcklig utsträckning behandlar åtgärder för att skydda off- rens status i destinationslandet. I detta sammanhang kan nämnas att regeringen över- lämnade en proposition Människosmuggling och tidsbegränsat uppe- hållstillstånd för målsägande och vittnen m.m. (prop. 2003/04:35) till . I propositionen föreslås bl.a. att det i utlänningslagen (1989:529) införs en bestämmelse som gör det möjligt för en förunder- sökningsledare att ansöka om ett tidsbegränsat uppehållstillstånd för utländska målsägande och vittnen, bl.a. offer för människohandel, då det anses befogat med hänsyn till genomförandet av förundersökning eller huvudförhandling i brottmål. I propositionen föreslås också att målsä- gande och vittnen som beviljas tidsbegränsade uppehållstillstånd skall erbjudas hälso- och sjukvård och socialt bistånd de vistas i . Lagändringarna föreslås träda i kraft . Att en förundersökningsledare ges möjlighet att ansöka om tidsbegrän- sat uppehållstillstånd utesluter givetvis inte att ett offer för människohan- del själv ansöker om permanent uppehållstillstånd i på andra grunder. När det gäller möjligheten för t.ex. offer för människohandel att få permanent uppehållstillstånd har regeringen i den ovannämnda propo- sitionen gjort bedömningen att de regler som finns i utlänningsla- gen är tillräckliga för att omfatta möjligheten att erhålla uppehållstill- stånd av bl.a. humanitära skäl (prop. 2003/04:35 s. 73). Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att utan lag- stiftning eller andra sådana åtgärder som kräver beslut lever upp till åtagandena i artikel 7 om offrens status i destinationslandet. Regeringens bedömning: Det krävs inte några lagändringar för att tillgodose de åtaganden som ställs upp i FN-protokollet när det gäller återvändande av brottsoffer. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon erinran mot bedöm- ser dock åtgärder som vidtas för att stödja återanpassningsprocessen. Skälen för regeringens bedömning: När det gäller möjlighet för offer för människohandel att återvända till sitt hemland stadgar artikel 8 i FN- protokollet skyldigheter för både ursprungsstaten (den stat, i vilken ett offer var medborgare eller hade en rätt att permanent eller vistats för ankomsten till en annan stats territorium) och ankomststaten (den stat till vars territorium offret ankommit). na i artikel 8 i FN-protokollet redovisas närmare i avsnitt 5.2. Bestämmelser om återvändande av offer berörs inte i rambeslutet. dock åtgärder som vidtas för att stödja återanpassningsprocessen. Innehållet i FN-protokollet mot människohandel i denna del överens- stämmer med den svenska återsändandepolitiken som bygger på respekt för mänskliga rättigheter och den enskildes integritet.