prop · GR03111 · 2004-03-16 00:00:00 — 2001/02:124 s. 54) bl.a. att det i 4 kap. 3 § redan finns en paragraf som i första hand tar sikte på just människohandel eller den s.k. slavhandeln särskilt med kvinnor och barn. I linje med Lagrådets uttalan- den faller det sig naturligt att, vid den utvidgning av straffansvaret för människohandel som bör göras, bygga på den tidigare regleringen av brottet försättande i nödläge. Uttrycken krigs- eller arbetstjänst eller annat sådant tvångstillstånd och nödläge täcker in de syften som an- ges i FN-protokollet och rambeslutet även om formuleringen inte helt korresponderar med den som används i FN-protokollet eller rambeslutet. Nästa fråga att ta ställning till är hur lagtexten i detta avseende närmare skall formuleras. Hovrätten för Nedre anser att uttrycket ut- nyttjas i något annat nödläge inte är ett språkligt lyckat uttryck för vad som avses. Regeringen delar uppfattningen att uttrycket kan leda till tan- ken att det är gärningsmannen som genom otillbörliga metoder skaffar sig bistånd i ett nödläge. I förtydligande syfte bör därför anges att det skall vara fråga om en situation som innebär ett nödläge för den utsatte. Som och Stiftelsen påpekat finns det skäl för att i lagtexten uttryckligen ange avlägsnande av organ som ett utnyttjande som människohandelsförfarandena kan syfta till. Så- som redogjorts för ovan anges uttryckligen i FN-protokollet att avlägs- nande av organ är ett av de utnyttjandesyften som omfattas av protokol- let. Ett sådant syfte torde omfattas av formuleringen utnyttjas i en situa- tion som innebär ett nödläge för den utsatte. Trots detta finns skäl som talar för att särskilt ange detta syfte i lagtexten. Genom att uttryckligen i lagtexten föra in även avlägsnande av organ uppnås överensstämmelse med innehållet i FN-protokollet. Det innebär också ett förtydligande. Avlägsnande av organ är dessutom ett utnyttjan- de av speciell art och det är även på den grunden befogat att särskilt i lagtexten skriva ut att även sådant åsyftat utnyttjande omfattas. Sammanfattningsvis bör alltså straffansvaret för människohandel ut- vidgas till att avse förutom sådan människohandel som syftar till att offren skall utnyttjas för sexuella ändamål även sådan människohandel som syftar till att offren skall utnyttjas i tvångstillstånd, för avlägsnande av organ eller i något annat nödläge. Avsikten är att kriminaliseringen härigenom skall omfatta också sådan människohandel som syftar till att Prop. 2003/04:111 offren skall utnyttjas i tvångsarbete och liknande tvångstjänstgöring, i slaveri eller därmed jämförbara bruk och sedvänjor eller i träldom, för avlägsnande av organ eller andra situationer som utgör ett nödläge. Regeringen anser att den reglering som syftar till en utvidgning av gäl- lande rätt i det här hänseendet bör föras in i 4 kap. 1 a § . Det innebär att människohandel för sexuella ändamål och annan människo- handel regleras på ett enhetligt sätt i samma bestämmelse. För denna lösning finns det flera skäl. Ett är att gränsen mellan de oli- ka utnyttjandesyftena kan vara svår att dra. Det kan också vara så att off- ret är tänkt att utnyttjas för olika ändamål, t.ex. för såväl hushållsarbete under närmast slaveriliknande former som för sexuella ändamål. Därför överlappar också i viss mån beskrivningarna av utnyttjandesyftena var- andra. Det kanske viktigaste argumentet för att behandla olika former av människohandel i en straffbestämmelse är dock att denna lösning ger rättsväsendets myndigheter ett mer effektivt verktyg i kampen mot män- niskohandel. Det måste nämligen anses vara en avsevärd fördel för rättstillämparen om det räcker att kunna konstatera direkt uppsåt till nå- got sådant utnyttjande som är relevant för bestämmelsens tillämpning. Detta är också den väg som Lagrådet har anvisat (prop. 2001/02:124 s. 5455). Lagrådet uttalade i samband med det lagstift- ningsärendet att det med hänsyn till de internationella instrumentens