prop · GS0364 · 2004-12-29 00:00:00 — Om samtycke inte erfordrades för utfärdande av ett intyg, skulle vetskapen om att läkaren kan utfärda ett intyg kunna avhålla den skadade från att söka vård (jfr prop. 1997/98:55 s. 126 f.). Regeringen anser att detta skäl starkt talar för att som huvudregel införa ett krav på samtycke till att rättsintyg utfärdas. Av betydelse i detta sammanhang är också vad som gäller i fråga om utlämnande av uppgifter från sjukvården (se vidare avsnitt 6.9). I vissa situationer finns det nämligen , som kommer att framgå nedan, möjligheter att utfärda ett rättsintyg utan samtycke från den enskilde. I fråga om den som är skäligen misstänkt för brott utgör vid kroppsbesiktning som ovan beskrivits den läkarundersökning som företas en tvångsåtgärd. I sådana fall krävs givetvis inte något samtycke av den misstänkte för utfärdande av ett intyg över sådan undersökning. Detta bör framgå av den nya lagen om rättsintyg. Från bl.a. Riksåklagaren har det invänts att ett krav på samtycke för utfärdande av rättsintyg står i strid med bestämmelserna i 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena sekretesslagen (1980:100). Innebörden av dessa bestämmelser är att uppgifter som angår misstanke om brott utan hinder av sekretess kan lämnas till t.ex. polismyndighet eller åklagarmyndighet om fängelse är föreskrivet för brottet och detta kan antas föranleda annan påföljd än böter. För uppgift som omfattas av den s.k. sjukvårdssekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen inskränks dock möjligheten att rapportera brottsmisstankar till polismyndighet och åklagarmyndighet. Sådana uppgifter får utan hinder av sekretess endast lämnas ut om det angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . Bestämmelserna innebär att personal inom hälso- och sjukvården har möjlighet att oberoende av samtycke från den enskilde lämna uppgifter som angår misstanke om vissa allvarligare brott samt vissa brott mot underåriga till polismyndighet och åklagarmyndighet. Det saknar betydelse i vilken form uppgifterna lämnas. Ett utlämnande av uppgifter kan ske i form av att ett rättsintyg utfärdas. Uppgifterna kan angå både målsägande och misstänkt gärningsman. Det skall dock i sammanhanget understrykas att det inte är fråga om någon uppgiftsskyldighet för personalen utan en möjlighet att lämna ut uppgifter. Enligt 15 kap. 5 § sekretesslagen skall dock myndighet på begäran av annan myndighet lämna uppgift som den förfogar över i den mån hinder inte möter på grund av bestämmelse om sekretess eller av hänsyn till arbetets behöriga gång. En bestämmelse som den i promemorian föreslagna, vilken uppställer ett ovillkorligt krav på samtycke till utfärdande av ett rättsintyg skulle inte vara välförenlig med dessa bestämmelser. Man kan tänka sig den situationen att den enskilde har uppsökt läkare för vård i ett tidigare skede. När senare rättsintyg aktualiseras vägrar personen att ge sitt samtycke till utfärdande av ett intyg. Enligt bestämmelserna i sekretesslagen finns det oavsett samtycke möjligheter för polismyndighet eller åklagarmyndighet att i vissa fall erhålla nödvändiga uppgifter från sjukvården om skadorna, i vissa fall i form av ett rättsintyg. Den lösning som enligt regeringens mening framstår som mest ändamålsenlig och lämplig är att för de fall, där det finns möjlighet för personal inom hälso- och sjukvården att oberoende av samtycke lämna uppgifter till polismyndighet och åklagarmyndighet, göra avkall från krav på samtycke till utfärdande av rättsintyg. Ett sådant kan ju nämligen utfärdas utan samtycke enligt bestämmelserna om utlämnande av uppgifter. Man åstadkommer på så sätt en ordning där bestämmelserna om samtycke för utfärdande av rättsintyg stämmer överens med sekretesslagens bestämmelser om utlämnande av uppgifter. I fall som avser misstanke om brott av allvarligare beskaffenhet, dvs. brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , samt