prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — regel saknar kännedom om dröjsmålet, uppsägningen få verkan först då den nått medlemmen. Om det framkommer att premiebetalaren försummat sina skyldigheter, åligger alltså det försäkringsbolaget att visa att den försäkrade grupp- medlemmen likväl fått kännedom om dröjsmålet. visar att ett meddelande faktiskt har avsänts av försäkringsbolaget eller av någon på dess vägnar, t.ex. en gruppföreträdare till den försäkrade gruppmedlemmen under riktig adress, får man normalt utgå från att denne också tagit del av meddelandet. Däremot är det inte i sig till- räckligt att ett skriftligt meddelande om uppsägningen avsänts till ett företag eller en föreningsrepresentant med anhållan att det vidarebeford- ras till de berörda försäkrade, inte heller att meddelandet bevisligen anslagits på en arbetsplats eller i en föreningslokal eller tagits in i en förbundstidning eller liknande, upplysningar som lätt kan förbises av de 21 § Det som sägs i 6 kap. om försäkringsersättningen tillämpas också vid grupp- (Jfr 9 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen föreskriver att reglerna om försäkringsersättning vid indivi- duell konsumentförsäkring skall tillämpas också vid gruppskadeförsäk- Den har ingen direkt motsvarighet vid gruppersonförsäkring. har vid kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring sin motsvarighet i 18 kap. Vid individuell företagsförsäkring finns motsvarande bestämmelser i 8 kap. 18 §. Övervägandena finns i avsnitt 10.8. kommentaren till 6 kap. Regleringen av försäkringsfall, m.m. 22 § Det som sägs i 7 kap. 14 och 79 §§ om regleringen av försäkringsfall m.m. tillämpas också vid gruppskadeförsäkring. I fråga om uppsägning av viss grupp- medlem tillämpas 7 kap. 5 § första meningen. (Jfr 9 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen föreskriver att reglerna om skadereglering, preskription, regressrätt m.m. vid individuell konsumentförsäkring skall tillämpas också vid gruppskadeförsäkring. Däremot undantas bestämmelsen i 7 kap. 6 § angående tvist om vägran att teckna försäkring. postrisken i 7 kap. 5 § gäller för uppsägning av viss medlem, dock inte vid premiedröjsmål där särskilda bestämmelser ges i 19 och 20 §§. Paragrafen har för gruppersonförsäkring sin motsvarighet i 19 kap. 26 § och för kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring en motsvarighet i 18 kap. Vid individuell företagsförsäkring finns motsvarande bestämmelser i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 10.8. kommentaren till de aktuella paragraferna i 7 kap. Tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet 23 § Det som sägs i 9 kap. om tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet tillämpas också vid gruppskadeförsäkring. (Jfr 9 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen föreskriver att reglerna om tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet vid individuell skadeförsäkring skall tillämpas också vid gruppskadeförsäkring. Paragrafen har ingen direkt motsvarighet vid gruppersonförsäkring. Vid kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring har den däremot en motsvarighet i 18 kap. 15 §. Övervägandena finns i avsnitt 10.8. Det hänvisas till kommentaren till 9 kap. Meddelanden till de försäkrade 24 § Skall försäkringsbolaget enligt någon bestämmelse i detta kapitel eller i gruppavtalet tillställa en försäkrad eller den som är försäkrad tillsammans med honom ett meddelande, skall bolaget, om inte annat föreskrivs, på ändamålsenligt sätt sända detta för deras kännedom. Ett meddelande som avser bestämda gruppmedlemmar skall sändas till dessa personligen. (Jfr 9 kap. 16 § promemorian och SkFL.) Paragrafen har för gruppersonförsäkring sin motsvarighet i 19 kap. 27 §. Kapitlet avslutas med en allmän bestämmelse om sättet att tillställa den försäkrade meddelanden som skall lämnas enligt detta kapitel eller gruppavtalet. En liknande regel finns intagen i 6 § första stycket om avsändning av försäkringsbesked. Bestämmelsen gäller bara om inte annat föreskrivs. Särskilda