prop · GS0364 · 2004-12-29 00:00:00 — har anfört att en läkare som arbetar i bolagsform måste fakturera mellan och för att lönsamt kunna bedriva en verksamhet samt att ett rättsintyg tar mellan tre och i anspråk. Den av regeringen föreslagna nya ordningen för utfärdande av rättsintyg innebär att fler rättsintyg kommer att utfärdas genom försorg. Detta medför att färre rättsintyg kommer att utfärdas inom såväl den offentligt som den enskilt bedrivna hälso- och sjukvården. Enligt promemorian uppskattades antalet sådana intyg till omkring 7 000 och enligt den nya ordningen beräknas de uppgå till 1 400. Läkare inom landstingen och enskilda läkare kommer således att utfärda betydligt färre intyg . Detta resulterar givetvis i sin tur i minskade intäkter från denna verksamhet i motsvarande mån. Förslaget att landstingen ges rätt att ta ut avgift för rättsintyg bedöms inte medföra några kostnadsökningar. Antalet intyg som enligt förslaget skall utfärdas genom försorg kommer att öka kraftigt. Enligt promemorian beräknas antalet öka från omkring 2 000 till omkring 7 600. Några remissinstanser har påpekat att den nya ordningen kan leda till att användningen av journalkopior kommer att minska till förmån för rättsintyg. Uppgifter om i vilken utsträckning journalkopior används i stället för rättsintyg saknas. Det är också förenat med svårigheter att uppskatta i vilken omfattning som bruket att använda journalkopior i stället för intyg kan komma att förändras på grund av den nya ordningen. Enligt regeringens bedömning kommer dock sannolikt antalet rättsintyg att öka något på grund av den nya ordningen. Detta kommer givetvis få konsekvenser för som är ansvarig för verksamheten. Eftersom verksamheten föreslås bli avgiftsfinansierad kommer det dock att vara beställarna av intygen som kommer att påverkas i kostnadshänseende. Kostnadskonsekvenserna av den nya ordningen kommer således huvudsakligen att påverka polismyndigheterna eftersom det är de som i regel beslutar om att inhämta rättsintyg och således blir Polismyndigheterna betalar för omkring 80 Prop. 2004/av alla de rättsintyg som utfärdas. Med den nya ordningen som föreslås här kommer polismyndigheterna att få betala för samtliga rättsintyg som de beställer. Enligt promemorian kommer de totala kostnaderna för rättsintygen att uppgå till i storleksordningen . Detta är en kostnadsökning för polismyndigheterna med . Emellertid bör den del av anslag som belöper på verksamheten med rättsintyg föras över till . Enligt en uppskattning i promemorian skulle polismyndigheternas ökning av kostnaderna för rättsintyg därefter uppgå till . Förslaget här om att skall betala ersättning till kontrakterade läkare för inställelse i domstol bedömer regeringen endast leda till en marginell kostnadsökning. Några remissinstanser har bedömt att de totala kostnaderna för reformen har underskattats. Å andra sidan synes det bortses från de vinster som den nya ordningen leder till. Rättsintygen är av stor betydelse för alla aktörer i rättskedjan. En högre kvalitet på rättsintygen bör medföra effektivitetsvinster för samtliga myndigheter i rättskedjan. Dessa vinster är dock svåra att uppskatta i kronor. Mot bakgrund av det anförda gör regeringen bedömningen att kostnadsökningarna med anledning av den nya ordningen är av tämligen begränsad omfattning. Ansvaret för de merkostnader som reformen kommer att medföra bör bäras av myndigheterna inom rättskedjan och finansieras med tilldelade medel inom utgiftsområdet. Som framgår av avsnitt 9 har regeringen för avsikt att låta utvärdera den nya ordningen. En viktig del i utvärderingen kommer att bli att undersöka vilka kostnadseffekter reformen fått. Den nya ordningen för utfärdande av rättsintyg berör inte bara verksamheten inom rättsväsendet och dess myndigheter utan påverkar också såväl den landstingsbedrivna som den enskilt bedrivna hälso- och sjukvården. När den nya ordningen har varit i kraft finns det anledning att se över vilka effekter reformen har fått för de berörda och om den har nått sitt syfte att åstadkomma rättsintyg av bättre kvalitet. Det är vid en sådan utvärdering bl.a. angeläget att undersöka om en ökad avgiftsbeläggning har haft någon effekt på efterfrågan av rättsintyg och vilka kostnadseffekter och effekter i övrigt reformen fått. Regeringen har därför för avsikt att följa upp reformen och låta analysera tillämpningen och effekterna av den nya ordningen. Förslaget till lag om rättsintyg i anledning av brott Paragrafen reglerar lagens tillämpningsområde. Bestämmelsen har närmare motiverats i avsnitt 6.3. Av första stycket framgår att lagen innehåller bestämmelser om sådana skriftliga medicinska utlåtanden