ut- formning förefaller svårt att tänka sig att de grundläggande rekvisiten skulle ges olika utformning för olika former av människohandel, liksom att vad som sades i det lagstiftningsärendet talade för att det är starkt önskvärt med en enhetlig reglering. I konsekvens med det sagda bör brottet fortsättningsvis benämnas människohandel. och Svenska anser dock att en särskild brottsrubricering människohandel mot barn bör övervägas. Regeringen delar grundtanken att barns särskilda förutsättningar och be- hov måste beaktas. Det föreslås också att det för straffansvar i fråga om brott mot barn inte skall krävas att olaga tvång, vilseledande eller något annat sådant otillbörligt medel har använts (se avsnitt 9.6). Frågan om en särskild brottsrubricering för barn har tidigare behand- lats i propositionen Straffansvaret för människohandel (prop. 2001/02:124 s. 28). I motiven anfördes följande: Kommittén har föreslagit två särskilda straffbestämmelser samt att brotten skall rubriceras människohandel för sexuella ändamål respek- tive handel med barn för sexuella ändamål. Riksåklagaren och Justi- tiekanslern har härvidlag anfört är det är språkligt mindre lyckat att i brottsrubriceringarna hänvisa till människor när det gäller personer som har fyllt och till barn när det gäller personer som inte har fyllt . Regeringen instämmer i detta. Enligt regeringens bedöm- ning bör endast en straffbestämmelse som gäller människohandel om- fattande såväl barn som vuxna införas. Brottet bör rubriceras männi- skohandel för sexuella ändamål. Regeringen anser att de skäl som då anfördes är relevanta även i detta ärende. Enligt regeringens bedömning bör inte någon sär- skild brottsrubricering avseende barn införas. Regeringens förslag: Kravet på ett gränsöverskridande moment för straffansvar för människohandel skall tas bort. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har ingen erinran mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Den gällande straffbestämmelsen om människohandel för sexuella ändamål omfattar endast gränsöverskridan- de förfaranden. Den träffar därvid åtgärder såväl i ursprungsländer och transitländer som i destinationsländer. Straffansvar för fullbordat brott förutsätter dock att offret har anlänt till det land i vilket utnyttjandet är tänkt att äga rum (i annat fall kan åtgärder i ursprungs- och transitländer föranleda ansvar endast för t.ex. försök, jfr prop. 2001/02:124 s. 23 och 34). Straffansvaret för det fullbordade brottet enligt den gällande be- stämmelsen träffar således inte människohandelsförfaranden i exempel- vis i sådana fall där endast är ett transitland och utnytt- jandet av offret sålunda är avsett att äga rum i något annat land, till vilket offret inte har anlänt. Den gällande bestämmelsen omfattar inte heller människohandelsförfaranden i det land där utnyttjandet är tänkt att äga rum, om personen har anlänt till detta land på något annat sätt än som ett offer för människohandel. Det finns flera skäl till att den gällande bestämmelsen på nu beskrivet sätt endast träffar gränsöverskridande förfaranden (prop. 2001/02:124 s. 2223). När bestämmelsen infördes angav dock regeringen sin avsikt att i ett senare sammanhang återkomma till frågan om sådan människohandel som inte uppställer ett krav på gränsöverskridande. Även om människohandel som fenomen betraktat i regel är av gränsöverskridande natur kan det naturligtvis också förekomma enskilda fall av människohandel inom ett land. Exempelvis kan människohandlare utnyttja en utsatt situation hos människor som kommit till under andra omständigheter än som offer för människohandel. Det kan t.ex. röra sig om barn från ett annat land som kommit till utan medföl- jande legal vårdnadshavare (s.k. ensamkommande barn). Vidare kan s.k. vidarehandel inom ett land utgöra en mer eller mindre integrerad del av handelskedjan, något som i och för sig i regel torde täckas av andra stycket i den nu gällande bestämmelsen. I det tidigare nämnda