prop · GR0380 · 2004-03-09 00:00:00 — De utsedda myndigheterna kan innefatta domstolar. 2.Om verkställigheten av gemenskapens konkurrensrätt överlåts till nationella administrativa och rättsliga myndigheter får medlemsstaterna tilldela dessa myndigheter olika befogenheter och funktioner, oavsett om de är administrativa eller rättsliga 3.Verkningarna av artikel 11.6 skall gälla för de myndigheter som medlemsstaterna har utsett, inbegripet domstolar som utövar funktioner i samband med förberedelse och antagande av sådana beslut som avses i artikel 5. Verkningarna av artikel 11.6 skall inte omfatta domstolar som ansvarar för överprövningen av sådana beslut som avses i artikel 5. 4.Utan hinder av punkt 3 skall i den medlemsstat där en myndighet för antagandet av vissa former av beslut enligt artikel 5 väcker talan inför en rättslig myndighet som är åtskild från eller annan än den myndighet som väcker talan, och under förutsättning att villkoren i denna punkt är uppfyllda, verkningarna av artikel 11.6 begränsas till den myndighet som handlägger ärendet, vilken skall återkalla sin talan hos den rättsliga myndigheten när kommissionen inleder förfaranden, och detta återkallande skall leda till att de nationella förfarandena avslutas. Sekretess behandlas i artikel 28 i förordningen. 1.Utan att det påverkar tillämpningen av artiklarna 12 och 15 får upplysningar som har inhämtats enligt artiklarna endast användas för det ändamål för vilket de har inhämtats. 2.Utan att det påverkar det utbyte och den användning av upplysningar som anges i artiklarna 11, 12, 14, 15 och 27 får kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter, deras tjänste- män, anställda och övriga personer som arbetar under dessa myndigheters övervakning liksom tjänstemän vid andra myndigheter i medlemsstaterna inte röja upplysningar som de har inhämtat eller utbytt med stöd av denna förordning och som är av sådant slag att de omfattas av sekretess. Denna skyldighet gäller också alla de företrädare för och experter från medlemsstaterna som deltar i möten med den rådgivande kommittén enligt artikel 14. De i sammanhanget viktigaste reglerna i den svenska sekretesslagen (1980:100) torde vara följande bestämmelser. 1 kap. 3 § Gäller enligt denna lag sekretess för uppgift som förekommer hos viss myndighet, får uppgiften inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i denna lag eller i lag eller förordning till vilken denna lag hänvisar. Vad som sägs om myndighet i första stycket, 5 §, 13 och 14 kap. samt i särskilda bestämmelser i denna lag om överföring av sekretess mellan myndigheter gäller också i förhållandet mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet, när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Uppgift för vilken sekretess gäller enligt denna lag får inte röjas för utländsk myndighet eller mellanfolklig organisation annat än om utlämnande sker i enlighet med särskild föreskrift därom i lag eller förordning eller om uppgiften i motsvarande fall skulle få utlämnas till svensk myndighet och det enligt den utlämnande myndighetens prövning står klart, att det är förenligt med svenska intressen att uppgiften lämnas till den utländska myndigheten eller mellanfolkliga organisationen. 4 kap. 5 § Sekretess gäller i verksamhet som avser rättslig hjälp på begäran av annan stat för upp- gift som hänför sig till 1.åläggande enligt 56 a § konkurrenslagen (1993:20) eller 2.undersökning enligt 56 b § konkurrenslagen, om det kan antas att den rättsliga hjälpen begärts under förutsättning att uppgiften inte röjs. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . 