prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — Detsamma gäller om den som skulle ha haft rätt till premiepen- sion till efterlevande enligt 7 § har begått ett brott som avses i 14 kap. 15 § försäkringsavtalslagen mot pensionsspararen eller har med- verkat till ett sådant brott på det sätt som sägs där. Denna lag träder i kraft . 2.18 Förslag till lag om ändring i lagen (1999:890) om Prop. 2003/04:150 försäkringsverksamhet under krig eller krigsfara Härigenom föreskrivs att 4 kap. 3 § lagen (1999:890) om försäkrings- verksamhet under krig eller krigsfara m.m. skall ha följande lydelse. Lagen (1927:77) om försäk- Försäkringsavtalslagen (2004:000) ringsavtal gäller inte i fråga om gäller inte i fråga om försäkring försäkring enligt 1 §. enligt 1 §. Denna lag träder i kraft . Bestämmelserna i detta kapitel hindrar inte återbetalning enligt 13 kap. 4 § eller 15 kap. 8 § försäkringsavtalslagen (2004:000) av försäkringstagarens tillgodohavande. De hindrar inte heller en överföring av hela pensionsförsäkringens värde direkt till en annan pensionsförsäkring än som avses i 5 § om försäkrings- tagaren tecknar den i samband med överföringen hos samma eller annan försäkringsgivare med sam- ma person som försäkrad. Över- föringen skall i så fall inte anses som pension enligt 10 kap. 5 § första stycket 5 och inte heller som en betalning av för pensionsförsäkring. Förslag till lag om ändring i inkomstskattelagen Härigenom föreskrivs att 58 kap. 18 § inkomstskattelagen (1999:1229) skall ha följande lydelse. En pensionsförsäkring får återköpas trots bestämmelserna i detta kapitel, om det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst av prisbasbeloppet. Återköp får också ske om 1.det tekniska återköpsvärdet uppgår till högst ett prisbasbelopp, 2.försäkringen inte är förenad med ett oåterkalleligt förmånstagar- förordnande, och 3.premier för försäkringen inte har betalats . Om det i andra fall finns synnerliga skäl för återköp och sådant får ske enligt försäkringsavtalet och försäkringstekniska riktlinjer, får återköp medges av skattemyndigheten. Bestämmelserna i detta kapitel hindrar inte återbetalning enligt 13 kap. 4 § av försäkringstagarens tillgodohavan- de. De hindrar inte heller en överföring av hela pensionsförsäk- ringens värde direkt till en annan pensionsförsäkring än som avses i 5 § om försäkringstagaren tecknar den i samband med överföringen hos samma eller annan försäk- ringsgivare med samma person som försäkrad. Överföringen skall i så fall inte anses som pension enligt 10 kap. 5 § första stycket 5 och inte heller som en betalning av för pensionsförsäkring. 1.Denna lag träder i kraft . 2.De nya bestämmelserna gäller även för försäkringar som har tecknats . 1 Senaste lydelse 2003:669. 3 Ärendet och dess beredning Avtal om privat försäkring författningsregleras i första hand av lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Såvitt gäller de viktigaste slagen av skadeförsäkring för konsumenter har reglerna i den lagen dock till stor del ersatts av konsumentförsäkringslagen (1980:38; KFL). Trafikförsäkringen för motordrivna fordon regleras vidare i första hand av trafikskadelagen (1975:1410) i stället för av FAL. Det finns utöver detta också författningar som reglerar andra särskilda typer av försäk- ringar, såsom patientförsäkringen. KFL bygger på ett delbetänkande (SOU 1977:84) av (Ju 1974:09), som tillsattes för att se över lagstift- ningen om försäkringsavtal. I sitt fortsatta arbete avlämnade kommittén delbetänkandet Personförsäkringslag (SOU 1986:56) och slutbetänkandet Skade- försäkringslag (SOU 1989:88). Enligt kommitténs förslag skulle person- försäkringslagen och skadeförsäkringslagen tillsammans ersätta FAL och KFL. Förslagen till personförsäkringslag och skadeförsäkringslag har remissbehandlats. Remissyttrandena och sammanställningar av dem finns tillgängliga i (dnr Ju87/880 och Ju89/3379). En sammanfattning av betänkandet med förslag till en personförsäkringslag finns i bilaga 1, de lagförslag som