lagstiftningsärendet ifrågasatte också Lagrådet lämpligheten av att inskränka straffansvaret till gränsöverskridande förfa- randen (se prop. 2001/02:124 s. 55). Såsom Lagrådet påpekade är det sakligt sett svårt att motivera en ordning där kriminaliseringen av män- niskohandel inte är tillämplig i förhållande till exempelvis personer som kommit till som flyktingar. Starka skäl talar alltså för att låta också icke gränsöverskridande fall av människohandel omfattas av tillämpningsområdet för brottet människo- handel. Detta är också något som ligger i linje med det av god- kända rambeslutet samt bestämmelserna i mot gräns- överskridande organiserande brottslighet och FN-protokollet om handel med människor (se avsnitt 5.1 och 6.1). Sammanfattningsvis anser regeringen att en utvidgad kriminalisering av människohandel som föreslås bör omfatta människohandels- förfaranden, oberoende av om de innefattar ett gränsöverskridande eller Prop. 2003/04:111 inte. Vid denna bedömning bör, såsom närmare utvecklas nedan, inte någon specialreglering för gränsöverskridande fall behållas vid sidan av den mer utvidgade kriminalisering som föreslås. 9.4Vilka handelsåtgärder bör omfattas av straffansvaret? Regeringens förslag: Straffansvaret för människohandel skall omfatta den som, under de förutsättningar som i övrigt anges i bestämmelsen, rekryterar, transporterar, inhyser, tar emot eller vidtar någon annan så- dan åtgärd med en person, och därigenom tar kontroll över personen. Ansvar skall också omfatta den som i ett angivet utnyttjandesyfte till annan för över eller från annan tar emot kontrollen över en person. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker eller har en erinran mot förslaget. Några remissinstanser, , vid och Juridiska fa- kultetsnämnden vid har däremot synpunkter på den språkliga utformningen av människohandelsåtgärderna. Några remissin- stanser, , , i , Juridiska fakultetsstyrelsen vid och Brottsfö- rebyggande rådet, har också synpunkter på rekvisitet tar kontroll och framhåller bl.a. att det kan ge upphov till tillämpningsproblem. Skälen för regeringens förslag: Den gällande straffbestämmelsen om människohandel för sexuella ändamål tar, som nämnts, sikte på sådan människohandel som syftar till utnyttjanden för sexuella ändamål. Den utvidgade kriminalisering som eftersträvas bör emellertid även fånga sådana förfaranden som syftar till att offren skall utnyttjas för andra än- damål liksom, oavsett vilken form av utnyttjande som åsyftas, andra människohandelsåtgärder. Utformningen av en sådan utvidgad kriminali- sering är lagtekniskt sett komplicerad. Som framgått av redovisningen i avsnitt 8.1.4 bör en utvidgad krimina- lisering av människohandel, för att uppnå sitt syfte, täcka många situa- tioner och förfaranden i flera olika led. En kriminalisering av människo- handel bör, i enlighet med FN-protokollet och rambeslutet, i huvudsak ta sikte på fall där gärningsmannen 1.i syfte att offret senare skall utnyttjas på ett visst angivet sätt 2.befattar sig med offret genom någon handelsåtgärd av sådant slag som typiskt sett är ägnad att bidra till att försätta offret i en situation där ett sådant utnyttjande kan ske, 3.genom att tvinga eller lura offret eller missbruka eller dra fördel av offrets utsatta eller sårbara situation. De utnyttjandesyften som avses i punkt 1 i ovan nämnda beskrivning har behandlats ovan. Frågan om s.k. otillbörliga medel enligt punkt 3 behandlas närmare nedan i avsnitt 9.5. I detta avsnitt behandlas nedan de handelsåtgärder som avses i punkt 2. De internationella instrumenten är avsedda att genomföras i olika rätts- system av ibland mycket skiftande art. Staterna måste därför anses vara berättigade till en viss rörelsefrihet vid tolkningen och tillämpningen av bestämmelserna i instrumenten. Dessa bestämmelser måste nämligen tolkas så att de kan fylla den funktion som avses inom ramen för varje nationellt rättssystem. Detta kommer också till uttryck i