prop · GS0355 · 2004-12-29 00:00:00 — vilka myndigheter som skall vara behöriga att verkställa förverkandebeslutet och i vilka fall återförande av det verkställda förverkandebeloppet eller egendomen till den utfärdande staten skall ske samt vilken myndighet som skall besluta härom, vilka förfaranderegler i övrigt som behövs för att effektivt kunna verkställa utländska förverkandebeslut i , inklusive om flera förverkandebeslut ankommer till och om det i övrigt krävs några tillägg eller förändringar i de svenska reglerna om verkställighet av förverkandebeslut, samt vissa skyldigheter att underrätta, informera och samråda med de behöriga myndigheterna i den utfärdande staten. Med undantag för den sista strecksatsen torde denna reglering behöva ske genom lag. Samtliga ovanstående situationer måste, enligt regeringens mening, ses mot bakgrund av den lagstiftning om verkställighet av beslut om frysning av egendom som kommer att införas i svensk lagstiftning, något som även har påpekats av ett flertal remissinstanser. Kravet på dubbel straffbarhet Rambeslutet innebär en viss möjlighet för den verkställande staten att ställa ett krav på dubbel straffbarhet. Ett sådant krav får dock inte ställas om den utfärdande staten bedömer att beslutet om förverkande grundas på en gärning som motsvarar något av de brott som räknas upp i listan i artikel 6.1. Medlemsstaterna åtar sig genom rambeslutet och dess uppräkning av brotten i listan att begränsa tillämpningen av kravet på dubbel straffbarhet. I de lagregler som behövs för att genomföra rambeslutet måste kravet på dubbel straffbarhet därför begränsas till vad rambeslutet anger. Det kan vidare inte uteslutas att lagstiftningsarbetet leder fram till att kravet på dubbel straffbarhet bör begränsas mer än vad rambeslutet kräver, t.ex. att något krav på dubbel straffbarhet inte skall ställas upp för ytterligare brott utöver de som redan anges i listan. Denna fråga får övervägas närmare i det kommande lagstiftningsarbetet och då särskilt beakta vad som kommer att gälla vid verkställighet av beslut om frysning av egendomen. Vägransgrunder och andra begränsningar för verkställighet I rambeslutet finns ett antal vägransgrunder som kan åberopas av den verkställande staten. Det finns också vissa bestämmelser som är att jämställa med vägransgrunder. En medlemsstat ges i rambeslutet t.ex. en rätt att tillämpa sina konstitutionella regler om förenings-, tryck- och yttrandefrihet i andra medier och skall heller inte behöva verkställa ett beslut om förverkande om det finns skäl att tro att beslutet har utfärdats för att straffa en person på grund av personens kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska åsikter eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan bli lidande av något av dessa skäl. Även andra jämförbara vägransgrunder finns (se avsnitt 4.3). Utgångspunkten i det fortsatta lagstiftningsarbetet bör vara att de vägransgrunder som rambeslutet medger skall kunna utnyttjas i ett enskilt fall av de myndigheter som skall pröva om ett beslut om förverkande skall verkställas eller inte. Hur detta skall ske bör övervägas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Det bör också övervägas om dessa vägransgrunder skall vara obligatoriska eller fakultativa (jfr 5 och 6 §§ internationella verkställighetslagen, där en uppdelning i obligatoriska och fakultativa vägransgrunder görs). Särskilda regler bör övervägas för att ta hand om den begränsade skyldigheten i rambeslutet att kunna hjälpa till att verkställa sådana utvidgade förverkandebeslut som härrör från något annat alternativ än det som sedermera kommer att införa till följd av artikel 3.2 i rambeslutet om förverkande av , hjälpmedel och egendom som Prop. 2004/05:55 härrör från brott. Skäl för att skjuta upp verkställigheten Rambeslutet ger en verkställande stat möjlighet att skjuta upp verkställigheten av ett beslut om förverkande vid vissa situationer. En sådan möjlighet är bl.a. om verkställigheten kan skada en pågående