läggs fram i betänkandet i bilaga 2 och en förteckning över remissinstanserna i bilaga 3. En sammanfattning av betänkandet med förslag till en skadeförsäkringslag finns i bilaga 4, lagförslagen i bilaga 5 och en förteckning över remissinstanserna i bilaga 6. Förslagen till personförsäkringslag och skadeförsäkringslag bearbetades senare inom . Resultatet av detta arbete presentera- des i departementspromemorian Ny försäkringsavtalslag (Ds 1993:39). Promemorian har remissbehandlats. Remissyttrandena och en sam- manställning av dem finns tillgängliga i lagstiftningsärendet (dnr Ju93/2420/L2). En sammanfattning av promemorian finns i bilaga 7, de lagförslag som läggs fram i promemorian i bilaga 8 och en förteckning över remissinstanserna i bilaga 9. Särskilt mot bakgrund av den tid som gått sedan departementsprome- remitterades har lagstiftningsprojektet kontinuerligt behandlats i referensgrupper, varvid olika frågor uppmärk- sammats och förslag till lagtext diskuterats. I grupperna har deltagit företrädare för berörda myndigheter och organisationer, framför allt från försäkringsbranschen. En hearing har hållits om lagstiftningsbehovet. En undersökning av innehållet i utländsk rätt har gjorts av professor . En sammanfattning finns i bilaga 10. För att komplettera beredningsunderlaget ytterligare upprättades i en promemoria med ett fullständigt utkast till lagrådsremiss, som remitterades för synpunkter. Utkastet till lagråds- remiss och lämnade synpunkter finns tillgängliga i lagstiftningsärendet. Utkastets lagförslag finns i bilaga 11. Vilka domstolar, myndigheter och organisationer som fick tillfälle att yttra sig framgår av bilaga 12. I propositionen tas även upp ett förslag från om regressrätt för försäkringsbolagen. Kommitténs förslag lämnades i betänkandet Samordning och regress (SOU 2002:1). Betänkandet har remissbehandlats. Remissyttrandena finns tillgängliga i (dnr Ju2002/595/L2). En sammanfattning av kom- mitténs överväganden beträffande frågan om regress finns i bilaga 13, lagförslaget i bilaga 14 och en förteckning över remissinstanserna i bilaga 15. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 16. Lagrådets yttrande finns i bilaga 17. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag men har i vissa avseenden gjort andra bedömningar eller valt andra lagtekniska lösningar. Lagrådets synpunkter behandlas under övervägandena i avsnitt 5.1, 6.1.1, 6.1.2, 6.2.1, 6.2.2, 6.2.4, 6.2.6, 6.3.1, 6.3.2, 6.3.3, 6.3.6, 6.3.7, 6.3.8, 6.4, 6.5, 6.6.2, 6.6.3, 6.6.4, 7.2, 7.3, 8.1, 8.2, 9.1.1, 9.1.2, 9.2.3, 9.2.7, 9.3.1, 9.3.3, 9.3.6, 9.5.2, 9.5.3, 9.5.4, 9.5.5, 9.5.7, 9.5.8, 9.6, 9.7.3, 10.1, 10.3, 10.5, 10.7, 10.9, 11.7 och 12 samt i författningskommentaren avsnitt 14. Försäkringsbranschen har lämnat synpunkter på Lagrådets förslag. På grundval av betänkanden, departements- promemorian och beredningsunderlaget i övrigt föreslår regeringen i propositionen en reformerad ny lagstiftning om försäkringsavtal. Propositionen bygger på en överenskommelse mellan den socialdemo- kratiska regeringen och . Efter en beskrivning av nuvarande förhållanden (avsnitt 4) tar rege- ringen först allmänt ställning till frågan om lagstiftningsbehovet och lagstiftningens allmänna uppläggning (avsnitt 5.1) samt tillämpnings- området (avsnitt 5.2) och området för den tvingande regleringen (avsnitt 5.3). Regeringen behandlar sedan i tur och ordning huvuddelarna i reformen: individuell konsumentförsäkring (avsnitt 6) och företagsför- säkring (avsnitt 7) jämte tredje mans rätt enligt försäkringsavtalet be- träffande sådana försäkringar (avsnitt 8), individuell personförsäkring (avsnitt 9), gruppförsäkring (avsnitt 10) och kollektivavtalsgrundad för- säkring (avsnitt 11). Ett avsnitt om ikraftträdande och övergångs- Prop. 2003/04:150 bestämmelser (avsnitt 12) följs av en redovisning av reformens kost- nadseffekter (avsnitt 13) och sist en författningskommentar (avsnitt 14). I propositionen anges under rubriken remissinstanserna de synpunkter som lämnats