misstanke om brott mot 3, 4 eller 6 kap. mot en underårig skall det vara möjligt att utan samtycke utfärda ett rättsintyg. Undantaget från kravet på samtycke gäller i fråga om en målsägande som varit föremål för undersökning men också i vissa situationer en misstänkt gärningsman. Såsom ovan har nämnts krävs det inte samtycke för utfärdande av ett rättsintyg beträffande en misstänkt gärningsman i samband med att en kroppsbesiktning enligt reglerna i ägt rum. Den situationen kan dock också tänkas att den misstänkte gärningsmannen sökt vård på egen hand och därvid genomgått Om det föreligger misstanke om sådant allvarligare brott som ovan nämnts, bör i en sådan situation rättsintyg kunna utfärdas utan samtycke från den misstänkte gärningsmannen. Det är inte en helt ovanlig situation att en målsägande till en början är villig att medverka i utredningen av ett brott men sedan ångrar sig. Särskilt gäller detta för fall av våld inom familjen. I många situationer innebär det att förundersökningen måste läggas ned. Den situationen kan dock uppkomma att en polismyndighet efter samtycke från målsäganden fått tillgång till journalhandlingar med uppgifter om en målsägandes skador. Med den reglering som här föreslås om samtycke skulle polismyndigheten, om målsäganden därefter inte längre vill medverka, inte kunna få ett rättsintyg utfärdat på grundval av dessa uppgifter. De uppgifter som finns tillgängliga för polismyndighet och åklagare kan dock oberoende av samtycke användas som bevisning i en rättegång. Det skulle inte vara en tillfredsställande ordning om ett rättsintyg inte skulle få utfärdas på grundval av sådana uppgifter. I en sådan situation, där polismyndighet eller åklagarmyndighet fått uppgifter för vilka gäller sekretess eller tystnadsplikt utlämnade till sig efter samtycke av målsäganden, bör därför samtycke från målsäganden för utfärdande av ett rättsintyg inte krävas. Målsäganden saknar förmåga att lämna samtycke m.m. I vissa situationer kan målsäganden vara ur stånd att själv lämna samtycke till en undersökning eller utfärdande av ett rättsintyg. Så kan t.ex. vara fallet om målsäganden på grund av sina skador har blivit medvetslös. En undersökning av en medvetslös person får normalt inte sträcka sig längre än vad som från behandlingssynpunkt är medicinskt motiverat. De fynd som gjorts vid en sådan undersökning kan dock senare ligga till grund för ett rättsintyg. Såsom har beskrivits ovan kan ett sådant bara utfärdas om samtycke föreligger, såvida det inte är fråga om någon av de undantagssituationer där krav på samtycke inte förutsätts. Utfärdande av intyg kan alltså få anstå till dess målsäganden vaknar till medvetande. Detta kan dock i vissa fall vålla problem i praktiken, t.ex. om den misstänkte gärningsmannen är häktad. Utredningen måste i sådant fall avslutas skyndsamt och att avvakta målsägandens eget samtycke är kanske inte möjligt. Vidare kanske det bedöms nödvändigt med ytterligare undersökning utöver vad som är motiverat ur behandlingssynpunkt. Den lösning på problem av den här typen som torde finnas är att rätten förordnar en god man för den medvetslöse. Även i andra fall kan det vara aktuellt att en legal ställföreträdare för målsäganden får träda in och lämna samtycke till undersökning eller utfärdande av rättsintyg. Så kan vara fallet om målsäganden är underårig och vidare om målsäganden förvisso är vuxen, men saknar rättslig handlingsförmåga. Härvid får vanliga regler för respektive ställföreträdarskap tillämpas. I sammanhanget bör dock uppmärksammas att legala ställföreträdares möjlighet att lämna samtycke till åtgärder inom bl.a. hälso- och sjukvården är ett område där det har konstaterats att helt klara bestämmelser saknas. Regeringen tillsatte en särskild utredare att utvärdera förmynderskapsreform (Utredningen om förmyndare, gode män och förvaltare, Ju 2002:04). I uppdraget ingick att granska och ta ställning till behovet av ändringar i