FN- konventionens artikel 11.6, som äger motsvarande tillämpning på proto- kollet mot människohandel. Av denna artikel framgår att FN- instrumenten inte skall inverka på principen att beskrivningen av straff- bara gärningar, lämpligt försvar eller andra rättsprinciper som bestämmer lagligheten av gärningar förbehålls den nationella lagen i en konven- tionsstat och att sådana brott som avses i konventionen skall lagföras och bestraffas i enlighet med den lagen. De internationella instrumenten kan inte rimligen förstås så att varje tillfällig, ofarlig eller missriktad kontakt med en person, om än i ett ut- nyttjandesyfte, skall omfattas av människohandelsbrottet. Den rimliga avgränsningen av det straffbara området måste i stället sökas i instrumen- tens syfte och i definitionernas konstruktion. Bestämmelsen bör avse åtgärder som leder till kontroll över offret eller överföringar av kontrollen Det typiska tillvägagångssättet för människohandelns genomförande kommer till uttryck i FN-protokollets och rambeslutets definitioner, där de aktuella handelsåtgärderna rekrytering, transport, inhysning och mottagande räknas upp i en tänkt kronologisk följd. Definitionerna be- skriver härvid i huvudsak en kedja av hanteringar, i vilken offret oftast förflyttas och rent fysiskt förs över mellan de olika länkarna i kedjan. I såväl FN-protokollet som rambeslutet ingår också kontroll över offret som ett moment i de förfaranden som beskrivs. Av definitionen av människohandel framgår vidare att det skall röra sig om vad som, i en överförd bemärkelse, kan sägas utgöra en överlå- telse av offret eller av kontrollen över offret mellan olika personer. En utvidgad kriminalisering av människohandel bör i huvudsak ta sikte på fall där gärningsmannen på något sätt tvingar eller lurar offret eller missbrukar eller drar fördel av offrets utsatthet eller sårbarhet och i syfte att offret senare skall utnyttjas på något sätt i en situation som offret har svårt att ta sig ur förfar på ett sätt som typiskt sett är ägnat att för- sätta offret i sådan situation. Det är fråga om handelsåtgärder som ingår som ett led i att åstadkomma det åsyftade utnyttjandet. En förutsättning för det efterföljande utnyttjandet är någon slags kontroll över offret. Den svenska straffbestämmelsen bör därför bygga på ett krav på att kontroll över offret uppnås eller att en sådan redan uppnådd kontroll överförs. Det bör krävas ett orsakssamband mellan åtgärden och uppkomsten av kon- troll över offret. Den sålunda nödvändiga kontrollsituationen åstadkoms i människohandeln genom sådana befattningar med offret som resulterar i eller innefattar ett skapande, vidmakthållande eller en överföring av kon- troll över offret. En sådan tolkning överensstämmer med själva handels- begreppet och ligger väl i linje med de syften som bär upp FN- protokollet och rambeslutet. Det är vidare just denna kontrollsituation som gör att brottet har ett så högt straffvärde och har kommit att kallas den moderna tidens slavhandel. Ur en sådan tolkning kan också en rimlig avgränsning av det kriminaliserade området göras. Utan kravet på kon- troll skulle avgränsningen av brottet bli otydligare och det kriminalisera- de området svårt att överblicka. De otillbörliga medel, varmed handelsåt- gärderna genomförs, är just sådana som syftar till att ta kontroll över off- ret och sålunda beskära offrets reella valmöjligheter. I den mån åtgärder- na inte består i en överföring till annan av en redan befintlig kontroll över offret eller ett mottagande från annan av kontrollen över offret (se mer härom nedan) bör det därför vara fråga om sådana åtgärder som direkt eller i ett senare led i människohandelskedjan leder till att kontroll över offret uppnås. Det bör i lagtexten komma till uttryck genom ett krav på att åtgärderna innebär att kontroll över offret uppnås. Närmare om innebörden av kontrollrekvisitet Regeringen anser att kravet på kontroll inte bör ställas alltför högt. Det bör sålunda