av läkare som inhämtas av polismyndighet eller åklagarmyndighet i syfte att användas i en brottsutredning eller som bevis i en rättegång i anledning av brott, s.k. rättsintyg. Lagen gäller oberoende av om rättsintyget utfärdas inom ramen för verksamhet eller inom den offentligt eller enskilt bedrivna hälso- och sjukvården. Att det är polismyndighet och åklagarmyndighet som har möjlighet att besluta om att inhämta ett rättsintyg har utvecklats närmare i avsnitt 6.6. Rättsintyget syftar i första hand till att användas som underlag av rättsväsendets myndigheter inom ramen för beivrandet av ett brott. Intyget skall ge dessa myndigheter kunskap om medicinska förhållanden som kan vara av betydelse i ärendet. Rättsintyg kan utfärdas såväl avseende ett brottsoffer som beträffande en misstänkt gärningsman. Ett rättsintyg avser levande personer och skall således skiljas från protokoll och utlåtanden över sådana rättsmedicinska undersökningar som avses i lagen (1995:832) om obduktion. Med rättsmedicinsk undersökning i nämnda lag avses rättsmedicinsk obduktion och rättsmedicinsk likbesiktning. Med rättsintyg i detta sammanhang avses inte heller sådana läkarintyg eller utlåtanden som avses i lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. (s.k. § 7-intyg) eller lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Dessa intyg och utlåtanden syftar inte till att användas som bevis i rättegång utan till att domstolen skall kunna bedöma vilken påföljd som kan komma i fråga. Med brottsutredning avses i första hand förundersökning enligt 23 kap. men även sådan utredning rörande brott som avses i 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare omfattas av begreppet. I en brottsutredning kan intyget få betydelse t.ex. för åklagarens beslut att väcka åtal eller för beslut att lägga ned en förundersökning om det visar sig att skadorna är självtillfogade. Rättsintyget kan vidare ha som syfte att användas som bevis i en rättegång i anledning av brott. I första hand avses härmed att intyget används som bevis i en brottmålsrättegång. Rättsintyget fyller dock även en viktig funktion i frågan om skadestånd till brottsoffret, oavsett om detta handläggs inom ramen för brottmålet eller i den för tvistemål stadgade ordningen. Även denna situation omfattas av bestämmelsen. I andra stycket anges att vad som sägs i lagen om läkare även gäller för tandläkare. Om en person t.ex. vid en misshandel skadats allvarligt i munnen kan det vara lämpligt att det är en tandläkare som utfärdar ett rättsintyg. Regleringen i lagen omfattar därför även tandläkare. Bestämmelsen motsvarar 6 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 6.4. Av första stycket framgår att rättsintyg i vissa situationer skall inhämtas från läkare vid rättsmedicinsk avdelning inom eller läkare som enligt avtal med verket har åtagit sig att utfärda sådana intyg. Så skall ske om skador, sjukdomar eller andra förhållanden som intyget skall avse bedöms kunna vara av betydelse dels enligt första punkten vid utredning om brott som kan antas föranleda annan påföljd än böter, dels enligt andra punkten vid utredning enligt 31 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL), och brottet kunde antas ha föranlett annan påföljd än böter. Bestämmelsen innebär att rättsintyg som huvudregel kommer att utfärdas av läkare med speciell kompetens för uppgiften. Utfärdandet av intyg sker även beträffande de kontrakterade läkarna inom ramen för verksamhet. I regel innehåller ett rättsintyg beskrivningar och bedömningar av skador. Det kan dock också vara relevant att i ett rättsintyg få ett utlåtande angående sjukdomstillstånd och andra medicinska företeelser som kan vara en följd av eller annars ha samband med brott. Dessutom kan det ibland finnas behov av att inhämta rättsintyg om frånvaro av skador. Genom avgränsningen till brott som kan antas föranleda annan påföljd än böter undantas rättsintyg vid brott av enklaste beskaffenhet från tillämpningsområdet. Rättsintyg i sådana fall får utfärdas även av annan läkare än de särskilt kvalificerade läkarna. Vid en ringa misshandel kan således en läkare utan denna speciella kompetens utfärda ett rättsintyg. När det gäller fall som avses i andra punkten kan det inte bli aktuellt att ådöma någon påföljd eftersom gärningsmannen inte har uppnått straffbarhetsåldern. Även i dessa fall skall dock rättsintyg utfärdas av de särskilt kvalificerade läkarna om brottet kunde antas ha föranlett annan påföljd än böter. Rättsintyg vid misstanke om brott av enklare beskaffenhet undantas således även här. Det är inte möjligt att vidta kroppsbesiktning beträffande en underårig person som misstänks för brott (jfr 36 § LUL). De rättsintyg som kan bli aktuella i fall som här avses är därför rättsintyg avseende målsäganden samt rättsintyg på grundval av journaler beträffande den misstänkte gärningsmannen (se avsnitt 6.9). Bestämmelsen i andra stycket innebär att rättsintyg skall kunna inhämtas från andra läkare än de i första stycket angivna om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan t.ex. föreligga i situationer där vårdande insatser krävs . Om en person efter ett brott söker vård på en akutmottagning kan det vara lämpligt att den läkare som undersöker och behandlar patienten också utfärdar ett rättsintyg. Till exempel kan en knivskada behöva undersökas med avseende på riktning och djup, varefter såret sys ihop. Ett annat exempel är om någon blivit utsatt för ett sexualbrott. En undersökning kan i sådana fall behöva genomföras för att kunna säkra spår. De särskilt kvalificerade läkarna kommer att vara ett begränsat antal, vilket innebär att de inte kan finnas till hands vid dygnets alla timmar för sådana undersökningar. I sådana situationer kan den läkare som tar emot patienten utfärda ett rättsintyg. En förutsättning för detta är dock att läkaren har den kompetens som krävs för uppgiften. En gynekologisk undersökning bör t.ex. utföras av en gynekolog. Vilka krav på kompetens som skall gälla för olika typer av undersökningar och utfärdande av rättsintyg avses regleras i föreskrifter. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 6.5. Bestämmelsen innebär att jävsbestämmelserna i 11 och 12 §§ förvaltningslagen (1986:223) gäller även för läkare som utövar yrket enskilt. Syftet med jävsreglerna är att garantera en objektiv och opartisk handläggning. De täcker alla situationer då det finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet för opartiskheten hos den som skall utfärda ett rättsintyg. Läkare som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom eller henne skall självmant ge det tillkänna. Bestämmelsen motsvarar delvis 7 § samt 2 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 6.8. Av första meningen framgår att läkarundersökning i syfte att utfärda ett rättsintyg som avser en målsägande inte får ske utan hans eller hennes samtycke. Målsäganden är genom bestämmelsen skyddad mot påtvingad undersökning både i förhållande till det allmänna och i förhållande till läkare som bedriver enskild hälso- och sjukvård. Andra meningen innehåller en hänvisning till bestämmelserna om kroppsbesiktning i 28 kap. . Kroppsbesiktning är en tvångsåtgärd som kan företas mot den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa. En kroppsbesiktning är en undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov och undersökning av sådant prov. Undersökningen sker i syfte att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. I fråga om vad som skall gälla beträffande personer som saknar förmåga att lämna samtycke hänvisas till vad som sägs i avsnitt 6.8. Bestämmelsen motsvarar delvis 7 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 6.8. Paragrafen innehåller bestämmelser om utfärdande av rättsintyg. Av första stycket framgår att ett rättsintyg som huvudregel inte får utfärdas utan den enskildes samtycke. Detta gäller både för målsägande och misstänkt gärningsman. Bestämmelsen har försetts med följande undantag. När det gäller utfärdande av rättsintyg som avser en målsägande framgår av andra stycket att kravet på samtycke efterges i vissa situationer. Det är i fall där intresset av en effektiv brottsbekämpning får anses väga tyngre än den enskildes intresse av integritet och sekretess. De situationer som åsyftas i första punkten är dels vid brott av allvarligare beskaffenhet, dels vissa brott mot underåriga. Undantag från krav på samtycke gäller således vid misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Vid exempelvis våldtäkt fordras således inte samtycke från målsäganden för utfärdande av ett rättsintyg. Vidare erfordras inte samtycke vid misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . Ett rättsintyg skall således alltid kunna utfärdas om en underårig har blivit utsatt för t.ex. misshandel eller sexuellt utnyttjande. Av andra stycket andra punkten framgår vidare att samtycke för utfärdande av ett rättsintyg från en målsägande inte krävs om uppgifter, för vilka gäller sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) eller tystnadsplikt enligt 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, har lämnats ut till polismyndighet eller åklagarmyndighet efter samtycke från målsäganden. Innebörden är att polismyndighet eller åklagarmyndighet, som med samtycke från målsäganden fått del av uppgifter t.ex. i en journal från ett besök inom