regler gäller sålunda om information om reservationsanslutning (se 5 § tredje stycket) och uppsägning (19, 20 och 22 §§). Paragrafen skiljer mellan meddelanden som avser gruppen i dess helhet och meddelanden som rör bara en viss försäkrad eller vissa försäkrade. Vad som är ändamålsenligt enligt första meningen får bedömas med hänsyn inte bara till vad som ter sig praktiskt i försäkringsverksamheten utan också till det mer eller mindre angelägna syftet med meddelandet till den försäkrade. Man får visserligen inte ställa orealistiska krav på försäkringsbolagets administration av en försäkring. I den mån ett underrättelsesystem går att ordna med rimliga kostnader och ter sig väsentligt för den försäkrades skydd, kan man dock fordra att systemet också genomförs. Om försäkringsbolaget har tillgång till gruppmedlemmarnas namn och adresser, kan det sålunda vara skäligt att bolaget utnyttjar detta vid distribution av meddelanden om försäkringen, även när meddelandena rör hela gruppen och därför personliga underrättelser inte är nödvändiga enligt andra meningen. Att i det läget nöja sig med att exempelvis till gruppen föra in underrättelser av väsentlig betydelse i en förbundstidning eller liknande får anses otillräckligt, i varje fall när det gäller sådana meddelanden som föreskrivs i lagen eller då en underrättelseskyldighet av större betydelse för den försäkrades trygghet skrivits in i försäkringsvillkoren. Detsamma gäller om försäkringsbolaget, trots sin kännedom om de enskilda gruppmedlemmarna och deras adresser, bara ger ett meddelande till gruppföreståndaren med anmodan om att denne tar kontakt med medlemmarna om saken. Att försäkringsbolaget efter att ha iordningställt skriftliga meddelanden till de anställda hos en arbetsgivare översänder meddelandena till arbetsgivaren för distribution får dock anses ändamålsenligt, även om bolaget har tillgång till medlemmarnas bostadsadresser. Mera rutinmässiga meddelanden, t.ex. om någon mindre jämkning av villkoren, bör i varje fall kunna ges på detta vis. När försäkringsbolaget saknar kännedom om de enskilda gruppmedlemmarnas personer, eller i vart fall om deras adresser, är det naturligt att bolaget litar till att en gruppföreståndare underrättar dem. Försäkringsbolaget får då anses ha gjort vad som kan begäras när det låter föreståndaren vidarebefordra meddelandena. En annan sak är att försäkringsbolaget i vissa fall får svara för felaktigheter i de meddelanden gruppföreståndaren lämnar på dess vägnar. En annan metod som får anses godtagbar i detta läge är att låta ta in ett meddelande, avsett för alla gruppmedlemmar, i en förbundstidning eller ett medlemsblad som utgår till medlemmarna. Enligt andra meningen skall personliga meddelanden utgå när de rör bestämda gruppmedlemmar. För att kravet skall vara uppfyllt räcker det att ett sådant meddelande avsänds antingen av försäkringsbolaget, i de fall där detta har en förteckning över gruppmedlemmarna, eller också av någon annan på bolagets vägnar. I båda fallen åligger det bolaget att förebringa utredning om att ett meddelande faktiskt har avsänts till en adress där gruppmedlemmen enligt tillgängliga uppgifter kan nås, antingen till bostadsadressen eller till medlemmens arbetsplats. Att meddelandet verkligen nått adressaten behöver inte heller i detta fall konstateras. När paragrafen anger att meddelanden som angår bestämda personer i gruppen skall sändas till gruppmedlemmarna personligen, tar den inte sikte på information till eventuella nytillkommande gruppmedlemmar, vilkas namn normalt är okända för försäkringsbolaget. Det är förenligt med lagen att meddelandena här tillställs gruppens företrädare för distribution till alla gruppmedlemmar som inte har fått sådana. Inte heller avses meddelanden till bara en del av gruppen, om det rör sig om samtliga som tillhör en viss kategori. Även i ett sådant fall kan underrättelsen gå genom företrädare för gruppen. Följden av att paragrafen inte iakttas är att ett vederbörligt meddelande inte anses ha avsänts. Detta kan i vissa fall medföra att den verkan som avses med meddelandet inte inträder. I andra fall kan andra påföljder 2003/04:150 17 kap. komma i fråga för försäkringsbolaget exempelvis marknadsrättsliga påföljder vid bristfällig information, eller i speciella fall skadeståndsansvar enligt allmänna kontraktsrättsliga principer. 