8 kap. 6 § Sekretess gäller, i den utsträckning regeringen föreskriver det, i statlig myndighets verk- samhet, som består i utredning, planering, prisreglering, tillståndsgivning, tillsyn eller stödverksamhet med avseende på produktion, handel, transportverksamhet eller näringslivet i övrigt, för uppgift om 1.enskilds affärs- eller driftförhållanden, uppfinningar eller forskningsresultat, om det kan antas att den enskilde lider skada om uppgiften röjs, 2.andra ekonomiska eller personliga förhållanden för den som har trätt i affärs- förbindelse eller liknande förbindelse med den som är föremål för myndighetens verk- samhet. Sekretess gäller, i den mån godkänt avtal härom med främmande stat eller mellanfolklig organisation, hos myndighet i verksamhet, som avses i första stycket, för uppgift om enskilds ekonomiska eller personliga förhållanden som myndigheten för- fogar över på grund av avtalet. Föreskrifterna i 14 kap. 1-3 §§ får inte i fråga om denna sekretess tillämpas i strid med avtalet. Regeringen kan för särskilt fall förordna om undantag från sekretess som har föreskrivits med stöd av första stycket 1, om den finner det vara av vikt att uppgiften lämnas. I fråga om uppgift i allmän handling gäller sekretessen i högst . 13.3Utseende av konkurrensmyndigheter, sekretess m.m. Skyldigheten enligt förordningen för konkurrensmyndigheter att underrätta kommissionen om planerade beslut bör inte föranleda någon lagstiftningsåtgärd. Nuvarande regler i sekretesslagen är tillräckliga också när den nya förordningen träder i kraft. Regeringen utser de organ som skall vara konkurrensmyndigheter enligt förordningens olika artiklar. En upplysning om detta intas i konkurrenslagen. Särskild talerätt enligt nuvarande 23 § andra stycket skall inte finnas när har skrivit av ett ärende på grund av att en annan konkurrensmyndighet inom EU handlägger samma ärende. Utredningens bedömning och förslag: Överensstämmer med regeringens utom såvitt avser utseende av konkurrensmyndigheter enligt förordningens olika artiklar och behovet av ändringar i sekretesslagen. Remissinstanserna: är tveksam till utredningens bedömning att det är tillräckligt att sänder en kopia av stämningsansökan till kommissionen för att domstolen skall uppfylla underrättelseskyldigheten i artikel 11.4. Denna problematik förtjänar ytterligare överväganden i det fortsatta lagstiftningsarbetet där även andra lösningar bör prövas. Mot bakgrund av de befogenheter som artikel 5 ger konkurrensmyndigheter och som ter sig mindre lämpliga för Mark- nadsdomstolen, anser domstolen att man bör söka undvika situationen med som konkurrensmyndighet. Om detta inte är möjligt bör det i vart fall klarläggas att roll inte omfattar mer än vad som följer av artikel 11.4. Väst- manlands län framhåller att även om inte är utsedd att vara konkurrensmyndighet i den mening som avses i artikel 35 även läns- styrelsen bör kunna tillämpa aktuell sekretessbestämmelse och hemlighålla uppgifter om och i den mån skulle komma att biträda vid en utredning. i har inga invändningar emot förslaget. instämmer i att bestämmelserna i förordning 1/2003 som avser samarbetet mellan konkurrensmyndigheterna inte torde få några konsekvenser för de nationella regelverken. Beträffande den särskilda talerätten i 23 § andra stycket konkurrenslagen finner verket att innebörden av förslaget torde vara att fattar ett beslut om att inte ta upp ett klagomål till prövning eftersom en annan konkurrensmyndighet handlägger ärendet och att verket till följd av detta avskriver ärendet från vidare handlägg- ning. Det är då en rimlig ordning att berört företag inte skall kunna väcka särskild talan i . tillstyrker för- Prop. 2003/04:80 slagen men understryker vikten av att säkerheten måste vara högprioriterad och att sekretessbelagda uppgifter inte skall utväxlas utan noggrann sekretessprövning i det enskilda fallet. Vidare framhåller före- ningen att det framstår som en bra och rimlig lösning att Marknads- domstolen tillställer kommissionen en kopia på stämningsansökan. utgår från att kommissionen och de nationella myndig- heterna skapar effektiva rutiner för att tillgodose kravet på full sekretess. Det måste i varje enskilt fall noga övervägas vilka uppgifter som oundgängligen måste kommuniceras med andra myndigheter. tillstyrker utredningens förslag om ett tillägg i 4 kap. 5 § sekretesslagen. Föreningen