regelverk för gode män och förvaltare. En särskild fråga för utredaren att ta ställning till var om god man, förvaltare eller någon ny form av legal ställföreträdare skall kunna lämna samtycke till åtgärder inom bl.a. hälso- och sjukvården för personer som på grund av sjukdom, psykisk störning eller liknande inte själva förmår att ge samtycke. Utredningen överlämnade betänkandet Frågor om Förmyndare och ställföreträdare för vuxna (SOU 2004:112). Utredningen har bl.a. lämnat förslag till en ny lag om ställföreträdare för vuxna med bristande beslutsförmåga inom hälso- och sjukvården m.m. Med hälso- och sjukvård avses åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Till hälso- och sjukvården hör även sjuktransporter och att ta hand om avlidna (1 § hälso- och sjukvårdslagen [1982:763]). Den verksamhet som huvudsakligen bedrivs inom de rättsmedicinska avdelningarna, vilken innefattar undersökningar av skador etc. och utlåtanden däröver, är dock inte att anse som hälso- och sjukvård (jfr Instruktion, finansiering m.m. [Ds 1991:30 s. 3] samt prop. 1993/94:149 s. 86). Mot denna bakgrund kan det finnas anledning för regeringen att återkomma till frågan om legala ställföreträdares möjlighet att lämna samtycke till åtgärder inom det rättsmedicinska området. Enligt regeringens bedömning är det sannolikt att många brottsoffer inte vet vad ett rättsintyg är eller vad som gäller i fråga om samtycke till undersökning och utfärdande av rättsintyg. För att målsäganden skall kunna ta ställning till huruvida samtycke till undersökning eller utfärdande av rättsintyg skall lämnas, är det viktigt att denne förstår innebörden härav. Det är därför angeläget att den som har råkat ut för ett brott får information om vad ett rättsintyg är och under vilka förutsättningar medverkan kräver samtycke. Regeringen anser därför att det i lagen bör intas en bestämmelse om att sådan information skall lämnas till målsäganden. har ansett att även den som är misstänkt för ett brott bör få motsvarande information som målsäganden. Om polis eller åklagare bedömer det nödvändigt med en läkarundersökning och ett rättsintyg avseende en misstänkt gärningsman utförs i regel en kroppsbesiktning enligt bestämmelser. Detta kan ske under förutsättning att personen i fråga är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa. Det är en straffprocessuell tvångsåtgärd som inte kräver några överväganden från den misstänktes sida. Även om kroppsbesiktning inte har ägt rum får ett rättsintyg utfärdas utan samtycke, t.ex. på grundval av journaler från ett besök inom sjukvården på den misstänktes eget initiativ, om det är fråga om vissa allvarligare brott. Inte heller i denna situation krävs således några överväganden från den misstänkte gärningsmannens sida. Emellertid finns det som Lagrådet påpekat vissa situationer då ett rättsintyg beträffande en misstänkt inte får utfärdas utan hans eller hennes samtycke. Om det gått efter det misstänkta brottet och en kroppsbesiktning således inte bedöms vara meningsfull men den misstänkte sökt vård på eget initiativ i samband Prop. 2004/05:64 med brottet skulle det kunna bli aktuellt att utfärda ett rättsintyg på grundval av dokumentation från detta besök inom sjukvården. Om det inte är fråga om misstanke om de allvarligare brott för vilka samtycke för utfärdande av rättsintyg inte erfordras, krävs den misstänktes samtycke för att få utfärda ett rättsintyg. I en sådan situation ställs även den misstänkte gärningsmannen inför en valsituation huruvida samtycke skall lämnas eller inte. Även en misstänkt gärningsman bör således få motsvarande information som målsäganden. Fråga är då vem en sådan informationsskyldighet bör åvila. I många situationer kan det vara lämpligt att läkaren som avser att utfärda ett rättsintyg informerar den som intyget skall avse. Det är exempelvis läkaren som bär ansvaret för att en läkarundersökning inte företas utan att samtycke har givits. I vissa