2003/04:150 17 kap. 18 kap. Kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring I kapitlet regleras olika frågor vid kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring av samma karaktär som för den individuella konsumentförsäkringens del behandlas i 27 kap. och för den individuella företagsförsäkringen behandlas i 8 kap. samt för båda formerna av försäkring i 9 kap. Vid gruppskadeförsäkring behandlas motsvarande frågor i 17 kap. Kapitlet har vid kollektivavtalsgrundad personförsäkring sin motsvarighet i 20 kap. Kapitlet har ingen motsvarighet FAL eller KFL. Kapitlet innehåller sexton paragrafer och är i stort uppbyggt på samma sätt som 17 kap. om gruppskadeförsäkring. I 1 § anges tillämpningsområdet. Den kollektivavtalsgrundade skadeförsäkringens konstruktion beskrivs i 2 §. I 36 §§ ges regler om information. Tiden för försäkringsbolagets ansvar, uppsägning av försäkringen och ändring av försäkringen behandlas i 79 §§. I 10 § finns regler om efterskydd. I 11 § behandlas försäkringsbolagets konkurs m.m. och i 12 § begränsningar av försäkringsbolagets ansvar. I 1315 §§ regleras försäkringsersättningen, skaderegleringen m.m. och tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet. I 16 § finns en bestämmelse om förhållandet till borgenärerna. 1 § Bestämmelserna om kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring tillämpas på skadeförsäkringar som 1.tecknas av arbetsgivare för att ge skydd åt anställda, 2.meddelas enligt ett i försäkringsvillkoren angivet kollektivavtal som har slutits mellan en arbetsgivarorganisation och en arbetstagarorganisation och 3.tecknas hos ett försäkringsbolag enligt kollektivavtalet. En kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring kan omfatta också arbetsgivaren själv och andra som har anknytning till arbetsgivarens verksamhet. Närstående till anställda eller andra försäkrade kan också omfattas av försäkringen. Det som sägs om anställda i 36 och 12 §§ gäller också andra som omfattas av försäkringen. Om försäkringsskyddet enligt ett kollektivavtal som avses i första stycket skall gälla också för anställda hos sådana arbetsgivare som inte har tecknat försäkring trots att de har varit skyldiga att göra det, skall utbetalad ersättning anses som ersättning från en kollektivavtalsgrundad försäkring. Bestämmelserna tillämpas också om flera försäkringsbolag meddelar kollektivavtalsgrundad försäkring för olika anställda hos samma arbetsgivare. Varje försäkringsbolag har då de skyldigheter och rättigheter som bestämmelserna anger i förhållande till dem som bolaget meddelar försäkring för. Om en försäkrad enligt kollektivavtalet får överenskomma med försäkringsbolaget om en särskild utformning av försäkringsskyddet, anses en sådan överenskommelse som en del av den kollektivavtalsgrundade försäkringen. 2003/04:150 18 kap. (Jfr 10 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen anger tillämpningsområdet för bestämmelserna om kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring. Den har vid kollektivavtalsgrundad personförsäkring sin motsvarighet i 20 kap. 1 § och vid gruppskadeförsäkring viss motsvarighet i 17 kap. 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 11.1. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag, dock att det ansetts motiverat att också för den kollektivavtalsgrundade försäkringen reglera den situation som avses i fjärde stycket. De särskilda reglerna om kollektivavtalsgrundad försäkring skall tillämpas bara på försäkringar som uppfyller tre bestämda krav. Annan försäkring kan inte ens genom ett centralt kollektivavtal göras till en kollektivavtalsgrundad försäkring. Det första kravet är att försäkringen tecknas av en arbetsgivare för att ge försäkringsskydd åt dennes anställda. En försäkring som en näringsidkare tecknar för att skaffa skydd uteslutande åt sig själv och sina anhöriga är alltså inte någon kollektivavtalsgrundad försäkring, även om villkoren skulle hämtas från ett kollektivavtal. Det krävs inte att näringsidkaren faktiskt har några anställda när försäkringen tecknas. Det är tillräckligt att han ingår ett generellt anslutningsavtal, dvs. ett avtal om försäkring för de anställda som näringsidkaren kan komma att få. Trots att försäkringen efter tecknandet kommer att gälla bara för honom själv blir det en kollektivavtalsgrundad försäkring. Försäkringen skall alltså tecknas av arbetsgivaren. Det är inte tillräckligt att arbetsgivaren t.ex. genom ett kollektivavtal åtar sig att till arbetstagarorganisationen betala de medel som behövs för att organisationen skall kunna teckna en försäkring för sina medlemmar, inte ens om premierna skall betalas direkt till försäkringsbolaget. Arbetsgivaren skall vara försäkringstagare i avtalsförhållandet till försäkringsbolaget. Liksom vid personförsäkring är det de anställda (och andra som omfattas av försäkringen) som skyddas av en kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring. Dessa är därför att anse som försäkrade. Detsamma skall gälla vid ansvarsförsäkring som arbetsgivaren tecknar i avsikt att skydda den anställde vid personskada, t.ex. TFA (jfr 2 § andra stycket). Att ansvarsförsäkring formellt avser att täcka försäkringstagarens skadeståndsansvar saknar alltså betydelse i sammanhanget. Det andra kravet är att försäkringen skall meddelas enligt ett kollektivavtal som villkoren hänvisar till och att detta kollektivavtal har ingåtts mellan en arbetsgivarorganisation och en arbetstagarorganisation. Att försäkringen skall meddelas enligt ett kollektivavtal betyder inte att kollektivavtalsparterna måste ha konstruerat en egen försäkringsprodukt eller att villkoren måste finnas återgivna i kollektivavtalet. Det är tillräckligt att kollektivavtalet hänvisar till villkoren för en redan existerande försäkring som framgår av kollektivavtalet. får innehålla även andra villkor än kollektivavtalet anger, och regleringen lämnar utrymme för att enligt avtalet låta vissa individuella moment bestämmas genom överenskommelse med den anställde. är att märka att alla villkor måste vara förenliga med kollektivavtalet. Står de på något sätt i strid med detta avtal, faller försäkringen i sin helhet utanför begreppet kollektivavtalsgrundad försäkring. Som framgår av lagtexten är det ett direkt krav att kollektivavtalet nämns i villkoren. Om detta inte sker, hamnar försäkringen utanför kapitlet, även om villkoren helt stämmer överens med kollektivavtalet. Däremot är det inte något krav att arbetsgivaren är bunden av detta eller något annat kollektivavtal. 2003/04:150 18 kap. Den omständigheten att det kollektivavtal som försäkringen följer upphör att gälla innebär inte att försäkringen upphör att vara en kollektivavtalsgrundad försäkring eller att eventuella villkor som avviker från lagen blir ogiltiga. Det tredje kravet är att det av kollektivavtalet framgår hos vilket eller vilka försäkringsbolag försäkringen skall teckna och att den också tecknas hos ett sådant försäkringsbolag. Arbetsgivaren behöver alltså inte vara bunden till ett enda försäkringsbolag. Kollektivavtalsparterna kan ha angett flera försäkringsbolag, som den enskilde arbetsgivaren får välja mellan. Däremot kan kravet på att försäkringsbolaget skall framgå av kollektivavtalet inte anses uppfyllt om avtalet lämnar arbetsgivaren full frihet att välja försäkringsbolag. I så fall blir försäkringen en vanlig gruppförsäkring eller individuell försäkring. Om det principiella huvudsyftet att ge försäkringsskydd åt försäkringstagarens anställda är uppfyllt, kan skydd enligt avtalet gälla också för andra än anställd utan att försäkringen mister sin karaktär av kollektivavtalsgrundad försäkring. De personer som kan komma i fråga anges i detta stycke. Först nämns arbetsgivaren själv, därefter andra som har anknytning till dennes verksamhet t.ex. styrelseledamöter och revisorer, beroende