sjukvården, skall vara oförhindrade att inhämta ett rättsintyg över dessa uppgifter även om samtycke inte föreligger. Tredje stycket reglerar vad som gäller i fråga om samtycke till utfärdande av rättsintyg avseende en misstänkt gärningsman. Av första punkten framgår att samtycke inte krävs för utfärdande av ett rättsintyg i samband med en kroppsbesiktning enligt regler. För det fall gärningsmannen inte blivit föremål för kroppsbesiktning utan t.ex. genomgått undersökning på eget initiativ kan ett rättsintyg enligt andra punkten utfärdas utan samtycke om det föreligger misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte fyllt . Detta överensstämmer med de situationer där utfärdande får ske utan samtycke från målsäganden enligt andra stycket första punkten och där utlämnande av uppgifter kan ske enligt 14 kap. 2 § femte stycket sekretesslagen. Den enskilde kan återkalla ett tidigare samtycke till utfärdande av ett rättsintyg fram till dess att intyget har utfärdats av ansvarig läkare. I fråga om vad som skall gälla beträffande personer som saknar förmåga att lämna samtycke hänvisas till vad som sägs i avsnitt 6.8. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak den del av 7 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg som rör informationsskyldighet. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare i avsnitt 6.8. Av bestämmelsen följer att den som ett rättsintyg skall avse skall informeras om vad ett rättsintyg är och under vilka förutsättningar samtycke enligt 4 och 5 §§ krävs. Sannolikt är det många brottsoffer som inte känner till vad ett rättsintyg har för funktion och inte heller vad som gäller i fråga om samtycke till undersökning och utfärdande av ett rättsintyg. Målsäganden skall därför få information i de angivna hänseendena. På Lagrådets inrådan har bestämmelsen även fått omfatta en misstänkt gärningsman, eftersom det även finns situationer då rättsintyg beträffande en misstänkt inte får utfärdas utan hans eller hennes samtycke. Informationsskyldigheten åvilar antingen den myndighet som beslutat att inhämta ett rättsintyg eller den läkare som avser att utfärda ett rättsintyg. är det en polisman som kommer till en brottsplats som har kontakt med målsäganden eller Polismannen bör i en sådan situation lämna information i det angivna hänseendet. Andra situationer kan dock tänkas och det överlämnas till berörda myndigheter att besluta om en lämplig ordning för fullgörande av informationsskyldigheten (se avsnitt 6.8). Bestämmelsen motsvarar i viss mån 3 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.9. Av första stycket framgår att uppgifter som behövs för att utfärda ett rättsintyg under vissa förutsättningar skall kunna utlämnas till . Både uppgifter inom den allmänna och den enskilda hälso- och sjukvården omfattas av bestämmelsen. Detta följer av hänvisningarna till sekretesslagen (1980:100) respektive lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. Av punkten 1 framgår att det är om i ett särskilt fall framställer en begäran som uppgifter skall utlämnas. Både de inom verket anställda rättsläkarna och de av verket kontrakterade läkarna omfattas av bestämmelsen (se avsnitt 6.9). En sådan läkare kan t.ex. ha fått i uppdrag att utfärda ett rättsintyg på grund av patientjournaler från ett besök i rent sjukvårdande syfte. Om målsäganden vägrar att samtycka till att ett rättsintyg utfärdas kan läkaren såsom framgår av 5 § i vissa fall utfärda rättsintyg utan samtycke. Det är då enligt förevarande bestämmelse möjligt att inhämta uppgifter som är belagda med sekretess eller för vilka tystnadsplikt gäller för att kunna utfärda intyget. I punkten 2 anges vilken typ av uppgifter som får utlämnas. Avgränsningen överensstämmer med de situationer där utfärdande av rättsintyg får ske utan samtycke (se 5 § andra stycket första punkten och tredje stycket andra punkten). Uppgifterna skall således angå misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott enligt 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . I andra stycket hänvisas till bestämmelserna i 14 kap. 2 § sekretesslagen enligt vilka utlämnande av uppgifter i vissa situationer kan ske till polismyndighet och åklagarmyndighet. Bestämmelsen motsvarar 8 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.10. Av bestämmelsen följer att den som har beslutat att inhämta ett rättsintyg skall tillhandahålla den som skall utföra undersökningen eller utfärda rättsintyget nödvändigt underlag. Exempelvis kan det vara av betydelse för läkaren att få tillgång till fotografier, skisser och uppgifter ur förhör med inblandade personer. I den utfärdande läkarens uppgift ingår att ställa de