vara tillräckligt att kontrollen är av faktisk art, även om den också kan ha sin bakgrund i en kontroll av rättslig art. Den kontroll eller, med andra ord, det maktförhållande som här avses bör också kunna vara av ett mer begränsat slag. Det bör dock krävas att offret skall stå under ett tryck som är av allvarlig betydelse för henne eller honom. Det bör alltså röra sig om sådana situationer av påtagligt underläge som typiskt sett krävs för ett förverkligande av brottsplanen. Gärningsmannen bör således ha ett påtagligt inflytande över offrets agerande, i vart fall i vissa hänseenden. Frågan om innebörden av kontrollrekvisitet behandlas i för- fattningskommentaren. Några remissinstanser, liksom Lagrådet, har pekat på att rekvisitet tar kontroll är oprecist och kan ge upphov till tillämpningsproblem. Lagrå- det har vidare framfört att det också framgår av författningskommentaren att uttrycket är avsett att täcka en mängd olikartade fall och att det bl.a. påpekas att kontrollsituationer av det aktuella slaget kan vara av tämligen subtil art. Trots de invändningar som kan riktas mot kontrollrekvisitet anser Lagrådet emellertid att ett sådant rekvisit behövs för att undvika att straffansvaret träffar fall av tillfälliga eller mera ofarliga personkontakter som inte bör vara kriminaliserade som människohandel. Regeringen har i och för sig förståelse för att detta föreslagna rekvisit, som inte tidigare förekommer i straffrättslig lagstiftning, kan ge upphov till tveksamheter. Handel med människor är emellertid en företeelse som i de flesta fall bygger på och förutsätter att gärningsmannen kontrollerar och styr offrets agerande. Begreppet kontroll används också i FN-protokollet och rambe- slutet. I rambeslutet anges vidare att det skall vara fråga om en belägen- het av sådan art att personen inte har något annat verkligt eller godtagbart val än att ge efter för det missbruk som utövas. Regeringen anser att rek- visitet tar kontroll är det uttryck som på bästa sätt täcker in sådana si- tuationer och förfaranden där ett påtagligt inflytande över offrets hand- lande uppnåtts. Det är inte möjligt att i lagtext eller motiv precisera alla sådana tänkbara situationer och förfaranden. Regeringen anser därför att ett tolkningsutrymme måste lämnas till rättstillämpningen att i varje en- skilt fall avgöra när kontrollrekvisitet skall betraktas som uppfyllt. Genom införandet av ett kontrollrekvisit framgår dessutom att brottet kan fortgå även sedan det fullbordats, dvs. vara perdurerande eller fortlö- pande. För sådana fortlöpande brott börjar preskriptionstiden inte löpa så länge det genom handlingen uppkomna tillståndet varar och det subjekti- va rekvisitet alltjämt är uppfyllt. Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att de människohandelsåt- gärder som bestämmelsen bör omfatta kan delas upp i två slag. Det ena består i människohandelsåtgärder som leder till att kontroll över offret uppnås. Det andra består i överförande till eller mottagande från annan av kontrollen över offret. Utformningen av en kriminalisering av handelsåtgärder som leder till kon- troll över offret I bestämmelsens första stycke bör anges de s.k. människohandelsåtgärder som inte består i överföringar av en redan uppnådd kontroll över offret mellan personer, dvs. sådana åtgärder som leder till att kontroll över off- ret uppnås. I enlighet härmed bör sådana inledande handelsåtgärder, som kan krä- vas för ett anskaffande av offret, omfattas av kriminaliseringen. Det kan vara sådana åtgärder som vidtas av agenter, rekryterare, organisatö- rer och transportörer för att på olika sätt förmå offret att foga sig och bege sig dit utnyttjandet är tänkt att äga rum eller förflytta offret till nästa länk i handelskedjan. Vidare bör självfallet också den som tar emot offret omfattas. Men även eventuella andra mellanliggande led som med in- hysning, mottagande och ytterligare transporter eller någon annan sådan åtgärd lämnar nödvändiga