prop · GR0387 · 2004-03-16 00:00:00 — De flesta remissinstanserna delar också bedöm- ningen att i övrigt uppfyller artikel 5 i direktivet. anser dock att direktivet kräver att en försäk- ringstagare skall ha möjlighet att beviljas rättshjälp, om förmånerna i en rättsskyddsförsäkring har uttömts. fram- håller att det inte är givet att man kan ställa samma krav som annars vad gäller att en utländsk medborgare borde ha en rättsskyddsförsäkring. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 5 i rätts- hjälpsdirektivet anger de ekonomiska villkor som den rättshjälpssökande måste uppfylla för att medlemsstaterna skall vara skyldiga att bevilja honom eller henne rättshjälp. Artikeln innehåller också bestämmelser som ger medlemsstaterna rätt att fastställa ekonomiska gränsvärden för rätten till rättshjälp samt vägra att bevilja sådan hjälp om den rätts- hjälpssökande har tillgång till alternativa biståndsmöjligheter. Artikel 5.1 anger att rättshjälp skall beviljas de fysiska personer som är inblandade i en tvist som omfattas av direktivet och som på grund av sin ekonomiska situation helt eller delvis saknar förmåga att bära kostna- derna för sådan hjälp som direktivet garanterar (se avsnitt 5.4). Hur en rättshjälpssökandes ekonomiska situation skall bedömas framgår av artikel 5.2. Där klargörs att bedömningen skall göras med hänsyn till olika objektiva faktorer, såsom inkomst, kapital eller familjesituation, samt en bedömning av tillgångarna hos personer som är ekonomiskt beroende av den rättshjälpssökande. Genom artikel 5.3 ges medlems- staterna rätt att fastställa ekonomiska gränsvärden över vilka den rätts- hjälpssökande anses själv helt eller delvis kunna bära kostnaderna för sådan hjälp som direktivet garanterar. Enligt 6 § rättshjälpslagen får rättshjälp beviljas en fysisk person vars ekonomiska underlag inte överstiger . Med ekonomiskt under- lag avses enligt 38 § rättshjälpslagen den rättssökandes beräknade årsin- komst sedan hänsyn tagits till underhållsskyldighet, förmögenhetsför- hållanden och skuldsättning. Denna bestämmelse är generösare än rätts- hjälpsdirektivet; till skillnad från rättshjälpslagen anger direktivet att även familjemedlemmars tillgångar kan påverka den rättssökandes eko- nomiska förmåga. Eftersom direktivet är ett minimidirektiv kan låta rättshjälpslagens mera förmånliga bestämmelser gälla även på så- dana angelägenheter som omfattas av direktivet. Rätten till rättshjälp från det allmänna har allt sedan tillkomsten av rättshjälpslag begränsats av att den rättssökandes inkomst inte får överstiga ett visst belopp. Även om huvuddelen av dem som erhåller rättshjälp ligger i de lägre inkomstintervallen, innebär inte detta att det bara är de som behöver rättshjälp. Övriga inkomstgrupper kan också behöva visst bistånd. När den nuvarande rättshjälpslagen trädde i kraft sattes inkomstgränsen till . Gränsvärdet justerades till nuvarande (prop. 1998/99:10, bet. 1998/99:JuU6, rskr. 1998/99:132). Detta innebar att klart av befolk- ningen uppfyllde de ekonomiska förutsättningarna för rättshjälp, vilket torde vara unikt i internationella sammanhang. Mot denna bakgrund får rättshjälpslagens inkomstgräns anses väl svara mot rättshjälpsdirektivets krav på rättshjälp åt personer som på grund av sin ekonomiska situation helt eller delvis saknar förmåga att bära kostnaderna för sådan hjälp som direktivet garanterar. Medlemsstaternas möjlighet att fastställa gränsvärden får dock enligt artikel 5.4 inte hindra rättshjälpssökande som befinner sig över dessa värden från att beviljas rättshjälp, om de kan visa att de inte kan bära kostnaderna för sådana förfaranden som omfattas av rättshjälpsdirektivet. Detta gäller under förutsättning att de också kan visa att betalnings- oförmågan beror på skillnader i levnadskostnaderna mellan den rätts- hjälpssökandes hemviststat och domstolsstaten. Bestämmelsen har inte till syfte att sätta en rättshjälpssökande som är part i en gränsöver- skridande