konstaterade skadorna i relation till uppgifter om händelseförloppet vid brottet som framkommit i ärendet. Av praktiska skäl kan det dock ibland vara enklare för läkaren att t.ex. infordra patientjournaler från ett tidigare läkarbesök (se 7 §). Bestämmelsen skall inte utgöra hinder mot detta. Bestämmelsen motsvarar 9 § i promemorians förslag till förordning om Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.11. Av bestämmelsen framgår att ett rättsintyg skall utfärdas och expedieras . Att ett rättsintyg utfärdas innebär att den ansvarige läkaren undertecknar det skriftligen avfattade rättsintyget. Särskilt angeläget är det med en skyndsam handläggning i ungdomsmål och ärenden där den misstänkte är frihetsberövad. Ett rättsintyg skall således färdigställas och sändas till den myndighet som begärt intyget efter det att eventuell undersökning är genomförd. Om prover tagits i samband med undersökningen kan det ibland vara nödvändigt att avvakta provsvaren för att kunna färdigställa intyget. Om läkaren bedömer det lämpligt kan dock rättsintyget kompletteras med sådana uppgifter i efterhand för att undvika dröjsmål. I samband med att ett rättsintyg expedieras till den som begärt intyget skall enligt andra stycket i bestämmelsen en kopia sändas till , om intyget har utfärdats av en läkare som verket har kontrakterat. Bestämmelsen syftar till att skall få underlag för att kunna bedriva en ändamålsenlig uppföljning och kvalitetssäkring av verksamheten. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 10 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.12. Av bestämmelsen framgår att har en skyldighet att ta ut en avgift för rättsintyg som utfärdats av sådan läkare som avses i 2 § första stycket, dvs. läkare vid rättsmedicinsk avdelning inom eller av läkare som enligt avtal med verket åtagit sig att utfärda sådant intyg. Betalningsskyldig för avgiften är den som har beslutat att inhämta rättsintyget. Vem som har behörighet att besluta om att inhämta ett rättsintyg behandlas i avsnitt 6.6. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 11 § i promemorians förslag till förordning om rättsintyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.13. Av bestämmelsen framgår att beslutar om ersättning till de läkare som enligt avtal med verket har åtagit sig att utfärda rättsintyg. Ersättning skall utgå för arbete, tidsspillan och utlägg i anledning av uppdraget. Läkaren skall kunna få ersättning av verket inte bara för arbete i samband med undersökning och utfärdande av ett rättsintyg utan även för inställelse för förhör i domstol i de fall läkaren har förordnats som sakkunnig av rätten. beslut om ersättning är att betrakta som ett sådant partsbesked som saknar rättsverkan mot läkaren. Det är därför inte möjligt att överklaga. Om läkaren är missnöjd med sin ersättning kan han eller hon vända sig till allmän domstol. Bestämmelsen motsvarar promemorians förslag till lag om landstingens rätt att ta ut avgift för vissa intyg. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.14. Bestämmelsen innebär att landstingen har rätt att ta ut en avgift för de rättsintyg som utfärdats av läkare inom den offentligt bedrivna vården. Den offentligt bedrivna vård som det kan vara fråga om i detta sammanhang är hälso- och sjukvård och tandvård. Rättsintyg skall enligt huvudregeln i 2 § första stycket utfärdas av läkare med särskild kompetens för uppgiften. Dessa rättsintyg utfärdas genom försorg. Emellertid kan dessa läkare inte täcka hela behovet när det gäller utfärdande av rättsintyg. Enligt 2 § andra stycket skall därför läkare som är verksamma inom antingen den offentligt bedrivna eller den enskilda vården kunna utfärda rättsintyg om det föreligger särskilda skäl. Vidare kan en sådan läkare även utfärda intyg i fall av enklare beskaffenhet där påföljden bedöms bli böter. I förevarande bestämmelse ges rätt för landstingen att ta ut en avgift av den myndighet som beslutat att inhämta ett rättsintyg för de rättsintyg som utfärdas av läkare inom den offentligt bedrivna vården. Landsting kan med stöd av denna bestämmelse ta ut en avgift för ett rättsintyg som utfärdas t.ex. av en läkare på en akutmottagning. I promemorians förslag till förordning om rättsintyg fanns i 12 § en bestämmelse med bemyndiganden. Den här föreslagna paragrafen innehåller inte något sådant bemyndigande utan endast en upplysning om de verkställighetsföreskrifter som kan komma att meddelas av regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer. Skälen för bestämmelsen utvecklas närmare under avsnitt 6.15. Sammanfattning av förslagen i departements- promemorian Ny ordning för utfärdande av rättsintyg (Ds 2003:3)