bidrag till en sådan förflyttning eller överfö- ring av offret mellan länkarna i kedjan bör omfattas. På motsvarande sätt som i FN-protokollet och rambeslutet, som krimi- naliseringen syftar till att genomföra, bör handelsåtgärderna rekrytering, transport, inhysning och mottagande anges som exempel i lagtexten och där spegla en tänkt kronologisk ordning för människohandelns genomfö- rande. Det bör dock också tydligt framgå att det naturligtvis inte bör krä- vas att människohandeln i det enskilda fallet har organiserats så att alla dessa åtgärder har förekommit någonstans i kedjan eller, än mindre, i just denna ordning. Den svenska lagstiftningen bör emellertid inte begränsa sig till de han- delsåtgärder som anges i FN-protokollet och i rambeslutet. Även andra liknande handelsåtgärder med offren, som i det enskilda fallet kan utgöra nödvändiga led i handelns genomförande, bör omfattas. Vad som åsyftas är andra sådana befattningar med offren som utgör led i överförandet av dem mellan människohandlarna och som leder till att kontroll över dem uppnås. En sådan utvidgning bör åstadkommas genom att även formule- ringen eller vidtar någon annan sådan åtgärd med en person läggs till de tidigare angivna handelsåtgärderna i brottsbeskrivningen. vid anser att rekvisiten rekryterar och tar emot är tämligen oprecisa. Vidare anser , Juridiska fakultetsnämnderna vid och Lunds uni- versitet att rekvisitet vidtar någon annan sådan åtgärd är oklart och svårtolkat och kan ge upphov till gränsdragningsproblem och bevissvå- righeter. vid anser därutöver att det skulle vara en fördel om de straffbara handlingarna kunde ges en sammanfattande benämning i själva lagtexten. Begreppen rekrytering och mottagande används såväl i FN-protokollet som i rambeslutet. Den föreslagna lagtexten har utformats i nära anslut- ning till FN-protokollet och rambeslutet. Begreppen är, som vid påpekat, mindre precisa än be- greppen transporterar och inhyser, som enklare kan definieras. Dessa är emellertid, enligt regeringens uppfattning, de uttryck som närmast åter- ger de förfaranden som avses utan att avgränsa bestämmelsens tillämp- ningsområde på ett icke önskvärt sätt och som inte heller leder till avvi- kelse från FN-protokollet och rambeslutet. Uttrycket tar emot används också i den gällande bestämmelsen om människohandel för sexuella än- damål. Frågan om tolkningen av begreppen behandlas i författnings- kommentaren. När det gäller rekvisitet annan sådan åtgärd är avsikten att alla såda- na åtgärder som kan ingå som led i en förflyttning eller ett överförande av en person mellan länkarna i handelskedjan skall omfattas. De före- slagna rekvisiten rekryterar, transporterar, inhyser, tar emot eller vidtar någon annan sådan åtgärd med en person omfattar alla de åtgärder som de inledande länkarna i en människohandelskedja agenter, rekryterare, organisatörer och transportörer kan vidta. Slutligen omfattas också ked- jans sista länk, mottagaren. Att i lagtext räkna upp samtliga sådana åtgär- der som kan omfattas är inte möjligt. Skulle ett sådant försök att uttöm- mande exemplifiera tänkbara åtgärder göras är dessutom risken tämligen stor att straffvärda förfaranden hamnar utanför det straffbara området. Ett visst tolkningsutrymme måste därför överlåtas till rättstillämpningen. Frågan om tolkningen av uttrycket annan sådan åtgärd behandlas när- mare i författningskommentaren. Sammanfattningsvis avses alltså i samtliga fall sådana åtgärder som ingår i en förflyttning eller ett överförande av en person mellan länkarna i handelskedjan och som bidrar till att kontroll över offret uppnås, direkt eller i ett senare led i handelskedjan. Det bör tilläggas att man genom att införa en sådan bestämmelse som sagts om ansvar för människohandel och som inte heller innehåller något krav på ett gränsöverskridande moment, dessutom uppnår det önskvärda resultatet att kriminaliseringen utvidgas till att avse relevanta handelsåtgärder även i transitländer.