situationer, såsom när rättsintyg aktualiseras först efter att en läkarundersökning har genomförts, träffar dock inte läkaren den som intyget skall avse. Det kan då vara mer lämpligt att företrädare för polismyndigheten svarar för informationen. Mot denna bakgrund anser regeringen att det bör ankomma på berörda myndigheter att i samråd närmare besluta om en lämplig ordning för fullgörande av informationsskyldigheten. Denna fråga bör lämpligen regleras i föreskrifter (se avsnitt 6.15). Såsom Brottsoffermyndigheten har framhållit är det viktigt att informationen utformas och lämnas på ett sätt som ger den som intyget skall avse möjlighet att inse den betydelse ett rättsintyg har. Detta är särskilt angeläget eftersom den som har drabbats av ett brott kan befinna sig i ett chocktillstånd eller annars vara känslomässigt uppriven och därför ha svårigheter att ta till sig information och förstå innebörden av den. I promemorian har vidare föreslagits en bestämmelse med innebörd att den som begär ett rättsintyg skall dokumentera att sådan information har lämnats liksom att samtycke har inhämtats. Såsom framgått ovan har regeringen gjort den bedömningen att någon särskild bestämmelse i lag om dokumentationsskyldighet beträffande beslut om att inhämta ett rättsintyg inte behövs. Enligt regeringens mening är nämligen detta en sådan åtgärd som enligt gällande regelverk bör dokumenteras (se avsnitt 6.6). Detsamma gäller enligt regeringens bedömning i fråga om dokumentation av att samtycke har inhämtats och att den lagstadgade informationsskyldigheten har fullgjorts. Någon bestämmelse i lagen om sådan dokumentationsskyldighet behövs därför inte. Däremot kan det, som ovan angivits, finnas anledning för berörda myndigheter att meddela allmänna råd om hur dokumentationsskyldigheten mer i detalj bör fullgöras. Exempelvis kan det vara lämpligt i vissa fall att den läkare som utfärdar rättsintyget antecknar uppgifter angående information och samtycke i intyget som sedan expedieras till den som beslutat att inhämta det. Regeringens bedömning: Regeringen bedömer att gällande bestämmelser om utlämnande av uppgifter från hälso- och sjukvården till de brottsutredande myndigheterna är väl avvägda och att någon utvidgning inte behövs. Regeringens förslag: De uppgifter som behövs för att utfärda ett rättsintyg skall utan hinder av sekretess eller tystnadsplikt lämnas ut till om det begärs av verket och uppgifterna rör misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse med innebörd att det från en verksamhet där sekretess gäller enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) utan hinder av sekretess skall lämnas ut sådana uppgifter som behövs för ett rättsintyg. Remissinstanserna: och har påpekat att den föreslagna sekretessbestämmelsen inte är tillräcklig om uppgifter skall kunna lämnas ut till en kontrakterad privatläkare. förutsättning för att undantag från sekretessen i förhållande till enskilda skall få regleras i annan författning än sekretesslagen är att denna lag innehåller en hänvisning till undantagsbestämmelsen. vidare anfört att den sekretessbrytande bestämmelsen endast tar sikte på personal i det allmännas verksamhet och att den alltså inte gör det möjligt för privatläkare att lämna ut uppgifter som behövs för ett och har anfört att en hänvisning därför bör göras till lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, alternativt att 2 kap. 11 § i den lagen omformuleras till att även omfatta uppgifter som behövs för utfärdande har ifrågasatt om den föreslagna ordningen när det gäller sekretess särskilt beträffande enskilda läkare som har kontrakterats av har en ändamålsenlig Enligt förbundet bör frågorna om sekretess övervägas avstyrker förslaget och anför att samtycke bör inhämtas från såväl målsägande som misstänkt gärningsman när fråga är om misstanke om brott som inte aktualiserar sekretessgenombrott enligt 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980:100). inställning