brottsutredning, om överklagande av verkställigheten sker, om förverkandebeslutet måste översättas, om egendomen redan omfattas av ett förverkandeförfarande i den verkställande staten eller om det finns risk för s.k. överförverkande. Utgångspunkten bör vara att de möjligheter som rambeslutet ger i dessa avseenden skall kunna tillämpas av de behöriga myndigheterna. Hur utformningen av dessa regler skall se ut, särskilt de som skall förhindra överförverkande, måste övervägas noga i det kommande lagstiftningsarbetet. Om verkställighet av förverkandebeslutet inte kan ske, får den verkställande staten enligt rambeslutet förvandla förverkandebeslutet till en annan åtgärd, inklusive ett frihetsstraff eller något annat som begränsar personens frihet, om denna möjlighet finns i den verkställande statens lagstiftning och den utfärdande staten har gett sitt samtycke till detta. Svensk lagstiftning medger inte förvandling till fängelse av utländska förverkandebeslut. Rambeslutet påkallar heller inte någon ändring i detta avseende. När det gäller förvandling av svenska förverkandebeslut till en annan åtgärd, inklusive ett frihetsstraff, vid verkställighet i en annan medlemsstat, bör det i det kommande lagstiftningsarbetet analyseras huruvida skall ge den verkställande staten en sådan möjlighet. I rambeslutet anges att medlemsstaterna skall ha regler som ger alla berörda parter tillgång till rättsmedel mot verkställigheten av ett förverkandebeslut. När agerar som verkställande stat kommer de beslut som troligen fattas av kronofogdemyndigheten i samband med det faktiska verkställandet att kunna överklagas enligt bestämmelserna i 18 kap. utsökningsbalken. Detta utesluter inte att närmare överväganden även bör göras i andra avseenden för att säkerställa att lever upp till det åtagande som följer av rambeslutet. Eftersom rambeslutet lämnar till medlemsstaterna att avgöra hur formerna för tillgången till rättsmedel skall se ut finns det ingen anledning att före det kommande lagstiftningsarbetet ange mer exakt hur dessa bestämmelser skall utformas. Regressrätt för utgiven ersättning Artikel 18 i rambeslutet innebär att den verkställande staten av den utfärdande staten kan kräva ersättning för de belopp som betalats ut till en skadelidande till följd av verkställigheten av ett beslut om förverkande, såvida inte skadan uteslutande beror på fel av den verkställande statens myndigheter i samband med verkställigheten. I bestämmelsen erinras om att denna regel inte skall påverka tillämpningen av medlemsstaternas lagstiftning om enskildas anspråk på skadeersättning. Bestämmelsen innehåller sålunda en regel om en medlemsstats rätt att utöva regress mot en annan medlemsstat. Liknande regler om regressrätt finns i andra internationella överenskommelser som har anslutit sig till (se bl.a. artikel 43 Schengenkonvention och artikel 12 i rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial). Rambeslutet reglerar däremot inte den rätt som en enskild skadelidande kan ha att kräva ersättning för en skada som har uppstått till följd av ett beslut om förverkande eller till följd av verkställigheten av ett beslut om förverkande. Den frågan styrs, som , av nationella bestämmelser, vilket också framgår av bestämmelsen. Regler i svensk rätt om det allmännas skadeståndsansvar, som är det som i praktiken torde aktualiseras, finns främst i den generellt tillämpliga 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). Rambeslutet i denna del torde inte påkalla någon lagstiftningsåtgärd. I det fortsatta arbetet måste dock formerna för förfarandet vid utövandet av regressrätten för utgiven ersättning mellan medlemsstaterna övervägas. Oberoende av hur detta förfarande närmare skall utformas torde det inte lika lite som motsvarande förfarande i kräva några lagstiftningsåtgärder (jfr sid. 83 i prop. 1997/98:42 och prop. 1999/2000:64), eftersom det är en fråga om staternas inbördes skyldigheter. I detta sammanhang bör bestämmelsen om kostnader i artikel 20 i rambeslutet