prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Andra stycket innehåller en bestämmelse om vilken förlust eller kostnad som omfattas av försäkringen, om inte försäkringsavtalet ger besked om detta. Om inte annat framgår av försäkringsavtalet och försäkringen avser viss egendom, skall ersättning betalas bara för värdet av den försäkrade egendomen men inte för följdkostnader av olika slag (t.ex. för förlorad arbetsinkomst eller transportkostnader). Bestämmelsen är alltså inte tillämplig på t.ex. ansvarsförsäkring. 2003/04:150 6 kap. 2 § Avser försäkringen värdet av egendom, skall värdet anses motsvara återanskaffningspriset före försäkringsfallet med avdrag för ålder och bruk samt, när skadan inte avser en byggnad, för nedsatt användbarhet och annan omständighet. Om återanskaffning inte kan ske, skall värdet i stället anses motsvara vad det skulle ha kostat att före försäkringsfallet anskaffa likvärdig egendom. Kan egendomen repareras på ett godtagbart sätt, gäller det som sägs i första meningen om återanskaffningspriset i stället om reparationskostnaden. Första stycket gäller inte om annat framgår av försäkringsavtalet. (Jfr 6 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller vissa dispositiva bestämmelser om hur skadad eller förstörd egendom I fråga om vad som gäller vid företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 18 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen har ingen motsvarighet KFL men däremot i 37 § i Bestämmelserna är tillämpliga om försäkringen avser värdet av försäkrad egendom men villkoren inte innehåller något om hur ersättningen för detta värde skall beräknas. Värderingen skall i princip ha en objektiv karaktär, så till vida som att den försäkrade inte skall kunna åberopa speciella omständigheter som i hans hand ger egendomen ett särskilt värde. Man får här också godta att det objektiva värdet bestäms efter vissa schematiska antaganden om vad som skulle ha hänt ifall ingen skada hade inträffat. Huvudregel är enligt första stycket första meningen att återanskaff- ningsvärdet i villkoren ofta kallat dagsvärdet blir avgörande. i sort sett hänvisas till 37 § FAL. Regleringen om dagsvärde är i första hand tillämplig vid total skada på den försäkrade egendomen men gäller också när det bara är fråga om en delskada. I stället för åter- anskaffning kan det då bli fråga om att egendomen återställs genom I så fall tillämpas tredje meningen. Det är tänkbart att återanskaffning inte är praktiskt möjlig, en situation som andra meningen tar sikte på (den är alltså inte tillämplig när återanskaffning kan ske men av någon anledning inte kommer till stånd). Som exempel kan nämnas skada på unika konstföremål och på egendom som är anskaffad för ett mera tillfälligt ändamål, t.ex. för en utställning. För sådana situationer skall ersättning utgå med kostnaden att skaffa likvärdig egendom före försäkringsfallet. Tredje meningen reglerar ersättningen vid delskada på den försäkrade Denna finns alltså kvar, men i skadat skick. värderingen utgå från reparationskostnaden. Man får emellertid på liknande sätt som första meningen föreskriver i fråga om återanskaff- ningskostnaden göra avdrag om exempelvis gamla och uttjänta delar ersätts av nya. Har skadefallet tvärtom medfört en varaktig värdeminsk- ning på egendomen, som inte kompenseras genom reparationen, skall ytterligare ersättning betalas för värdeminskningen. På samma sätt som den försäkrade har en viss bevisbörda när det gäller försäkringsfallets inträffande måste han ombesörja bevisning om skadans I vissa fall kan det vara naturligt att tillämpa den särskilda bevisregeln i 35 kap. 5 § under de förutsättningar som gäller för detta. Detta kan bli aktuellt i sådana fall som avses i andra meningen eftersom det ibland kan vara besvärligt att slå fast vilken egendom som kan vara likvärdig med ett unikt föremål. Av andra stycket framgår att bestämmelserna i första stycket är Villkoren brukar innehålla en utförlig reglering av beräk- 3 § Skall försäkringsbeloppet enligt försäkringsvillkoren motsvara värdet av försäkrad egendom eller annat försäkrat intresse och understiger försäkringsbeloppet i betydande mån detta värde, kan ersättning från försäkringen sättas ned i förhållande till underförsäkringen. 