understryker vidare vikten av att sekretess enligt 8 kap. 6 § sekretesslagen gäller även för uppgifter som Konkur- rensverket får in enligt artikel 12 i tillämpningsförordningen och som inhämtats av andra myndigheter inom EU. anser att en ordning där kan lämna ut information, inklusive konfidentiell sådan, om ett företag utan att ens underrätta före- taget i fråga, starkt kan ifrågasättas. Företag bör dessutom som huvud- regel underrättas om i vilka jurisdiktioner det pågår undersökningar som berör dem. Samfundet anser att regler bör införas som innebär att måste underrätta berörda företag när verket avser att översända information som rör dem till någon annan konkurrens- myndighet. Därtill bör sekretesslagstiftningen förtydligas så att det klart framgår att sekretess gäller för sådan information som erhåller inom ramen för informationsutbyte enligt tillämpnings- förordningen. tillstyrker utred- ningens förslag. Advokatbyrån tillägger att förslaget inte hindrar ett berört företag att, trots avvisningsbeslut, väcka talan vid allmän domstol avseende det avvisade. anser att den särskilda talerätten bör kvarstå, i avvaktan på närmare regleringar beträffande samarbetet mellan de nationella konkurrens- myndigheterna. Av särskild betydelse är vilken ställning det i berörda företaget får i den pågående handläggningen i den andra medlemsstaten. Innan detta är klarlagt är det olyckligt att ta bort den sär- skilda talerätten i situationer där har fattat ett beslut som grundar sig på artikel 13. Byggindustrier ansluter sig till vad anför. och anser att det är av största vikt att det säkerställs att affärsinformation får fullvärdig sekretess även när informationen överlämnas till andra medlemsländer i nätverket. anser att det i konkurrenslagen bör införas en föreskrift om att klagomål till eller begäran om interimistiska åtgärder inte får avvisas eller vilandeförklaras förrän det står klart att annan nationell konkurrensmyndighet eller kommissionen effektivt handlägger samma klagomål eller enahanda begäran om interimistiska åtgärder. skall handlägga ärendet med sikte på att fatta beslut. Skälen för regeringens bedömning och förslag Konkurrensmyndigheter enligt artikel 35 Enligt artikel 35.1 skall medlemsstaterna utse en eller flera konkurrens- myndigheter ansvariga för tillämpningen av artiklarna 81 och 82 i för- draget på ett sådant sätt att bestämmelserna i förordningen efterlevs effektivt. De utsedda myndigheterna kan innefatta domstolar. Av artikel 35.2 framgår att medlemsstaterna får tilldela myndigheter olika befogenheter och funktioner, oavsett om de är administrativa eller rätts- liga. Enligt regeringens bedömning följer det av sagda bestämmelser att medlemsstaterna har möjlighet att, för var och en av artiklarna i förord- ningen, utse det organ, myndighet eller domstol, som skall fullgöra upp- giften som konkurrensmyndighet. Detsamma gäller enskilda delar av en artikel. Det förhållandet att ett organ har fått en uppgift som enligt en viss artikel i förordningen ankommer på en konkurrensmyndighet, innebär alltså inte att det organet måste vara konkurrensmyndighet enligt alla artiklar där en sådan omnämns. Tvärtom synes utgångspunkten i förordningen vara att olika nationella organ kan fullgöra olika uppgifter i egenskap av konkurrensmyndighet. Det sagda kan illustreras med följande exempel. får anses agera i rollen som konkurrensmyndighet enligt artikel 5.1 när tingsrätten beslutar i fråga om konkur- rensskadeavgift eller förelägger vite. Detta kan emellertid inte innebära att tingsrätten måste vara mottagare av information enligt artikel 11.2 eller eljest företräda i ECN. Inte heller kan det vara så att , eller för den delen , är det organ som skall företräda vid möten med den rådgivande kommittén enligt artikel 14. Det är en uppgift för regeringen att klargöra vilka organ som skall fullgöra de olika uppgifterna som konkurrensmyndighet enligt förordningen. Regeringen avser därför att i förordning närmare ange vilka