på departementspromemorian, och andra synpunkter under beredningsarbetet framgår i stället av regeringens överväganden i övrigt. av försäkring förekommer i i landskapslagarna. Till de skyldigheter som ålåg häradets invånare hörde att lämna varandra hjälp vid oförvållade olyckor. Framför allt var de skyldiga att samla pengar i en brandstod, som användes för den häradsbo vars egendom brunnit upp av en olyckshändelse. Bestämmelser om en sådan brand- stodsplikt togs sedan upp i landslagarna, och de fördes därifrån in i 24 kap. byggningabalken lag. lag togs även in en föreskrift om att häradsborna i varje landsort skulle bilda en förening som hade att bestämma hur mycket som skulle betalas i brandstod för varje nytt hus. Vad gäller den frivilliga försäkringen blev försäkring mot sjöfara tidigast föremål för lagstiftarens uppmärksamhet. Redan den första sjölagen innehöll en försäkringsbalk. Bestämmelserna där ändrades genom Försäkrings- och Haveristadgan , som ersattes av sjölag. Privaträttsliga bestämmelser om sjöförsäkring togs sedan in sjölag. inleddes det samarbete mellan de nordiska länderna beträf- fande den centrala civilrättsliga lagstiftningen som inom loppet av några decennier skulle leda fram till en långtgående harmonisering på detta område. Det året antog justitieministrarna i , och ett lagstiftningsprogram som omfattade viktiga civilrättsliga ämnen. Det nordiska samarbetet ledde till överensstämmande lagstiftning om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område, om avbetal- ningsköp och om kommission, handelsagenter och handelsresande. utökades programmet med försäkringsavtal, och kommittéer om detta ämne tillsattes i de nordiska länderna . Arbetet utmynnade i likartade lagar om försäkringsavtal i , , och . Den svenska lagen om försäkringsavtal trädde i kraft (FAL), och motsvarande lagar trädde i kraft i , i och i . Den nu gällande svenska lagen är således den första svenska lag som avser hela försäkringsavtalsrätten. Bortsett från sjöförsäkring hade svensk lagstiftning före FAL i huvudsak reglerat endast den närings- rättsliga sidan av den privata försäkringsverksamheten. I syfte att se över de nordiska försäkringsavtalslagarna tillsattes kom- mittéer i () och i , i och i . Också detta lagstiftningsarbete skedde alltså i nära nordiskt samarbete. Lagstiftningssamarbetet ledde till att nya försäkringsavtalslagar infördes i och i . I bedömdes lagstiftningsbehovet särskilt angeläget för På grundval av ett delbetänkande från infördes en särreglering för dessa försäk- Prop. 2003/04:150 ringar i konsumentförsäkringslagen (KFL), som trädde 1981. Kommitténs huvudbetänkanden ligger tillsammans med det komplette- rande beredningsunderlaget till grund för förslagen i denna proposition. I pågår fortfarande en översyn av försäkringsavtals- lag. I det följande ges en översikt av rättsregler och vissa andra förhållan- den av betydelse i lagstiftningsfrågan. För en mera utförlig redogörelse, som delvis ännu är aktuell, hänvisas till betänkanden. Vissa lagar m.m. som har tillkommit presen- teras längre fram i detta avsnitt, och några särskilda frågor rörande gällande rätt och utvecklingen i praxis behandlas i senare avsnitt av denna proposition. Med hänsyn till rättsområdets stora internationella betydelse presenteras huvuddragen i nordisk rätt och, som en bilaga till propositionen, vissa andra europeiska staters lagstiftning. 4.1Försäkringsavtalslagen och konsumentförsäkrings- lagen FAL skiljer mellan å ena sidan skadeförsäkring, som avser försäkring mot ekonomisk förlust genom sakskada, genom ersättningsskyldighet (främst vid ansvarsförsäkring) eller genom ren förmögenhetsskada, och å andra sidan personförsäkring, som inbegriper liv-, sjuk- och olycksfalls- försäkring. FAL är i huvudsak dispositiv, dvs. den gäller bara i den mån inte annat anges i försäkringsvillkoren. De regler i FAL som är till för att skydda försäkringstagaren är dock i ganska stor utsträckning tvingande. KFL innehåller bestämmelser, som också mestadels