2003/04:150 6 kap. (Jfr 6 kap. 3 § promemorian och SkFL.) Paragrafen tar sikte på det fallet när försäkringsbeloppet är lägre än det faktiska värdet på det försäkrade intresset och försäkringstagaren alltså har betalat en för låg premie, underförsäkring. I fråga om vad som gäller vid företagsförsäkring, se 8 kap. 18 § andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen motsvarar i sak 35 § KFL. Nedsättning av försäkringsersättningen blir aktuell bara om skillnaden mellan försäkringsbeloppet och den försäkrade egendomens värde är betydande. Vid bedömningen av om det föreligger en sådan skillnad får hänsyn tas till såväl absoluta som relativa tal. En avvikelse på kan betraktas som betydande vid en försäkring på men inte vid en på . En avvikelse på kan betraktas som mindre betydande vid en försäkring på men som betydande vid en försäkring på . Det är likgiltigt om underförsäkringen fanns redan när försäkringen tecknades eller om den beror på att egendom därefter har tillkommit (t.ex. genom att försäkringstagaren har gjort betydande nyanskaffningar till sitt hem) eller på att värdet av försäkrad egendom har ändrats (konstverk av en särskild konstnär har exempelvis ökat starkt i värde efter det att försäkringen tecknades). Det är också utan betydelse om försäkringstagaren kan anses vara i god tro. Rättsföljden av underförsäkring är att försäkringsersättningen får sättas ned i förhållande till underförsäkringen, dvs. efter förhållandet mellan försäkringsbeloppet och det försäkrade intressets värde. I många fall då premien beräknas på grundval av ett angivet försäkringsbelopp kan försäkringen täcka även skador för vilka varken risken eller premien står i direkt proportion till värdet av den försäkrade egendomen. Exempel på detta är att hemförsäkring, vars premie beräknas efter värdet av försäkrad lös egendom, också omfattar skadeståndsansvar, rättsskydd och reseskydd. Ersättning som avser sådana moment skall inte reduceras på grund av underförsäkring av den lösa egendomen. 4 § Om samma intresse har försäkrats mot samma risk hos flera försäkringsbolag, är varje försäkringsbolag ansvarigt mot den försäkrade som om det bolaget ensamt hade meddelat försäkring. Den försäkrade har dock inte rätt till högre ersättning sammanlagt från bolagen än som svarar mot skadan. Överstiger summan av ansvarsbeloppen skadan, fördelas ansvarigheten mellan försäkringsbolagen efter förhållandet mellan ansvarsbeloppen. (Jfr 6 kap. 4 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, handlar om den situationen när samma intresse är försäkrat mot samma risk hos flera försäkringsbolag, dubbelförsäkring. I fråga om vad som gäller vid företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 18 § tredje stycket. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen stämmer överens med 36 § KFL. Ett exempel på dubbelförsäkring är när en hemförsäkring och en reseförsäkring båda täcker skada på egendom som medförs på resa. Ett annat exempel är när en hemförsäkring täcker skada på lös egendom som den försäkrade har i sitt fritidshus som han har en särskild fritidshusförsäkring som täcker även lös egendom. Försäkringarna kan också vara tecknade av olika försäkringstagare, t.ex. när egendom som förvaras hos en hantverkare täcks både av ägarens hemförsäkring och av hantverkarens försäkring. Att den senare försäkringen är en företagsförsäkring där kanske avvikande villkor gäller hindrar inte att konsumentens rätt till ersättning ur hemförsäkringen bedöms enligt förevarande bestämmelse. Däremot är det inte fråga om dubbelförsäkring när en egendomsförsäkring och en ansvarsförsäkring täcker samma skada, eftersom det inte är samma