svenska organ som skall vara konkurrensmyndighet enligt EG- förordningens olika artiklar. En bestämmelse om detta bör också, för upplysnings skull, införas i konkurrenslagen. Detta har relevans för vad utredningen givit uttryck för med avseende på när denna prövar en särskild talan enligt 23 § konkurrenslagen. Det är, som utredningen anför, otänkbart att Marknads- domstolen enligt artikel 11.4 skulle sända ett utkast till sin kommande dom till kommissionen. Regeringen kommer därför inte att utse till konkurrensmyndighet enligt den artikeln. På så sätt undgås att underrättelseskyldigheten träffar domstolen. Artiklarna i förordningen reglerar närmare samarbetet mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. Förord- ningen är direkt tillämplig. Kommissionen har i det interna arbetet inom ECN förklarat att artiklarna i förordningen har direkt effekt och inte får några konsekvenser för de nationella regelverken. Innehållet i artiklarna torde dock, som utredningen funnit, kräva en översyn av interna rutiner m.m. Vidare måste arbetet inom utformas och beslutsordningen kanske måste regleras närmare, men inte heller den frågan kräver någon svensk lagstiftningsåtgärd, såvitt nu kan bedömas. Enligt artikel 11.4 skall medlemsstaternas konkurrensmyndigheter underrätta kommissionen senast innan ett beslut fattas med åläggande om att upphöra med en överträdelse, om godtagande av åtaganden eller om återkallelse av ett undantag enligt en förordning om gruppundantag. I detta syfte skall myndigheterna till kommissionen över- sända en sammanfattning av ärendet, det planerade beslutet, eller, i avsaknad av sådant, andra dokument av vilka den planerade åtgärden framgår. Denna information skall också få göras tillgänglig för de andra medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. Det faller sig naturligt att låta denna skyldighet åvila Konkurrens- verket. Innan fattar beslut i ett ärende brukar verket enligt den nuvarande ordningen bereda företaget i fråga tillfälle att yttra sig över ett utkast till beslut. I de allra flesta fall torde det räcka med att verket skickar denna motsvarighet till kommissionens s.k. Statement of Objections till kommissionen för att kraven enligt förordningens artikel 11.4 skall vara uppfyllda i dessa avseenden. Huruvida denna underrättelseskyldighet också skall gälla för domstolar som prövar överklaganden av beslut om ålägganden etc. är inte klart utsagt i förordningen. Enligt regeringens uppfattning är det, av skäl som redovisats, medlemsstaten som med utgångspunkt i den egna rätts- ordningen, avgör om så skall vara fallet, dvs. det är medlemsstaten som avgör vilka organ som skall vara konkurrensmyndigheter enligt förord- ningens olika artiklar. Som framgått finner regeringen det otänkbart att skulle underrätta kommissionen om sin planerade dom i mål som anhängiggjorts där med stöd av 23 § konkurrenslagen. Motsvarande syn- punkter gör sig naturligtvis gällande i ärenden som gäller överklaganden av beslut om åläggande. Till detta kommer, som ut- redningen pekat på, att i de sist nämnda fallen underrättelseskyldigheten redan har fullgjorts en gång av . Sammantaget medför artiklarna i förordningen inte några ändringar i konkurrenslagen. Samarbetet mellan medlemsstaternas konkurrensmyndigheter innefattar informationsutbyte mellan dem och undersökningar som en konkurrens- myndighet genomför på uppdrag av en annan konkurrensmyndighet. Flera remissinstanser har pekat på behovet av sekretess vid detta utbyte av information. Utredningen gör bedömningen att sådana uppgifter som Konkurrens- verket får från kommissionen eller andra konkurrensmyndigheter i EU omfattas av sekretess enligt 8 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen. När det gäller uppgifter som inhämtar på uppdrag av kommissionen eller en konkurrensmyndighet i en annan medlemsstat har utredningen föreslagit att sekretesskydd bör beredas dessa uppgifter genom en komplettering av 4 kap. 5 § sekretesslagen. Av förarbetena till 8 