uppdragstagare, praktikanter och andra som deltar i verksamheten utan att vara anställda. I vad mån sådana kategorier verkligen omfattas av försäkringen får framgå av villkoren. Det som sägs om anställda och information och begränsningar av försäkringsbolagets ansvar gäller också andra som omfattas av försäkringen. Bestämmelsen i detta stycke syftar på de garantiregler som förekommer i de centrala uppgörelserna om kollektivavtalsgrundade försäkringar. Regeln innebär att garantiersättningen i olika avseenden skall behandlas som om den hade utgått från den typ av kollektivavtalsgrundad försäkring som det hade ålegat arbetsgivaren att teckna, exempelvis när det gäller bestämmelserna om försäkringsersättning. Det hänvisas till kommentaren till 17 kap. 1 § andra stycket. Det hänvisas till kommentaren till 17 kap. 1 § tredje stycket. 2003/04:150 18 kap. 2 § En arbetsgivare som ingår avtal om kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring med försäkringsbolaget är försäkringstagare. Ingår en personförsäkring som del i försäkringen, tillämpas dock i stället 20 kap. 2 § andra meningen i fråga om personförsäkringen. En anställd eller annan som försäkringen avser att skydda anses som försäkrad, även när försäkringen gäller ersättningsskyldighet för arbetsgivaren. 2003/04:150 18 kap. (Jfr 10 kap. 3 § promemorian och SkFL.) Paragrafen anger vem som är försäkringstagare och vem som anses som försäkrad. Den har vid kollektivavtalsgrundad personförsäkring sin motsvarighet i 20 kap. 2 § och vid gruppskadeförsäkring viss motsvarighet i 17 kap. 3 §. Övervägandena finns i avsnitt 11.1. Som framgår redan av 1 § är det vid kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring arbetsgivaren som ingår avtalet med försäkringsbolaget. Här anges för tydlighetens skull att arbetsgivaren också är att anse som försäkringstagare i lagens mening. Vid skadeförsäkring tillgodoses den försäkrades intressen i tillräcklig mån av tillämpliga lagregler utan en bestämmelse motsvarande den vid kollektivavtalsgrundad personförsäkring (20 kap. 2 § andra meningen) att den försäkrade vid tillämpning av vissa bestämmelser skall anses som försäkringstagare. I andra meningen har dock skett ett liknande tillägg som i 17 kap. 3 § tredje stycket beträffande fallet att en personförsäkring ingår som moment i skadeförsäkringen. Av detta stycke framgår att vid TFA och liknande kollektivavtalsgrundade försäkringar den anställde är att anse som försäkrad, fast konstruktionen kan innebära att försäkringsbolaget, liksom vid ansvarsförsäkring, åtar sig att svara för en ersättningsskyldighet som arbetsgivaren ådragit sig. De särskilda regler som gäller om försäkrade, t.ex. 9 § första stycket, är därför tillämpliga på den anställde. Det innebär också att 9 kap. 79 §§ om den skadelidandes rätt inte blir aktuella för den anställdes del. Dennes rätt är starkare än så. Som försäkrad anses också den som omfattas av försäkringen utan att vara anställd, t.ex. någon närstående till en anställd (jfr 1 § andra stycket). 3 § När en överenskommelse som medför skyldighet för en arbetsgivare att teckna en kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring har ingåtts, skall försäkringsbolaget och de arbetsmarknadsparter som har slutit det kollektivavtal som försäkringsvillkoren anger på lämpligt sätt informera de arbetsgivare och anställda som berörs av överenskommelsen. Informationen skall avse arbetsgivarens skyldighet att teckna försäkring, kostnaderna för försäkringen och omfattningen av den. (Jfr 10 kap. 4 § första stycket promemorian och SkFL.) 2003/04:150 Paragrafen handlar om den information som försäkringsbolagen och de 18 kap. arbetsmarknadsparter som har slutit det kollektivavtal som behandlar den aktuella försäkringsfrågan skall lämna innan försäkringsavtalet ingås. Paragrafen har för kollektivavtalsgrundad personförsäkring sin motsvarighet i 20 kap. 3 §. Den har vid gruppskadeförsäkring en motsvarighet i 17 kap. 5 §. Vid individuell konsumentförsäkring finns motsvarande bestämmelse i 2 kap. 2 § och vid individuell företagsförsäkring i 8 kap. 