intresse som försäkras. Det är också fråga om en annan situation om en försäkring är subsidiär och gäller bara under förutsättning att en annan försäkring inte finns. Ett exempel är att en hemförsäkring inte täcker skador på egendom som tillhör försäkringstagarens familjemedlemmar om dessa har en egen försäkring på egendomen. Själva formuleringen är inte avgörande för om ett villkor skall anses utgöra ett förbehåll om ansvarsfrihet som inte är förenligt med bestämmelserna om dubbelförsäkring eller om det innebär att försäkringen gäller bara subsidiärt. Hänsyn får också tas till andra omständigheter. När det är fråga om dubbelförsäkring kan enligt första meningen den försäkrade kräva ersättning av vilket som helst av försäkringsbolagen upp till det belopp för vilket bolaget svarar. Bestämmelsen om försäkringsbolagens solidariska ansvar är tvingande, vilket innebär att ett försäkringsbolag inte kan friskriva sig från ansvar för det fallet att intresset är försäkrat hos ett annat försäkringsbolag. Av andra meningen framgår att den försäkrade vid dubbelförsäkring inte har rätt till högre ersättning än som sammanlagt svarar mot skadan. Bestämmelsen ligger i linje med det berikandeförbud som visserligen inte återspeglas i lagen men ändå får anses gälla som en allmän försäkringsrättslig princip när inget annat har avtalats. Om någon tvekan kan uppstå om vad som svarar mot skadan, får man utgå från vad som kan ersättas enligt villkoren för den försäkring som medger den högsta ersättningen. Om exempelvis en skada enligt villkoren för en av två försäkringar kan ersättas enligt nyvärdesprincipen (dvs. utan avdrag för ålder och bruk) men enligt villkoren för den andra bara enligt dagsvärdesprincipen (dvs. med sådant avdrag), har den försäkrade rätt till ersättning för nyvärdet (men inte till högre ersättning). Däremot har en försäkrad inte rätt att ur två försäkringar, som båda för en viss situation ger ersättning bara med dagsvärdet, få ersättning upp till nyvärdet ens om han styrker att det på marknaden finns försäkringar som ger ersättning upp till nyvärdet i en situation som motsvarar den inträffade. 2003/04:150 6 kap. Bestämmelsen i tredje meningen om ansvarighetens fördelning rör inte direkt den försäkrade utan förhållandet mellan flera försäkringsbolag. Försäkringsbolagen kan avtala om en annan fördelning än den som lagen Avtalet kan som antytts gå ut på att en viss försäkring skall svara efter en annan. Med ansvarsbelopp avses det belopp med vilket ett försäkringsbolag som ensamt meddelat försäkring skulle ha svarat, med hänsyn till försäkringsavtalet och lagens bestämmelser om hur försäkringsersättningen skall beräknas. 5 § Även om ett avtalat försäkringsbelopp överskrids, ansvarar försäkringsbolaget för en kostnad som den försäkrade har till följd av åtgärder som avses i 4 kap. 7 §, i den mån dessa kan anses försvarliga. (Jfr 6 kap. 5 § promemorian och SkFL.) Bestämmelsen reglerar försäkringsbolagets skyldighet att ersätta kostnader som den försäkrade har haft för att hindra eller minska en skada. I fråga om vad som gäller vid företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 18 § tredje stycket. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen har ingen motsvarighet KFL men däremot i stort sett i 53 § första stycket FAL. En försäkrad som har kostnader för att fullgöra sin räddningsplikt enligt 4 kap. 7 § har rätt att få dessa kostnader ersatta, under förutsättning att de är försvarliga. Den principiella skyldigheten att ersätta kostnader av detta slag bygger på liknande tankegångar som allmänna grundsatser om rätt till ersättning för handlingar i annans intresse i nödsituationer. Det är självfallet angeläget från försäkringsbolagets synpunkt att den försäkrade inte av ekonomiska skäl låter bli att vidta rimliga skadehindrande åtgärder. Den försäkrade riskerar ju att försäkringsersättningen sätts ned bara vid mera allvarlig vårdslöshet i det hänseendet (jfr 4 kap. 7 § andra stycket). Paragrafen innebär att avtalad självrisk inte får begränsa den försäkrades rätt till ersättning för räddningskostnader. En självrisk kan vid exempelvis egendomsförsäkring avräknas bara från det värde som den skadade egendomen skall anses ha. Om den försäkrades insatser har inneburit att en skada kunnat undvikas, skall sålunda hela räddningskostnaden betalas av försäkringsbolaget, allt under förutsättning att det har rört sig om åtgärder som varit försvarliga. Däremot ersätts lika litet som enligt äldre rätt en skada som den försäkrade ådrar sig under sina räddningsförsök. 