tvist i ett fördelaktigare läge än en part i ett inhemskt för- farande. Tanken är i stället att om skillnaderna i levnadskostnaderna mellan två medlemsstater är sådana att en person som visserligen befinner sig över ett visst angivet gränsvärde kan styrka att han eller hon befinner sig i samma ekonomiska läge eller i ett sämre läge än en person som ligger under gränsvärdet i domstolslandet, skall han eller hon ändå, efter en bedömning i det enskilda fallet, kunna beviljas rättshjälp. Annars riskerar rättshjälpsdirektivets huvudsakliga syfte att garantera en till- räcklig rättshjälpsnivå i gränsöverskridande tvister inom EU inte kunna uppnås. Som redan har redogjorts för får enligt 6 § rättshjälpslagen rättshjälp beviljas en fysisk person vars ekonomiska underlag inte överstiger . Det finns inte någon möjlighet att göra undantag från denna bestämmelse, vilket innebär att det inte finns något utrymme för att göra en sådan skönsmässig bedömning som direktivet kräver. Regeringen föreslår därför att det i rättshjälpslagen förs in en bestämmelse som gör det möjligt för en rättshjälpssökande i en gränsöverskridande angelägen- het att få rättshjälp, om han eller hon kan visa att hans eller hennes eko- nomiska situation är sådan att han eller hon saknar förmåga att själv bära sina förfarandekostnader och att den bristande förmågan beror på skill- nader i levnadskostnader mellan och den rättssökandes hemvist- stat. Enligt Lagrådets mening bör det anges vilka utgångspunkter de tilläm- pande myndigheterna skall ha för jämförelsen mellan levnadskostnader i berörda länder. Det är emellertid förenat med betydande svårigheter att ange några sådana utgångspunkter. Som konsta- terar får frågan därför lösas genom praxis. Enligt 9 § första stycket rättshjälpslagen får rättshjälp inte beviljas, om den rättshjälpssökande har en rättsskyddsförsäkring eller något annat lik- nande rättsskydd som omfattar angelägenheten. Om den rättshjälps- sökande saknar rättsskydd men med hänsyn till sitt försäkringsskydd i övrigt eller sina ekonomiska och personliga förhållanden borde ha haft ett sådant skydd, får, enligt 9 § andra stycket rättshjälpslagen, rättshjälp beviljas endast om det finns särskilda skäl med hänsyn till angelägen- hetens art och betydelse för den rättshjälpssökande. Frågan är om dessa bestämmelser bör vara tillämpliga även på sådana angelägenheter som omfattas av direktivet. Enligt artikel 5.5 i direktivet behöver rättshjälp inte beviljas de rätts- hjälpssökande i den mån de i det enskilda fallet har faktisk tillgång till ett annat alternativ som täcker kostnaderna för de förfaranden som avses i artikel 3.2. Angående artikel 3.2, se avsnitt 5.4. Det är alltså enligt direktivet tillåtet att i den nationella lagstiftningen ha bestämmelser som innebär att rättshjälpen är subsidiär i förhållande till något annat, t.ex. en rättskyddsförsäkring. Regeringen delar därför promemorians bedömning att bestämmelsen i 9 § första stycket rättshjälpslagen är förenlig med direktivet. Det är dock tveksamt om bestämmelsen kommer att få någon större praktisk betydelse i gränsöverskridande angelägenheter. Det kan nog nämligen vara svårt att utreda om den rättshjälpssökande har en försäkring som omfattar den aktuella angelägenheten; det kan inte ställas krav på alltför vidlyftiga efterforskningar för att undersöka förekomsten av en sådan försäkring. Promemorians bedömning är att bestämmelsen i princip bör vara tillämplig även på gränsöverskridande angelägenheter. Regeringen gör ingen annan bedömning. Vad sedan gäller den s.k. borde-regeln i 9 § andra stycket rättshjälps- lagen gjordes i promemorian bedömningen att även denna bestämmelse var förenlig med direktivet. Regeringen gör emellertid här en annan bedömning. Bestämmelsen ger nämligen utrymme för att i vissa situationer vägra rättshjälp även när den rättssökande saknar faktisk till- gång till t.ex. en rättsskyddsförsäkring. Detta kan knappast vara förenligt Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 9 § andra stycket rättshjälpslagen inte skall gälla i sådana angelägenheter som omfattas av direktivet. Det finns i inte någon möjlighet att få rättshjälp för det fall att rättsskyddets förmåner har uttömts (jfr NJA 2000 s. 400). Regeringen delar inte bedömning att detta skulle stå i strid mot direktivet. Direktivet ställer inte upp något krav på att en rättshjälps- mottagare skall ha rätt till rättshjälp i obegränsad omfattning. Direktivet kan då rimligen inte heller anses ställa upp något krav på att det skall finnas en sådan ventil som efterfrågar. 