granskas, dvs. möjligheten för medlemsstaterna att av varandra kunna kräva ut vissa kostnader som de haft för verkställigheten av förverkandebeslut. Den nya lagen skall innehålla regler om fördelning av den förverkade egendomen mellan och andra berörda stater. Vidare bör det analyseras om den nya lagen bör innehålla bestämmelser om hur utländska förverkandebeslut skall behandlas i förmånsrättshänseende vid utmätning och konkurs. Även andra situationer kan komma att behöva lagregleras med anledning av rambeslutets åtaganden. Närmare om förfarandet när är utfärdande eller verkställande stat Förfarandet när är utfärdande stat När som utfärdande stat behöver få ett domstolsbeslut om förverkande verkställt i en annan medlemsstat skall ett beslut om verkställighet utomlands fattas av den myndighet som utses som behörig. Rambeslutet förutsätter inte att det är rättsliga myndigheter, dvs. normalt en åklagare eller en domstol, som beslutar om verkställighet utomlands, utan varje medlemsstat får självt peka ut sina behöriga myndigheter. Den behöriga myndigheten skall fylla i intyget med viss föreskriven information och i samband därmed också överväga t.ex. om det är fråga om ett s.k. listbrott som inte kräver dubbel straffbarhet i den verkställande staten eller om den verkställande staten skall kunna använda ett alternativt straff om verkställighet av förverkandebeslutet skulle misslyckas. Myndigheten skall också t.ex. ta ställning till om verkställighet bör ske i flera medlemsstater och om en del av det indrivna förverkandebeloppet eller egendomen bör återföras till och slutligen skall myndigheten också underteckna intyget och intyga uppgifternas riktighet. Därefter skickas såväl beslutet om förverkande som det översatta intyget till den utpekade behöriga myndigheten i den verkställande staten, som sedan verkställer det svenska beslutet. Det kommer troligen i vissa fall bli fråga om verkställighet i flera stater , dvs. att verkställigheten fortsätter i som den pågår i en eller flera andra EU-stater. Hanteringen kring detta måste skötas av den utfärdande myndigheten. Under ärendets gång kan det inträffa att den verkställande myndigheten och de svenska myndigheterna behöver underrätta, informera och samråda med varandra, allt efter hur ärendet hanteras i och den verkställande staten eller de verkställande staterna och vilka behov som uppstår. I samband med översändandet av förverkandebeslutet och det tillhörande intyget bör den utfärdande myndigheten överväga om bör begära frysning av egendomen enligt rambeslutet om verkställighet av beslut om frysning av egendom och bevismaterial, om inte detta har gjorts i ett tidigare skede av förfarandet. Rambeslutet hindrar, som sagt, inte att den svenska myndigheten fortsätter verkställigheten av förverkandebeslutet i efter att en begäran om verkställighet har skickats iväg till en eller flera andra medlemsstater. Risker med s.k. överförverkande måste därför ständigt övervägas och hanteras. När beslutet om förverkande har verkställts i en eller flera verkställande stater skall den behöriga myndigheten där informera den svenska myndigheten om resultatet av verkställigheten. Den svenska myndigheten skall också informeras om den verkställande staten i stället har beslutat att vägra verkställa förverkandebeslutet, om det helt eller delvis inte har kunnat verkställas eller om ett alternativt straff har tillämpats (med tillåtelse av ). Förfarandet när är verkställande stat När skall verkställa ett utländskt beslut om förverkande skall den myndighet som utses som behörig pröva om det utländska beslutet om förverkande kan verkställas i och skall i samband därmed kontrollera om t.ex. någon av vägransgrunderna skall tillämpas eller om kravet på dubbel straffbarhet är uppfyllt i den mån ett sådant krav ställs upp enligt den nya lagstiftningen. Vidare skall myndigheten kontrollera om frysning av egendomen redan har skett, eller om detta skall göras i samband med verkställigheten av förverkandebeslutet på begäran