kap. 6 § andra stycket sekretesslagen framgår dock att sistnämnda lag- rum omfattar uppgifter om enskildas ekonomiska eller personliga för- hållanden som dels får från utlandet, dels inhämtar inom landet med tillämpning av förordning 17/62 (prop. 1992/93:120 s. 17). Den nya tillämpningsförordningen innebär ingen förändring här- vidlag. Sekretess enligt 8 kap. 6 § andra stycket kommer således att gälla för uppgifter som finns hos och det oavsett om de, inom ramen för förordningen, erhållits från eller inhämtats på uppdrag av kommissionen eller en annan medlemsstats konkurrensmyndighet. Detsamma torde, enligt regeringens bedömning, gälla för sådana uppgifter hos en länsstyrelse som biträder . Någon ändring i 4 kap. 5 § är därför inte påkallad. Regeringen delar således inte den tveksamhet som Lagrådet givit uttryck för. I sammanhanget vill regeringen också erinra om bestämmelserna i 4 kap. 1 § sekretesslagen om sekretess med hänsyn till förestående inspektioner etc. (jfr prop. 1992/93:120 s. 18 och prop. 1993/94:211 s. 13). En annan fråga är om verket kan lämna ut uppgifter som inhämtats med stöd av konkurrenslagen till andra nationella konkurrensmyndigheter i EU och kommissionen med tillämpning av artikel 12 i den nya förordningen. Regeringen finner att har möjlighet att lämna ut uppgifter till andra nationella konkurrensmyndigheter och kommissionen med stöd av 1 kap. 3 § tredje stycket sekretesslagen Regeringen delar inte Advokatsamfunds uppfattning att det bör införas regler som innebär att måste underrätta berörda företag när verket avser att översända information som rör dem till någon annan konkurrensmyndighet. En sådan ordning skulle näm- ligen, på ett sätt som inte är förenligt med reformen, allvarligt kunna riskera effektiviteten i den mottagande myndighetens verksamhet. För att säkerställa att ärenden handläggs av de därtill mest lämpade myndigheterna i nätverket, har det i artikel 13 i förordningen införts en bestämmelse som ger en konkurrensmyndighet möjlighet att avbryta eller avsluta ett ärende på grund av att en annan myndighet handlägger eller har handlagt samma ärende. Tanken är att varje ärende, som huvudregel, skall handläggas av endast en myndighet. Vid tillämpning av artikel 13 i förordningen torde ECN komma att få viktiga uppgifter. Frågor som kan aktualiseras är huruvida samma ärende är under prövning i mer än en medlemsstat, vilket lands konkurrens- myndighet som bör handlägga ett visst ärende, huruvida det är önskvärt med parallella förfaranden osv. I ingressen till förordningen sägs att artikel 13 i förordningen inte hindrar kommissionen från att avvisa ett klagomål om det saknar gemenskapsintresse, även om ingen annan konkurrensmyndighet har tillkännagett sin avsikt att handlägga ärendet. Enligt 23 § första stycket konkurrenslagen får ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av förbuden i 6 eller 19 § den lagen. beslut att meddela ett åläggande kan, enligt 60 § konkurrenslagen, överklagas till . Om verket beslutar att inte meddela ett åläggande, får däremot det beslutet inte överklagas. Företag som berörs av överträdelsen har i stället enligt 23 § andra stycket konkurrenslagen en särskild talerätt, dvs. företaget får föra talan om saken i . Det finns inte någon mot- svarande bestämmelse i EG-rätten. En förutsättning för den särskilda talerätten är att i ett visst fall har beslutat att inte ålägga ett företag att upphöra med en överträdelse av ett förbud. Konkur- rensverket skall alltså i ett beslut ha funnit att en tillämpning av 6 eller 19 § konkurrenslagen inte motiverar någon vidare åtgärd från verkets sida. Av 2 § lag framgår att de flesta av konkurrenslagens regler om förfarandet är tillämpliga när artikel 81 eller 82 i EG-fördraget tillämpas. Genom hänvisning till bl.a. 23 § blir lagens bestämmelse om den särskilda talerätten tillämplig. Någon begränsning i denna talerätt föreskrivs inte. Det betyder att den omfattar alla förfaranden som utgör överträdelser av EG-rätten. En