är att ingen skall hindras från att söka vård av rädsla för att de uppgifter som ges i förtroende till läkaren kan komma att föras menar att utlämnande av uppgifter bara skall kunna ske på uppmaning eller efter samtycke av en målsägande. efterlyser en närmare rättslig analys av reglerna om utlämnande av uppgifter. Bedömningen och förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning och förslag. invändningar mot bedömningen och förslaget i utkast till lagrådsremiss. Skälen för regeringens bedömning och förslag Såsom har framgått under avsnitt 6.7 angående underlag för ett rättsintyg, bör utfärdande av ett rättsintyg för att åstadkomma bästa möjliga kvalitet föregås av en för detta ändamål särskilt företagen läkarundersökning. Emellertid är detta inte alltid möjligt. Om t.ex. en person besökt hälso- och sjukvården för att få sina skador behandlade och fråga om rättsintyg aktualiseras först därefter, kan ett rättsintyg i stället behöva grunda sig på den dokumentation som finns i journalerna. Enligt det förslag till en ny ordning som läggs fram här bör ett rättsintyg, om den läkare som undersökt personen inte lämpligen bör utfärda intyget, i sådant fall utfärdas av rättsläkare eller en av kontrakterad läkare. Inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården och annan medicinsk verksamhet gäller enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) sekretess för uppgifter om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom närstående lider men. De uppgifter som finns bevarade i t.ex. journaler från ett läkarbesök är således sekretessbelagda. När det gäller den enskilda hälso- och sjukvården gäller tystnadsplikt. Personalen får inte obehörigen röja vad han eller hon har fått veta om enskilds hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden (2 kap. 8 § lagen [1998:531] om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område). Är sekretess eller tystnadsplikt föreskriven till skydd för enskild kan denne normalt sett själv förfoga över sekretessen eller tystnadsplikten. Den enskilde kan helt eller delvis efterge sekretess eller tystnadsplikt. I fråga om den offentligt bedriva hälso- och sjukvården framgår detta av 14 kap. 4 § sekretesslagen. När det gäller den enskilda hälso- och sjukvården följer detta av kravet på att röjande skall vara obehörigt. Med samtycke från den enskilde kan således uppgifter som omfattas av sekretess eller tystnadsplikt lämnas ut. Även en legal ställföreträdare har under vissa omständigheter möjlighet att samtycka till utlämnande av uppgifter (se prop. 1979/80:2 Del A s. 330). Så kan t.ex. vara fallet om den enskilde saknar förmåga till bedömning av frågan. Av promemorian framgår att såväl polisen som rättsläkare har påpekat att det kan vara en tidsödande och i vissa fall komplicerad handläggning för att få tillgång till nödvändiga handlingar såsom journaler. För att förenkla handläggningen har därför i promemorian föreslagits en sekretessbrytande bestämmelse med innebörd att personal inom hälso- och sjukvården skall vara skyldiga att lämna ut sådana uppgifter som behövs för utfärdande av ett rättsintyg. Det har vidare föreslagits en bestämmelse med innebörd att den som begär ett rättsintyg skall se till att den som utfärdar intyget får det underlag som krävs för undersökningen och för utfärdande av intyget (se vidare avsnitt 6.10). Det skall enligt förslaget normalt vara den som begär intyget som ansvarar för att journaler tillställs läkaren som skall utfärda intyget. Detta innebär att den föreslagna sekretessbrytande bestämmelsen är tänkt att tillämpas i förhållande till polismyndighet. Dock anges vidare att det kan vara en enklare ordning att läkaren som skall utfärda intyget själv inhämtar nödvändiga journaler. Den i promemorian föreslagna sekretessbrytande bestämmelsen skulle således gälla dels i förhållande till uppdragsgivande myndighet, dvs. i normalfallet polismyndighet, dels