är tvingande till för- mån för försäkringstagarsidan, om vissa typer av försäkring som konsu- menter tecknar. Det gäller hemförsäkring, villaförsäkring, fritidshusför- säkring, reseförsäkring, trafikförsäkring eller annan motorfordonsförsäk- ring och båtförsäkring, dock i princip inte gruppförsäkring och inte heller försäkringar grundade på kollektivavtal. Vissa frågor som rör sådana försäkringar (kollektiva försäkringar), bl.a. om ersättningen i förhållandet till personer utanför försäkringsavtalet, regleras dock av FAL. FAL ger regler om övriga typer av försäkringar, framför allt personförsäkring och skadeförsäkringar för företag och offentliga rättssubjekt (företagsförsäk- ring). FAL är alltså formellt tillämplig också på kollektiva försäkringar, men i praktiken har lagen bara en begränsad betydelse här. I stort sett saknas särskilda bestämmelser rörande avtalsförhållandet vid sådana försäkringar. FAL och KFL reglerar avtalets ingående och upphörande samt olika allmänna frågor om parternas förpliktelser mot varandra. På försäkrings- tagarsidan skiljer härvid lagstiftningen mellan försäkringstagaren och annan som försäkringen är avsedd att skydda (kallad försäkringshavare i FAL och försäkrad i KFL) eller på vars person försäkringen har tecknats. KFL saknar regler om vad en konsumentförsäkring skall omfatta och om hur övriga avtalsvillkor skall utformas (bortsett från att villkor som behandlar frågor som regleras av KFL på grund av lagens tvingande karaktär inte får avvika från KFL till nackdel för försäkringstagaren). Beträffande försäkringsproduktens utformning har försäkringsbolagen alltså i princip fått fria händer. I FAL förekommer däremot en sådan särskild reglering, om än ofullständig, rörande vissa typer av skade- försäkring (sjö- och annan transportförsäkring samt brand-, kreaturs- och ansvarsförsäkring). Det kan nämnas att det för trafikförsäkringens del finns en utförlig reglering i trafikskadelagen (1975:1410), om vad skyddet skall omfatta. Vissa bestämmelser av denna typ har också givits i fråga om annan obligatorisk försäkring, bl.a. i lagen (1989:508) om försäkringsmäklare (se avsnitt 4.5 nedan). Något formkrav gäller inte för försäkringsavtal. Avtalets ingående regle- ras av allmänna principer. Bindande avtal föreligger alltså som regel när antagande svar har givits på motpartens anbud och denne tagit del av accepten. KFL innehåller en särskild regel om skyldighet att sluta avtal (kontraheringsplikt). Försäkringsbolaget får inte vägra att meddela en försäkring som bolaget normalt tillhandahåller allmänheten, om inte bolaget har särskilda skäl för denna vägran. I KFL finns också bestämmelser om vilken information som försäkrings- bolaget skall ge om och andra villkor dels innan en försäkring tecknas, dels , dels i samband med skadereglering. Dessa regler är av näringsrättsligt (marknadsrättsligt) slag. Underlåtenhet att informera medför alltså påföljder enligt marknadsföringslagen (1995:450), medan eventuella civilrättsliga konsekvenser inte regleras. Motsvarande informationsregler saknas i FAL. Rörande försäkringstiden råder som huvudregel avtalsfrihet. KFL före- skriver dock en längsta försäkringstid om det inte finns sär- skilda skäl. I denna lag begränsas också försäkringsbolagets rätt att säga upp försäkringen vid tidens utgång. Försäkringsbolaget kan vägra fortsatt försäkring bara vid särskilda skäl, även om man också kan ändra vill- koren för en kommande avtalsperiod. Även sådana regler saknas i FAL. Av mera begränsad praktisk betydelse är vissa bestämmelser om rätt till uppsägning . FAL ger försäkringsbolaget en sådan rätt för skade- försäkringens del, bl.a. vid oriktiga riskupplysningar från försäkrings- tagarens sida, vid fareökning och vid vissa brott mot säkerhetsföreskrif- ter, medan KFL föreskriver samma påföljd när försäkringstagaren eller den försäkrade grovt har åsidosatt sina förpliktelser mot försäkrings- bolaget eller om det finns andra synnerliga skäl. sin sida enligt KFL förtida