7 kap. Regleringen av försäkringsfall, m.m. Kapitlet behandlar försäkringsbolagets skyldigheter i samband med skaderegleringen och vissa andra frågor. Det har vid personförsäkring sin motsvarighet i 16 kap. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningarna i 8 kap. 19 §. Bestämmelserna bygger till stor del på dem KFL. Kapitlet innehåller tio paragrafer och inleds med bestämmelser om försäkringsbolagets skyldighet att skyndsamt reglera ett försäkringsfall och om tidpunkten då försäkringsersättning senast skall betalas ut (1 §). I de två följande paragraferna finns bestämmelser om följderna av att den ersättningsberättigade försummar att följa försäkringsvillkor som tar sikte på regleringen av försäkringsfall eller lämnar oriktiga uppgifter till försäkringsbolaget av betydelse för skaderegleringen (2 och 3 §§). De följs av bestämmelser om preskription av rätten till försäkringsersättning (4 §) och om risken för att olika meddelanden från försäkringsbolaget försenas eller inte alls kommer fram (5 §). I kapitlet har det befunnits lämpligt att också samla bestämmelserna om domstolsprövning av vissa beslut av försäkringsbolaget (68 §§), vilka rör inte bara rätten att teckna och behålla försäkringen utan också försäkringsbolagets uppsägning . Sedan följer en bestämmelse om försäkringsbolagets regressrätt mot skadevållaren om försäkringsbolaget har ersatt en skada (9 §). En avslutande paragraf behandlar regleringen av försäkringsfall m.m. vid personförsäkring som ingår som ett moment i konsumentförsäkringen (10 §). Tiden för utbetalning av försäkringsersättning 1 § Ett försäkringsbolag som har fått underrättelse om ett försäkringsfall skall utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att skadan skall kunna regleras. Skaderegleringen skall ske skyndsamt och med beaktande av den försäkrades och annan skadelidandes behöriga intressen. Försäkringsersättning som inte avser periodiska utbetalningar skall betalas senast efter det att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras för att fastställa betalningsskyldigheten. Detta gäller dock inte när 9 kap. 9 § är tillämplig och inte heller i den mån rätten till ersättning är beroende av att egendom repareras eller återanskaffas, att en myndighet meddelar ett visst beslut eller att någon annan liknande händelse inträffar. Försäkringsbolaget skall betala ränta enligt 6 § räntelagen (1975:635), om inte betalning sker . Om den som gör anspråk på försäkringsersättning uppenbarligen har rätt till åtminstone ett visst belopp, skall detta genast betalas ut i avräkning på den slutliga ersättningen. 2003/04:150 7 kap. (Jfr 8 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, behandlar försäkringsbolagets skyldigheter vid skaderegleringen. Den har vid personförsäkring en motsvarighet i 16 kap. 1 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.1. Paragrafen motsvarar i stora drag 37 § första stycket och 38 § KFL. För att tillgodose den ersättningsberättigades intresse åläggs här försäkringsbolaget att utan uppskov vidta de åtgärder som behövs för att försäkringsfallet skall kunna regleras samt att handlägga försäkringsärendet så skyndsamt som möjligt. Försäkringsbolagets skyldigheter inträder när det blir underrättat om försäkringsfallet, vanligen genom en anmälan från någon som påstår sig ha rätt till ersättning. Det kan också förekomma att