5.5.2Villkor med anknytning till grunden för angelägenheten Regeringens bedömning: Det behövs inte några kompletterande bestämmelser med anledning av rättshjälpsdirektivets bestämmelser om villkor med anknytning till grunden för tvisten. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 40 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Hovrätten för ifrågasätter om bestämmelsen i artikel 6.2 i rättshjälpsdirektivet utan vidare kan anses uppfylld i de fall en rättshjälpsansökan avslås med tillämpning av rimlighetsbedömningen i 8 § rättshjälpslagen. Skälen för regeringens bedömning: Även om en rättshjälpssökande uppfyller de ekonomiska villkor som rättshjälpsdirektivet ställer upp, kan omständigheterna i målet eller ärendet vara sådana att det inte är rimligt att rättshjälp beviljas. Artikel 6 ger därför medlemsstaterna rätt att före- skriva att rättshjälp under vissa förhållanden inte skall beviljas trots att den rättssökande uppfyller de ekonomiska villkoren för att få rättshjälp. I artikel 6.1 anges att om en talan förefaller uppenbart ogrundad, får en ansökan om rättshjälp avslås. Vidare framgår av artikel 6.2 att rättshjälp inte behöver beviljas på grund av omständigheterna i målet, så länge som möjligheten till rättslig prövning säkerställs. Detta gäller under förutsättning att juridisk rådgivning har tillhandahållits. Slutligen följer av artikel 6.3 att medlemsstaterna, vid bedömningen av det välgrundade i en ansökan, skall beakta den aktuella tvistens betydelse för den rätts- hjälpssökande. Medlemsstaterna får enligt samma artikel även beakta tvistens art när den rättssökande begär skadestånd på grund av ryktes- spridning men inte har lidit något materiellt eller ekonomiskt avbräck eller när ansökan gäller ett anspråk med direkt anknytning till den rätts- hjälpssökandes näringsverksamhet som egen företagare eller egen- anställd. Bestämmelserna i artikel 6 motsvaras närmast av 8 § rättshjälpslagen som föreskriver att rättshjälp får beviljas endast om det med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde och omstän- digheterna i övrigt är rimligt att staten bidrar till kostnaderna. Direktivets första vägransgrund (uppenbart ogrundad talan) faller klart in under 8 § rättshjälpslagen. Vad gäller möjligheten till avslag på grund av omständigheterna i målet, så länge som möjligheten till rättslig pröv- ning säkerställs kan konstateras att rättshjälpsdirektivet här ger utrymme för en mycket vidsträckt bedömning i varje enskilt fall. De fyra typer av omständigheter som skall beaktas inom ramen för rimlighetsbedöm- ningen i 8 § rättshjälpslagen angelägenhetens art, dess betydelse för den enskilde, det omtvistades värde och omständigheterna i övrigt är exempel på sådana situationer som får anses rymmas inom direktivets vidsträckta ramar. Direktivet villkorar visserligen avslagsgrunden med att möjligheten till rättslig prövning måste vara säkerställd, men detta uttryckssätt kan knappast innebära att rättshjälp skall behöva beviljas i situationer där det inte är försvarbart att processen bekostas av allmänna medel. Dessutom skulle en tolkning innebärande en ovillkorlig rätt till prövning på det allmännas bekostnad leda till att vägransgrunden inte har någon verklig innebörd. Det finns inte något som hindrar att den enskilde på egen bekostnad, i fall där det på grund av omständigheterna inte be- döms som