uppsägningsrätt om försäkringsbehovet faller bort eller om det inträffar en annan liknande omständighet. Båda lagarna innehåller bestämmelser om parternas, främst försäkrings- tagarens, förpliktelser och föreskriver olika påföljder om de åsidosätts. Försäkringstagarens skyldigheter dels att betala premie, dels att upp- fylla en rad s.k. biförpliktelser regleras genom ganska utförliga regler som är tvingande till förmån för försäkringstagaren. Det ansågs vid till- komsten av både FAL och KFL vara väsentligt att försäkringsbolaget inte skall kunna utnyttja motpartens eventuella ekonomiska underläge eller bristande sakkunskap genom att föreskriva strängare påföljder vid kontraktsbrott än vad som är rimligt. Kronologiskt sett är försäkringstagarens första förpliktelse att lämna uppgifter om risken vid avtalets ingående så att försäkringsbolaget kan bedöma vilken premie och vilka villkor i övrigt som skall gälla i vissa fall om risken alls kan försäkras. bygger här närmast på tanken att vid oaktsamt eller uppsåtligt brott mot denna upplysningsplikt försäkringsbolaget blir helt eller delvis fritt från ansvar vid ett försäk- ringsfall medan felaktiga uppgifter i god tro inte medför någon sådan påföljd. Vid svek eller förfarande i strid mot tro och heder från försäk- ringstagarens sida blir avtalet ogiltigt. Vad oaktsamma uppgifter angår är den viktigaste påföljden att ansvaret sätts ned till vad försäkringsbolaget skulle ha föreskrivit, om försäkringsgivaren fått riktiga uppgifter om risken (den s.k. prorataregeln). Hade försäkringsbolaget i sådant fall väg- rat försäkring, betalas ingen ersättning. En alternativ regel, som tar sikte på den oriktiga uppgiftens samband med försäkringsfallet (den s.k. kausalitetsregeln), är närmast avsedd för sjö- och annan transportförsäk- ring. om upplysningsplikt bygger också på att felak- tiga upplysningar i god tro inte påverkar försäkringsbolagets ansvar en- ligt avtalet, men här bestäms påföljden på annat sätt när försäkrings- tagaren lämnar den oriktiga uppgiften uppsåtligen eller med oaktsamhet som inte är ringa. Försäkringsersättningen kan då sättas ned efter en skälighetsbedömning, där en mängd skilda omständigheter kan beaktas. I allmänhet brukar försäkringsvillkoren närmare precisera det avdrag som skall ske när upplysningsplikten eftersätts. Sådana villkor kan dock på grund av skälighetsregelns tvingande natur åsidosättas om resultatet inte stämmer med regeln. FAL innehåller också särskilda regler om ökning av risken vid skade- försäkring. Principerna påminner om dem som gäller vid upplysnings- plikt, och huvudtanken är alltså att försäkringsgivarens ansvar kan sättas ned bara vid uppsåt eller vårdslöshet från försäkringstagarens sida; han har framkallat en inte förutsedd fareökning med vilja eller försummat att anmäla den till försäkringsbolaget. Motsvarande regler saknas i KFL. Där förekommer däremot en gemen- sam bestämmelse om överträdelse av försäkringsvillkoren, som kan aktualiseras vid fareökning men som framför allt blir aktuell när den försäkrade bryter mot särskilda föreskrifter om försiktighetsmått mot skada (säkerhetsföreskrifter) eller mot skyldigheten att förhindra försäk- ringsfall. Vid oaktsamhet kan också här en nedsättning ske efter skälig- het, och villkoren brukar även i dessa fall precisera hur avdraget skall ske. anses speciellt viktiga vid företagsförsäkring. För skadeförsäkringens del innehåller FAL en regel som i stora drag innebär att, vid oaktsam överträdelse av en sådan föreskrift på försäkringstaga- rens sida, försäkringsbolaget bara ansvarar om det inte finns något orsakssamband mellan överträdelsen och skadan. Viktiga bestämmelser gäller om framkallande av försäkringsfallet från den försäkrades sida. Enligt , vilka dock inte är tvingande, är försäkringsbolaget fritt från ansvar mot en försäkrad som uppsåtligen har framkallat försäkringsfallet, och detsamma gäller vid annan försäkring än livförsäkring om försäkringsfallet har framkallats genom grov vårds- löshet. Undantag