underrättelsen kommer från annat håll, t.ex. från polisen om en inträffad trafikolycka. Tänkbart är också att anmälan görs av en anhörig eller bekant till den försäkrade. I alla sådana fall skall skaderegleringen inledas och genomföras utan uppskov. Att försäkringsbolaget t.ex. genom massmedia får reda på att en skada har inträffat där en viss försäkringen kan tas i anspråk medför däremot inte att bolaget blir skyldigt att vidta åtgärder för en skadereglering. Det är inte nödvändigt att ersättningsanspråken preciseras i en skadeanmälan. Försäkringsbolaget måste ändå börja utredningen så att ersättning kan betalas . Skaderegleringen skall göras så snabbt som omständigheterna tillåter. Bolaget skall verka för att den försäkrade och andra, exempelvis den skadelidande vid ansvarsförsäkring, får den ersättning de är berättigade till. Bolaget kan alltså inte bara överlåta åt den som begär ersättning att utreda saken själv. Att en försäkrad kan ha bevisbördan i en domstolsprocess om ett förhållande innebär inte att det är hans sak att skaffa fram all behövlig utredning på detta stadium. Däremot ankommer det på den som begär ersättning att bidra till utredningen, något som uttrycks i andra stycket. Det är dock försäkringsbolagets ansvar att tala om för den potentiellt ersättningsberättigade vilket underlag bolaget behöver för att reglera skadan. Det är bara de ersättningsberättigades behöriga intressen som skall beaktas. Det skulle stå i strid mot kollektivets intresse om försäkringsbolaget av den ena eller andra anledningen skulle infria ogrundade krav. Försäkringstagarna har berättigade anspråk på likabehandling. Detta måste anses rymmas i kravet på att skaderegleringen, liksom försäkringsverksamheten i övrigt, skall uppfylla god försäkringsstandard (1 a § tredje stycket försäkringsrörelselagen; jfr prop. 1998/99:87 s. 182). I en korrekt skadereglering ligger också att försäkringsbolaget motverkar försäkringsbedrägerier och andra ohederliga förfaranden, vilka kan drabba lojala försäkringstagare genom höjda . Här anges den tid inom vilken försäkringsersättningen skall betalas till den ersättningsberättigade, dvs. Utgångspunkten för enmånadsfristen är enligt första meningen att den ersättningsberättigade har anmält försäkringsfallet och lagt fram den utredning som skäligen kan begäras. Har utredningen redovisats först senare, är det denna tidpunkt som är avgörande. Fordras särskild utredning för en viss post, t.ex. för reparationskostnader, kan förfallotiden förskjutas i motsvarande mån, trots att det från början stått klart att ersättningsskyldighet i princip föreligger. I det läget kan dock en tillämpning av tredje stycket bli aktuell. 2003/04:150 7 kap. I styckets andra mening har beaktats att försäkringsbolaget i vissa fall kan vara förhindrat att betala inom månadsfristen. ningar, t.ex. i form av en livränta, skall betalningen per definition ske På grund av bestämmelserna i 9 kap. 9 § (om otillräckligt försäkringsbelopp vid ansvarsförsäkring) kan försäkringsbolaget i vissa fall vara tvunget att hålla inne en del av försäkringsersättningen. vissa försäkringar kan det förekomma (exempelvis vid s.k. nyvärdes- försäkring) att rätten till den del av försäkringsersättningen som över- stiger dagsvärdet förutsätter att en byggnad återuppförs eller skadad I sådana fall är det också tänkbart att man får avvakta ett myndighetsbeslut, t.ex. bygglov för det nya bygget. Det som sägs i andra stycket innebär att försäkringsersättningens för- fallodag skall anses bestämd i förväg. Om försäkringsbolaget inte gör en utbetalning inom den föreskrivna tiden, t.ex. för att göra en närmare granskning av den utredning som framlagts, blir bolaget, enligt vad Lagrådet påpekat, därför skyldigt att betala ränta enligt 4 § tredje stycket och 6 § räntelagen. För tydlighetens skull har detta fastslagits i styckets Även om försäkringsbolaget har fog för att ta på sig att ta ställning till det anspråk som framställs och den