av den utfärdande staten. Dessutom skall myndigheten bedöma om verkställigheten skall skjutas upp enligt något av de skäl som anges härför, eller om verkställighet skall ske och om en eventuell omräkning av förverkandebeloppet skall göras. Under ärendets gång bör myndigheten kontinuerligt pröva om verkställigheten skall avbrytas t.ex. till följd av risk för överförverkande. Beslutet om förverkande skall verkställas enligt de regler som gäller för motsvarande svenska beslut om förverkande, vilket innebär att reglerna i utsökningsbalken, indrivningslagen, bötesverkställighetslagen och andra särskilda förfarandelagar i princip bör kunna tillämpas fullt ut. Under verkställigheten kan de svenska myndigheterna behöva ta kontakt med den utfärdande statens myndigheter för t.ex. samråd och information i olika frågor om ärendets hantering. När beslutet om förverkande har verkställts skall information ges till den utfärdande staten och eventuellt skall också en del av det verkställda förverkandebeloppet eller egendomen återföras till den utfärdande staten. Information skall också ges om verkställigheten inte har kunnat genomföras fullt ut eller om ett alternativt straff har tillämpats, om sådana möjligheter införs i svensk rätt. Av flera skäl prioriteras ansvarsfrågan i en straffrättsprocess. I ett längre perspektiv torde dock frågan om förverkande få allt större betydelse, både nationellt och internationellt. Syftet med rambeslutet är att effektivisera och förbättra det rättsliga samarbetet inom EU. finns inget väl fungerande system inom EU som gör det möjligt att få förverkandebeslut verkställda i medlemsstaterna, med undantag för och med vilka har ett visst samarbete enligt den nordiska verkställighetslagen (enligt uppgift en handfull ärenden ). Rambeslutet kommer att skapa ett system som innebär en förenklad och effektiv hantering av verkställigheten. När agerar som utfärdande stat innebär det att risken för att gärningsmännen kommer undan med sina vinster från den brottsliga verksamheten minskar, och att det verkställda förverkandebeslutet i flera fall kommer svenska staten till godo genom de fördelningsregler som finns i artikel 16 i rambeslutet. När agerar som verkställande stat kommer svenska staten också att få hela eller delar av det verkställda beloppet eller egendomen, vilket även i de fallen blir ett tillskott i statskassan. Hur stora summor det kan Prop. 2004/05:55 röra sig om är omöjligt att ange. Genom rambeslutet kommer sannolikt fler ärenden att aktualiseras än , både när är utfärdande och verkställande stat. Det går dock inte med säkerhet att avgöra hur många fler ärenden genomförandet av rambeslutet kommer att medföra. inkommer över två miljoner allmänna och enskilda mål till landets kronofogdemyndigheter och har kronofogdemyndigheterna över sju miljoner allmänna och enskilda mål i balans. inkommer dock ytterst få ärenden om verkställighet av förverkandebeslut i och ett fåtal ärenden skickas till andra medlemsstater för verkställighet där. En viss ökning av antalet ärenden kan förväntas, men denna ökning bör ses i sitt sammanhang. Endast en tämligen marginell ökning av arbetsbelastningen, sett i dess helhet, och kostnaderna för de verkställande myndigheterna är trolig. borde rambeslutet kunna innebära en viss besparing t.ex. genom att svenska förverkandebeslut i större utsträckning framöver kan bli verkställda i andra medlemsstater och att sådan verkställighet kan ske snabbare och effektivare än . Genomförandet av rambeslutet bör därför inte medföra några ökade kostnader för de berörda myndigheterna. Om en ökning av kostnaderna sker, blir den marginell och skall därför finansieras genom omprioritering inom berörda myndigheters befintliga anslag. De ekonomiska konsekvenserna av rambeslutet kommer att följas noga. Utkast till rambeslut om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på beslut om förverkande EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR ANTAGIT DETTA RAMBESLUT med beaktande av fördraget