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 11.2. Med arbetsmarknadsparterna avses de parter som har ingått det kollektivavtal som försäkringsvillkoren anger. Med försäkringsbolaget avses det försäkringsbolag som i det produktstyrande avtalet har fått uppdraget att meddela försäkringen. En förutsättning för försäkringsbolagets informationsansvar är naturligtvis att försäkringsbolaget också har accepterat arbetsmarknadsparternas uppdrag. Vidare är det en självklar förutsättning att försäkringsbolaget får uppgifter om vilka företag som berörs av den träffade överenskommelsen. Om en arbetsgivare som inte är kollektivavtalsbunden ansluter sig till försäkringen, ligger det i sakens natur att inte arbetsmarknadsparterna utan enbart försäkringsbolaget skall ha skyldighet att informera. Detsamma gäller i de delar försäkringen innehåller individuella moment som inte framgår av kollektivavtalet. Den information som skall lämnas avviker delvis från den som skall lämnas enligt motsvarande bestämmelse om gruppförsäkring. Eftersom arbetsgivaren är skyldig att teckna försäkring, saknar information för bedömning av försäkringsbehovet osv. Informationen skall i stället inriktas på vad arbetsgivarens skyldighet innebär och på försäkringens huvudsakliga innehåll. Typiskt sett bör informationen kunna vara kortfattad. 4 § När en försäkring har meddelats skall försäkringsbolaget på ett ändamålsenligt sätt avsända försäkringsbesked för de anställdas kännedom. Beskeden skall innehålla upplysningar om de väsentliga rättigheter och skyldigheter som följer av försäkringen samt om viktiga begränsningar av försäkringsskyddet. Detsamma gäller när försäkringen har ändrats eller förnyats, om de nya försäkringsvillkoren innebär en begränsning av försäkringsskyddet eller en väsentlig ändring av försäkringen. Om en uppgift i ett försäkringsbesked avviker från försäkringsavtalet och avvikelsen inte är till nackdel för den som beskedet är riktat till, gäller uppgiften i försäkringsbeskedet. Uppgiften kan dock inte åberopas om den som försäkringsbeskedet är riktat till har insett eller bort inse att uppgiften är oriktig eller är giltig. (Jfr 10 kap. 5 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar skyldigheten att sända försäkringsbesked samt beskedets innehåll och vissa civilrättsliga verkningar. Den har för kollektivavtalsgrundad personförsäkring sin motsvarighet i 20 kap. 4 § och för gruppskadeförsäkring en motsvarighet i 17 kap. 6 §. Vid konsumentförsäkring finns motsvarande bestämmelser i 2 kap. 4 § (jfr också 2 kap. 8 §). I fråga om individuell företagsförsäkring, se 8 kap. 1 §. vägandena finns i avsnitt 11.2. Sedan en kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring har meddelats skall försäkringsbolaget enligt första stycket genom särskilda försäkrings- besked informera dem som omfattas av försäkringen. I allmänhet är det genom ett sådant besked som den anställde får klart för sig vilket skydd försäkringen ger, och det är därför viktigt att den försäkrade kan lita på Detta skall upplysa om bl.a. de begränsningar som gäller i försäkringsskyddet liksom om de rättigheter och skyldigheter som följer Skulle beskedet återge villkoren fel, kan det få en civilrättslig verkan till förmån för den försäkrade. Om det åligger den försäkrade att iaktta t.ex. en särskilt viktig säkerhetsföreskrift skall liksom vid individuell försäkring detta framhållas i försäkrings- Som redan framgått skall syftet vara att nå samtliga försäkrade med informationen: anställda, arbetsgivaren själv och andra med anknytning till dennes verksamhet. Detta betyder dock inte att beskeden behöver vara specialutformade för de olika kategorierna anställda och andra som kan omfattas av försäkringen eller att försäkringsbolaget behöver använ- da olika kanaler för att nå dem. Detta är ofta praktiskt omöjligt, eftersom försäkringsbolaget inte känner till vilka olika kategorier som finns vid ett Det är tillräckligt att försäkringsbolaget tillställer arbets- givaren så många exemplar av ett gemensamt besked som behövs för att