utredning som presenteras, kan det inte därigenom undgå skyldighet att betala Att försäkringsbolaget med hänsyn till 9 kap. 9 § vid ansvars- försäkring anser sig vara skyldigt att avvakta med utbetalningen längre än annars befriar det inte heller från att utge ränta. är dispositiv, kan försäkringsvillkoren dock innehålla särskilda regler om Försäkringsbolaget bör självfallet sträva efter att ha sådana rutiner att betalning sker innan enmånadsfristen går ut. Denna frist är att se som en yttersta gräns. Även om ett ärende inte är fullständigt utrett, torde försäkringsbolaget ofta ha möjlighet att betala ut ett belopp à conto (jfr tredje stycket) och därigenom minska det belopp som dröjsmålsräntan Stycket är tillämpligt också vid rättsskyddsförsäkring, när den försäk- rade undan för undan redovisar räkningar från sitt ombud. Detta stycke innehåller en regel om förskottsbetalning. komma situationer då det är motiverat att försäkringsbolaget betalar viss ersättning i förskott. Ersättningsanspråket kan tänkas omfatta vissa del- belopp som det är alldeles klart att bolaget skall betala. I ett sådant fall skall det beloppet betalas ut genast. Försäkringsbolaget kan alltså inte passivt vänta på att den berättigade I synnerhet när det gäller större icke tvistiga belopp faller det sig naturligt att bolaget är aktivt för att få klarlagt om den försäkrade önskar utnyttja rätten till förskottsbetalning. Även om det inte anges uttryckligen, får ett ersättningsyrkande ibland tolkas så att det avser också krav på förskottsbetalning. Försummelse att anmäla försäkringsfall, m.m. 2 § Om den ersättningsberättigade har försummat att följa försäkringsvillkor om skyldighet att anmäla försäkringsfall till försäkringsbolaget eller villkor eller anvisningar enligt dessa om skyldighet att medverka till utredningen av försäkringsfallet eller av bolagets ansvar, och försummelsen har medfört skada för bolaget, kan den ersättning som annars skulle ha betalats till honom sättas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Om den försäkrade vid ansvarsförsäkring har gjort sig skyldig till sådan försummelse som sägs i första meningen, har försäkringsbolaget i stället rätt att från den försäkrade återkräva en skälig del av vad bolaget har utgett till den skadelidande. Första stycket tillämpas inte om oaktsamheten har varit ringa. 2003/04:150 7 kap. (Jfr 8 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen handlar om försummelse att anmäla försäkringsfall eller medverka till utredningen. Den har vid personförsäkring en motsvarighet i 16 kap. 3 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 19 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.2. Paragrafen har delvis sin motsvarighet i 21 § FAL och 31 § KFL. Det har inte ansetts motiverat med några lagregler om vad den ersättningsberättigade skall iaktta för att få försäkringsersättningen utbetald. Det är två faktorer som gör sig gällande här. Den ena är att försäkringsfallet skall anmälas . Den andra är att den ersättningsberättigade, som kan vara såväl försäkringstagaren själv som en skadelidande tredje man som har rätt att ställa direktkrav med stöd av 9 kap. 7 §, skall medverka i utredningen av försäkringsfallet eller av försäkringsbolagets ansvar. Dessa frågor får regleras i försäkringsvillkoren. Lagen ger bara besked om följderna av att villkoren eller, när det gäller medverkan i sådana utredningar som just har nämnts, anvisningar som bygger på villkoren, försummas i denna del. Det är alltså möjligt för försäkringsbolaget att med stöd av villkoren ange vad som skall iakttas för att rätten till ersättning skall inträda men också att i det enskilda fallet komplettera detta med närmare anvisningar. Om den ersättningsberättigade försummar att följa dessa villkor eller anvisningar, kan enligt första meningen försäkringsersättningen sättas ned. Men nedsättning kan komma i fråga bara om försummelsen verkligen har lett till skada för försäkringsbolaget.