föreskrivs dock om den försäkrade var eller psykiskt störd eller om han har handlat i en nödsituation. Annan än grov vårdslöshet inverkar inte på ansvaret. En särskild bestämmelse före- kommer om självmord vid livförsäkring. Trots den försäkrades uppsåt betalas här försäkringsersättning, om försäkringen har gällt före dödsfallet eller det måste antas att samband saknats mellan försäkringsskyddet och självmordet. FAL innehåller också bestämmel- ser som innebär att den som orsakar någons död genom ett uppsåtligt och allvarligt våldsbrott har förverkat sin rätt till försäkringsersättning. Också KFL fritar försäkringsbolaget från ansvar när den försäkrade har framkallat försäkringsfallet med uppsåt. KFL innehåller däremot något avvikande bestämmelser när det gäller vårdslöshet. I motsats till FAL:s motsvarande stadganden är tvingande. Vid grov vårdslöshet kan ersättningen sättas ned efter skälighet, dock inte vid ansvarsförsäk- ring. Denna försäkringstyp avser ju skydd mot skadeståndsskyldighet, och här står därför även den skadelidandes intressen på spel. Vidare kan försäkringsbolaget av särskilda skäl göra förbehåll om nedsättning även vid annan vårdslöshet som inte är ringa. När det gäller åsidosättande av skyldigheter enligt försäkringsvillkoren och framkallande av försäkringsfallet svarar den försäkrade också för uppsåt eller vårdslöshet hos vissa andra (s.k. identifikation). Det gäller bl.a. om det har förelegat en väsentlig ekonomisk gemenskap med den andre beträffande den försäkrade egendomen samt, vid överträdelse av försäkringsvillkor, om den andre i den försäkrades ställe eller till- sammans med den försäkrade haft tillsyn över egendomen, förutsatt att förbehåll om detta har gjorts i villkoren. Försummad betalning av premien regleras också olika i FAL och i KFL. Den väsentliga frågan är när försäkringsbolaget kan frita sig från ansvar för ett försäkringsfall som inträffar när premien är obetald. innebär i huvudsak följande. Avtalsfrihet råder om betalningstiden. Om tiden för betalning av premien inte är bestämd, skall premien betalas utan uppskov. Premien för eventuella senare premieperioder skall betalas på periodens första dag. När det gäller den första premien kan försäk- ringsbolaget förbehålla sig ansvarsfrihet så snart försäkringstagaren har gjort sig skyldig till dröjsmål med betalningen. Vid dröjsmål med en senare premie gäller ett sådant förbehåll bara om försäkringstagaren har låtit bli att betala efter det att försäkringsbolaget gett honom en påminnelse om förfallodagen. Villkoren vid livförsäkring är dock ofta mildare än vad lagen föreskriver. en månad på sig att betala, den s.k. respitmånaden. Om försäkringsfall inträffar innan premien har betalats, reduceras ersättningen i förhållande till hur länge dröjsmålet har varat. Under alla förhållanden utbetalas försäkringens värde, om det i försäkringen ingår ett sparande t.ex. vid pensionsförsäkring. KFL är här gynnsammare för den försäkrade än FAL. Första premien skall betalas efter det att ett skriftligt krav har avsänts till försäkringstagaren, men försäkringsbolaget kan förbehålla sig att försäkringen inte skall gälla innan premien har betalats. Premien för en senare period eller för en förnyad försäkring skall betalas senast när den nya premieperioden börjar, men den behöver inte betalas förrän efter det att försäkringsbolaget har avsänt ett skriftligt premie- krav. Säger försäkringsbolaget upp försäkringen till upphörande på grund av dröjsmål, kan försäkringstagaren behålla sitt försäkringsskydd såvida han betalar efter det att meddelandet om uppsäg- ningen har sänts till honom. Denna tid kan dessutom förlängas om försäkringstagaren gör sannolikt att meddelandet har förkommit eller försenats eller att han inte har kunnat erlägga premien på grund av svår sjukdom, frihetsberövande, utebliven pensions- eller lönebetalning m.m. Vissa särskilda regler gäller enligt FAL om ersättningen vid skadeför- säkring, vilka är tillämpliga också på konsumentförsäkring.