om Europeiska unionen, särskilt artiklarna 31.1 a och 34.2 b, med beaktande av initiativ, med beaktande av yttrande, och av följande skäl: (1)i betonade att principen om ömsesidigt erkännande bör utgöra hörnstenen i det rättsliga samarbetet på både det civilrättsliga och det straffrättsliga området inom unionen. (2)I punkt 51 i slutsatserna från i framfördes att penningtvätt är en central del i den organiserade brottsligheten, att den bör utrotas varhelst den förekommer och att är fast beslutet att se till att det vidtas konkreta åtgärder för spårande, spärrande, beslag och förverkande av av brott. uppmanade i detta sammanhang, i punkt 55 i slutsatserna, till tillnärmning av straffrätten och de straffrättsliga förfarandena vid penningtvätt (t.ex. spårande, spärrande och förverkande av medel). (3)Samtliga medlemsstater har ratificerat konvention av om penningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott (nedan kallad "konvention"). Konventionen ålägger de parter som har undertecknat den att erkänna och verkställa beslut om förverkande från en annan part eller att inlämna en framställan till sina egna behöriga myndigheter för att erhålla ett beslut om förverkande samt att, om ett sådant beslut erhålls, verkställa detta. Parterna kan avvisa framställningar om förverkande, bl.a. när det brott som framställan gäller inte är något brott enligt den anmodade partens nationella lagstiftning eller om det brott som framställan gäller inte kan utgöra underlag för förverkande enligt den anmodade partens nationella lagstiftning. (4)Rådet antog ett åtgärdsprogram för genomförande av principen om ömsesidigt erkännande av domar i brottmål, i vilket högsta prioritet (åtgärderna 6 och 7) gavs till antagande av ett instrument om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på frysning av bevismaterial och egendom. Dessutom framgår det av punkt 3.3 i programmet att syftet är att, i enlighet med principen om ömsesidigt erkännande, förbättra verkställigheten i en medlemsstat av ett beslut om förverkande som avkunnats i en annan medlemsstat, bland annat när det gäller återställande till offret för en straffbar gärning, med beaktande av konvention. För att uppnå detta syfte minskas genom detta rambeslut, inom dess tillämpningsområde, skälen till vägran av verkställighet och upphävs, bland medlemsstaterna, eventuella system för att omvandla beslutet om förverkande till ett inhemskt beslut. (5)I rådets rambeslut /500/RIF fastställs bestämmelser om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott. Enligt det rambeslutet får medlemsstaterna inte heller göra eller vidhålla några reservationer i fråga om artikel 2 konvention, om brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihetsberövande åtgärd där högsta straffet är . (6)Slutligen antog rådet rambeslut /577/RIF om verkställighet i Europeiska unionen av beslut om frysning av egendom eller bevismaterial. (7)Huvudsyftet för den organiserade brottsligheten är ekonomisk . Effektivt förebyggande och effektiv bekämpning av den organiserade brottsligheten bör därför inriktas på spårande, spärrande, beslag och förverkande av av brott. Det räcker dock inte med att garantera ömsesidigt erkännande inom Europeiska unionen av preliminära rättsliga åtgärder såsom spärrande och beslag, eftersom effektiv bekämpning av ekonomisk brottslighet dessutom kräver ömsesidigt erkännande av beslut om förverkande av av brott. (8)Syftet med detta rambeslut är att underlätta samarbetet mellan medlemsstaterna om ömsesidigt erkännande och verkställighet av beslut om förverkande av egendom, så att en medlemsstat på sitt territorium skall erkänna och verkställa beslut om förverkande som har utfärdats av en annan medlemsstats domstol som är behörig i brottmål. Detta rambeslut hänger samman med rådets rambeslut /.../RIF om förverkande av , hjälpmedel och egendom som härrör från brott. Syftet med det rambeslutet är att säkerställa att alla medlemsstater har effektiva regler för förverkande av av brott, bland