rimligt att staten bekostar den aktuella tvisten, ändå kan få sin sak prövad. Möjligheten till rättslig prövning vid domstol är inte vill- korad av att rättshjälp ges. Dessutom är själva domstolsförfarandet i kostnadsfritt med undantag för en ansökningsavgift om . Till detta kommer att den rättshjälpssökande i dessa situationer alltid är garanterad inledande rådgivning enligt 4 § rättshjälpslagen. Regeringen anser mot denna bakgrund att bestämmelsen i 8 § rättshjälpslagen får anses väl svara mot direktivets huvudsakliga syfte, nämligen att säker- ställa en tillräcklig rättshjälpnivå i gränsöverskridande tvister. Således bedöms svensk rätt vara förenlig med artikel 6.2 i rättshjälpsdirektivet. Den i artikel 6.3 något omotiverade exemplifieringen av möjligheten att vägra rättshjälp är i grunden en kompromisslösning. I stället för att laborera med en undantagsbestämmelse, i vilken vissa mål skulle undan- tas från tillämpningsområdet, valdes lösningen att i direktivet särskilt peka på att de i artikeln omnämnda situationerna (mål om förtal och mål som har anknytning till den rättssökandes affärsverksamhet) till sin natur kan vara sådana att rättshjälp inte bör beviljas. Tanken var således inte att begränsa eller förtydliga de allmänt hållna vägransgrunderna i artiklarna 6.1 och 6.2 utan att på ett lämpligt sätt klargöra att de medlemsstater som under inga förhållanden kan acceptera att bevilja rättshjälp i de i artikel 6.3 speciellt angivna målen alltid har en möjlighet att vägra sådant bistånd med stöd av artikel 6 i rättshjälpsdirektivet. För svenskt vidkom- mande har exemplifieringen inte någon betydelse. Några särskilda åtgärder behöver alltså inte vidtas med anledning av den. Sammanfattningsvis delar regeringen promemorians bedömning att det inte finns något som hindrar att 8 § rättshjälpslagen tillämpas på gräns- överskridande angelägenheter. Inte heller i övrigt finns det något behov av lagändringar med anledning av artikel 6 i rättshjälpsdirektivet. 5.5.3Kostnader i samband med angelägenhetens gränsöverskridande karaktär Regeringens bedömning: Det behövs inte några kompletterande bestämmelser om ersättning för kostnader som har samband med angelägenhetens gränsöverskridande karaktär. Promemorians bedömning stämmer överens med regeringens (se promemorian s. 43 f.). Remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 12 i rättshjälps- direktivet skall rättshjälp i gränsöverskridande privaträttsliga tvister beviljas av den medlemsstat där domstolen är belägen (se avsnitt 5.6.1). Detta innebär att om en gränsöverskridande tvist skall prövas vid svensk domstol, skall , vid bifall till rättshjälpsansökan, svara för de rättshjälpskostnader som följer av artikel 3. Det kan emellertid i gräns- överskridande tvister uppstå kostnader som, utan att omfattas av artikel 3, har direkt samband med den gränsöverskridande karaktären. Artikel 7 anger vilka ytterligare kostnader som rättshjälpsdirektivet säkerställer kostnadstäckning för. Vidare anger bestämmelsen att dessa kostnader skall betalas av den medlemsstat där domstolen är belägen. De kostnader som avses är tolkkostnader samt vissa översättnings- och reskostnader. Rättshjälpsdirektivet föreskriver inte närmare i vilka situationer kost- nadsfri tolk skall tillhandahållas. Ett grundläggande villkor för bestäm- melsens tillämplighet är dock, som nämnts inledningsvis, att kostnaden för tolk hänger direkt samman med tvistens gränsöverskridande karaktär. Vidare bör förmånen av kostnadsfri tolk ses i ljuset av direktivets grund- läggande syfte, nämligen att genom minimiregler fastställa en tillräcklig rättshjälpsnivå i gränsöverskridande tvister i EU. Bestämmelsen i 5 kap. 6 § första stycket utgår från att en förhandling vid allmän domstol skall hållas på svenska språket och att, om någon som skall höras inför rätten inte behärskar svenska, över- sättning av det som sägs på ett främmande språk skall ske till svenska. När parterna inte förstår svenska, skall