förutsättning för att ett företag som väcker talan om åläggande mot ett annat företag skall få framgång är dock själv- fallet att företaget kan lägga fram tillräcklig utredning till stöd för sin talan. Det finns anledning att utgå från att företagen i allmänhet inte kommer att finna det meningsfullt att lägga ned de kostnader som rätte- gången medför i andra fall än där det ifrågasatta förfarandet har en närmare anknytning till . Det har ansetts att det inte behövs någon särskild regel som begränsar talerätten i internationella förhållanden. Ett företag kan ge in ett klagomål till och hemställa att verket skall ålägga ett annat företag att upphöra med en överträdelse av förbuden i artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. Det kan emellertid vara så ett en annan medlemsstats konkurrensmyndighet handlägger samma ärende. Om då med stöd av artikel 13 i förordningen avbryter sitt förfarande och avskriver ärendet, uppkommer frågan om det berörda företaget bör få föra särskild talan i . I ett viktigt avseende skiljer sig beslut enligt artikel 13 från ett beslut att inte meddela ett åläggande enligt 23 § konkurrens- lagen. Ett beslut av det sist nämnda slaget innebär att klagomålet inte alls skall tas upp till prövning av en konkurrensmyndighet. När däremot med stöd av artikel 13 i förordningen beslutar att avskriva ett ärende från vidare handläggning, kommer det förfarande som har föranlett klagomålet att i stället prövas av, eller ha prövats av, en annan konkurrensmyndighet. Enligt regeringens mening bör i ett sådant fall inte någon särskild talerätt utlösas till följd av beslut. Ett tillägg bör därför göras i 23 §, med innebörden att det nuvarande andra stycket om särskild talerätt inte gäller, om beslut grundar sig på artikel 13 i förordningen. Vilken ställning det i berörda företaget får i handläggningen i den andra medlemsstaten beror på den statens nationella reglering och kan inte anses ha omedelbar relevans för om regler skall införas i konkurrenslagen som syftar till att tillgodose tanken att varje ärende, som huvudregel, skall handläggas av endast en myndighet. Härtill kommer, som påpekat, att en inskränkning i den särskilda talerätten inte hindrar ett berört företag från att väcka talan t.ex. om skadestånd vid allmän domstol. Regeringen finner därför inte Prop. 2003/04:80 skäl att, som föreslagit, avvakta med att göra nämnda tillägg i 23 § konkurrenslagen. Regeringen delar inte Jur. dr. uppfatt- ning att det i konkurrenslagen bör införas föreskrifter om viss skyldighet för att handlägga klagomålsärenden, utan anser att verket även fortsättningsvis måste ha möjlighet att göra erforderliga prioriteringar. Regeringens förslag: Hänvisningen i 5 § lagen (1994:1845) om tillämpningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler till rådets förordning 4064/89 ersätts av en hänvisning till rådets förordning (EG) nr 139/2004 av om kontroll av företagskoncentrationer. Skälen för regeringens förslag: lade kommissionen fram ett förslag till en ny företagskoncentrationsförordning. Förslaget till ny förordning föranleddes av dels den lagstadgade skyldigheten att ompröva tröskelvärden och reglerna om hänskjutande av ärenden, dels syftet att anpassa förordningen till det ökade antalet globala koncentrationer, unionsutvidgningen och behovet av samarbete mellan olika rättsinstanser. Vid möte nåddes politisk enighet avseende en ny företagskoncentrationsförordning. Detta innebär att rådets förordning (EEG) nr 4064/89, ersätts av den nya företagskoncentrationsförordningen. Som en konsekvens av detta bör 5 § lagen (1994:1845) om tillämp- ningen av Europeiska gemenskapernas konkurrens- och statsstödsregler ändras. Ändringen innebär att hänvisningen till rådets förordning (EEG) 4064/89 ersätts med en hänvisning till rådets förordning (EG) nr 139/2004 av om kontroll av företagskoncentrationer. 15 Ikraftträdande och övergångsbestämmelser Den nya tillämpningsförordningen 1/2003 skall enligt artikel 45 tilläm- pas .