annat när det gäller bevisbördan i fråga om ursprung för tillgångar vilka innehas av en person som är dömd för ett brott som har samband med organiserad brottslighet. (9)Samarbete mellan medlemsstaterna på grundval av principen om ömsesidigt erkännande och omedelbar verkställighet av rättsliga avgöranden förutsätter förtroende för att de beslut som skall erkännas och verkställas alltid kommer att fattas i enlighet med principerna om laglighet, subsidiaritet och proportionalitet. förutsätter också att de rättigheter som beviljas parterna eller berörda tredje parter i god tro kommer att bibehållas. sammanhang bör lämplig hänsyn tas till att förhindra att orättmätiga anspråk från juridiska eller fysiska personer (10)En korrekt tillämpning av detta rambeslut förutsätter nära förbindelser mellan de berörda ansvariga nationella myndigheterna, i synnerhet när det gäller samtidig verkställighet av ett beslut om förverkande i fler än en medlemsstat. (11)Termerna "" och "hjälpmedel" som används i detta rambeslut har en tillräckligt vid definition för att i förekommande fall innefatta föremål för brottet. (12)Om det råder tveksamhet om var den egendom som är föremål för beslut om förverkande är belägen, bör medlemsstaterna använda alla tillgängliga medel för att korrekt kunna fastställa var egendomen finns, också med användning av alla tillgängliga informationssystem. (13)Detta rambeslut respekterar de grundläggande rättigheter och iakttar de principer som erkänns i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen och återspeglas i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, särskilt kapitel VI i denna. Inget i detta rambeslut får tolkas som ett förbud mot att vägra att förverka egendom om vilken ett beslut om förverkande har utfärdats, om det finns objektiva skäl att tro att beslutet har utfärdats för att lagföra eller straffa en person på grund av dennes kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska uppfattning eller sexuella läggning, eller att denna persons ställning kan skadas av något av dessa skäl. (14)Detta rambeslut hindrar inte en medlemsstat från att tillämpa sina konstitutionella regler om prövning i laga ordning, föreningsfrihet, tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier. (15)Detta rambeslut tar inte upp återställande av egendom till dess rättmätiga ägare. (16)Detta rambeslut påverkar inte det ändamål för vilket medlemsstaterna använder de summor som erhålls till följd av dess tillämpning. (17)Detta rambeslut påverkar inte medlemsstaternas ansvar för att upprätthålla lag och ordning och skydda den inre säkerheten enligt artikel 33 i fördraget om Europeiska unionen. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. 1.Syftet med detta rambeslut är att fastställa de regler enligt vilka en medlemsstat skall erkänna och på sitt territorium verkställa ett beslut om förverkande som har utfärdats av en domstol som är behörig i brottmål i en annan medlemsstat. 2.Detta rambeslut innebär ingen ändring av skyldigheten att iaktta de grundläggande rättigheterna och de grundläggande rättsprinciperna enligt artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen, och inga skyldigheter som åligger rättsliga myndigheter i detta avseende skall påverkas. I detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges: a)utfärdande stat: den medlemsstat där en domstol har utfärdat ett beslut om förverkande i samband med ett straffrättsligt förfarande. b)verkställande stat: den medlemsstat till vilken ett beslut om förverkande har överförts för verkställighet. c)beslut om förverkande: sådant slutligt straff eller sådan slutlig åtgärd som beslutas av domstol efter rättegång på grund av en eller flera brottsliga handlingar som innebär slutligt berövande av egendom. d)egendom: varje form av egendom, materiell eller immateriell, lös eller fast, samt juridiska handlingar eller urkunder som styrker äganderätt eller annan rätt till sådan egendom, som enligt beslut av domstolen i den utfärdande staten