det som sägs på svenska i behöv- liga delar översättas till det främmande språket. Bestämmelsen gäller en- ligt sin ordalydelse endast när någon skall höras inför rätten men får också anses ge utrymme för att anlita tolk när det är fråga om mera informella kontakter mellan rätten och en person som inte behärskar svenska språket (se prop. 1973:30 s. 71). För förvaltningsmyndigheters handläggning av ärenden finns en motsvarande bestämmelse i 8 § för- valtningslagen. För allmän förvaltningsdomstol uppfylls direktivets krav genom en motsvarande bestämmelse i 50 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Den som har förordnats till tolk vid domstol har enligt 5 kap. 8 § och 52 § förvaltningsprocesslagen rätt till skälig ersättning av allmänna medel. Detsamma gäller den som har förordnats till tolk vid förvaltningsmyndighet. De svenska reglerna, som inte är begränsade till att gälla tvister mellan svenska medborgare eller personer som är bosatta här, säkerställer att tolk kan förordnas för en rättshjälpsmottagare som i en gränsöver- skridande angelägenhet är i behov av en sådan. Tolken bekostas av all- männa medel. Reglerna uppfyller därmed rättshjälpsdirektivets minimi- krav på kostnadsansvar för tolk, och någon särskild lagstiftningsåtgärd behöver inte vidtas. Rättshjälpsdirektivet föreskriver vidare att domstolslandet skall täcka kostnader för översättning av handlingar som domstol eller behörig myndighet kräver och som har lämnats in av rättshjälpsmottagaren och som är nödvändiga för att avgöra tvisten. Direktivet begränsar således kostnadsansvaret till att avse inkommande handlingar som domstol eller behörig myndighet själv begärt att få del av, som dessa hand- lingar också skall vara nödvändiga för att avgöra tvisten. Bestämmelser om översättning av handlingar finns i 33 kap. 9 § rätte- gångsbalken. Enligt första stycket i den paragrafen får rätten vid behov låta översätta handlingar som kommer in till eller skickas ut från rätten. I domstolens prövning av om det finns behov av att låta översätta en handling bör domstolen ta reda på vilka möjligheter en part har att få handlingen översatt. Endast om en part inte på egen hand kan få en hand- ling översatt, bör domstolen ordna med översättning (prop. 1986/87:89 s. 142 f. och s. 170). Samma regler gäller för domstolsärenden (se 48 § lagen [1996:242] om domstolsärenden). Motsvarande gäller också vid förvaltningsmyndigheter. Vid allmän förvaltningsdomstol översätts in- kommande handlingar med stöd av bestämmelsen i 50 § förvaltnings- processlagen om tolk. Med uttrycket tolk avses alltså både muntlig och skriftlig översättning. Också denna bestämmelse ställer krav på en be- hovsprövning. Avgörande för frågan om vem som skall ombesörja översättning av en handling är således en behovsprövning som domstolen måste göra i varje enskilt fall. Att parten i fråga har beviljats rättshjälp i en gränsöverskri- dande angelägenhet får anses innebära att parten saknar ekonomiska möj- ligheter att på egen hand översätta handlingen och därmed att det finns ett behov för honom eller henne att domstolen låter översätta handlingen. Rättshjälpsdirektivet är begränsat till handlingar som är nödvändiga för tvistens avgörande. och förvaltningsprocesslagens be- stämmelser har inte samma begränsning, och det saknas skäl att begränsa rätten till översättning till enbart de slags handlingar som rättshjälps- direktivet omfattar. Behovsrekvisitet i de svenska bestämmelserna bör även i fortsättningen få avgränsa vilka handlingar det kan bli fråga om. Rättshjälpsdirektivet föreskriver slutligen att om rättshjälpsmottagaren blir ersättningsskyldig för reskostnader för personer som berörs av föran- det av rättshjälpsmottagarens talan, och som enligt lag eller av domstol åläggs att personligen närvara vid den rättegång där rättshjälps- mottagarens talan prövas, skall domstolsstaten täcka dessa kostnader. Ersättningsskyldigheten gäller inte för det fall domstolen beslutar att personerna kan höras tillfredsställande på något annat sätt2. 