i förhållande till den läkare som fått i uppdrag att utfärda rättsintyget. Utlämnande av uppgifter till polismyndighet och åklagarmyndighet När det gäller utlämnande av uppgifter till de brottsutredande myndigheterna uppstår frågan hur väl den i promemorian föreslagna ordningen, som beskrivits ovan, stämmer överens med bestämmelserna i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen (1980:100) och kravet på samtycke till utfärdande av rättsintyg (se avsnitt 6.8). Innebörden av den föreslagna sekretessbrytande bestämmelsen är nämligen att bl.a. polismyndighet och åklagarmyndighet kan få tillgång till uppgifter som omfattas av sjukvårdssekretessen enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen. Möjligheter för polismyndighet och åklagarmyndighet att få ut uppgifter som omfattas av sådan sekretess har övervägts ingående i tidigare sammanhang (prop. 1981/82:186 s. 20 ff. och prop. 1997/98:55 s. 125 ff.). Bestämmelserna i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen innebär att utlämnande till polismyndighet och åklagarmyndighet av sådana uppgifter endast får ske såvitt angår misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott mot 3, 4 eller 6 kap. mot underåriga. Regeringen anser att den avvägning mellan en effektiv brottsbekämpning och intresset av sekretess som de nu gällande reglerna avspeglar är väl avvägda. Ett viktigt skäl bakom den gjorda avvägningen är att ingen skall hindras att söka vård av rädsla för att uppgifter från sjukvården senare lämnas ut till polismyndighet och åklagarmyndighet. När det gäller viss brottslighet får dock intresset av att beivra brott ta över. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att den i promemorian föreslagna bestämmelsen är alltför långtgående. Den är vidare svår att förena med en bestämmelse med innebörd att samtycke som huvudregel erfordras för utfärdande av rättsintyg (se avsnitt 6.8). Enligt regeringens bedömning måste utgångspunkten vara densamma när det handlar om utfärdande av rättsintyg och utlämnande av uppgifter avseende en målsägande till polismyndighet och åklagarmyndighet, dvs. att samtycke som huvudregel skall erfordras. Utlämnande av uppgifter till polismyndighet och åklagarmyndighet bör därför i första hand få ske endast under förutsättning att samtycke föreligger. Är det fråga om misstanke om sådant brott som avses i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen kan dock utlämnande av uppgifter till polismyndighet och åklagarmyndighet ske utan samtycke från målsäganden. Bestämmelserna i 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen är också tillämpliga i fråga om uppgifter beträffande en misstänkt gärningsman. Exempelvis kan den situationen tänkas att en gärningsman fått skador vid ett brott och att denne själv sökt vård på en vårdinrättning. Om t.ex. polis i efterhand önskar ta del av uppgifter i sjukvårdsinrättningens journaler, som således omfattas av sjukvårdssekretessen, gäller samma begränsningar som ovan beskrivits. Uppgifter kan således lämnas ut endast under de i femte stycket angivna förutsättningarna om samtycke inte föreligger (se avsnitt 6.8 angående samtycke till utfärdande av rättsintyg). Utöver de möjligheter till utlämnande av uppgifter till polis och åklagare som 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen ger, är det enligt andra stycket möjligt för en av domstol förordnad sakkunnig att utan hinder av sekretess lämna uppgift i skriftligt eller muntligt yttrande dels till domstol, dels till myndighet som bedriver förundersökning i brottmål. För det fall en läkare har anlitats som sakkunnig att företa en kroppsbesiktning och utfärda utlåtande däröver av en misstänkt gärningsman, eller för att utfärda rättsintyg avseende en målsägande antingen efter samtycke eller i sådant fall där samtycke inte erfordras, finns det alltså möjligheter för läkaren att lämna uppgifter till polismyndighet, åklagarmyndighet och domstol.