2 I beaktandesats 19 i rättshjälpsdirektivet anges att vid överväganden om en person måste inställa sig vid domstolen bör en medlemsstats domstolar fullt ut beakta de möjligheter som erbjuds genom rådets förordning (EG) nr 1206/2001 av om samarbete mellan medlemsstaternas domstolar i fråga om bevisupptagning (bevisupptagnings- EGT L 174, 27.6.2001, s.1 (Celex 32001R1206). Rättshjälpsdirektivet säkerställer således att om rättshjälpsmottagaren blir ersättningsskyldig för reskostnader för vittnen och sakkunniga, som är skyldiga att personligen infinna sig vid en förhandling där rättshjälps- mottagarens sak prövas, skall han eller hon få ersättning för dessa kostnader. Det är alltså fråga om vittnen och sakkunniga som av domstol kallats att infinna sig. Bestämmelsen reglerar inte rättshjälpsmottagarens kostnader för egen resa. Att en rättshjälpsmottagare som förlorar en tvist kan bli skyldig att enligt 18 kap. 1 § ersätta motparten för bl.a. dennes beviskostnader är inte heller något som faller in under direktivet. I 36 kap. 24 § finns bestämmelser om ersättning till vittnen. Huvudregeln är att ersättning till ett vittne, som har åberopats av en enskild part, skall betalas av parten. Vidare anges i samma bestäm- melse att sådan ersättning skall avse nödvändiga kostnader för bl.a. resa. Rättshjälpsmottagaren blir således ersättningsskyldig endast när han eller hon själv har åberopat bevisningen. Om rättshjälp har beviljats, följer dock av 16 § rättshjälpslagen att staten betalar kostnaderna för vittnen och annan bevisning som åberopats av rättshjälpsmottagaren vid allmän domstol, Arbetsdomstolen och . Motsvarande be- stämmelse blir tillämplig på inställelsekostnader för en s.k. privat sak- kunnig. För allmän förvaltningsdomstol gäller bestämmelsen i 26 § förvaltningsprocesslagen som reglerar både vittne och sakkunnig. Bestämmelsen innebär att ersättning till dessa i princip alltid utgår av allmänna medel, vare sig de inkallats på rättens eller offentlig parts begäran, eller på begäran av enskild part. Svensk rätt uppfyller alltså kravet på kostnadstäckning för reskost- nader. 5.5.4Kostnader som skall betalas av den medlemsstat där den rättshjälpssökande har sitt hemvist eller sin vanliga vistelseort Regeringens bedömning: Det behövs en bestämmelse som reglerar en rättssökandes rätt att hos den översändande myndigheten få kost- nadsfritt bistånd med nödvändig översättning av rättshjälpsansökan och tillhörande bilagor. Bestämmelsen bör tas in i rättshjälpsför- ordningen. I övrigt kräver artikel 8 i rättshjälpsdirektivet inte någon särskild åtgärd. Promemorians förslag och bedömning stämmer överens med regeringens bedömning (se promemorian s. 47 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians förslag eller bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Som redovisats i föregående av- snitt reglerar artiklarna 3 och 7 i rättshjälpsdirektivet de kostnader som domstolsstaten skall svara för. Emellertid kan en part i en gränsöver- skridande tvist även ådra sig kostnader i sitt hemland för t.ex. rådgivning av en advokat där. I artikel 8 anges att den rättshjälpssökande har rätt till dels ersättning för kostnader för rådgivning av en lokal advokat, dels kostnadsfri översättning av rättshjälpsansökan jämte kompletterande Vidare föreskrivs att det är den rättshjälpssökandes hemvist- stat som skall svara för dessa kostnader. Rättshjälpsdirektivet anger för det första att hemviststaten skall ersätta de kostnader som har uppstått i samband med hjälp av en lokal advokat eller någon annan person som är behörig att ge juridisk rådgivning enligt lag i medlemsstaten, till dess att ansökan om rättshjälp har mottagits av domstolsstaten. Bestämmelsen reglerar således rätten för den rättshjälps- sökande att kunna rådgöra med en advokat i hemlandet för att t.ex. kunna få en översiktlig information om rättsläget i den aktuella tvisten.