prop · GR0380 · 2004-03-09 00:00:00 — Grunden för kommissionens beslut är antingen att artikel 81.1 eller 82 inte är tillämplig på avtalet eller förfarandet eller att kommissionen helt enkelt inte har för avsikt att ingripa. Beslutet baseras på de uppgifter kommissionen har tillgång till och är bindande för kommissionen så länge nya omständigheter inte tillkommer. Bestämmelserna om icke- ingripandebesked tillämpas ytterst sällan. Administrativa skrivelser, s.k. comfort letters, innebär att kommissio- nen avslutar ett ärende informellt, genom ett brev utfärdat av en behörig tjänsteman vid kommissionen. Ett comfort letter kan erhållas efter en anmälan för undantag eller efter en ansökan om negativattest. Sökanden får redan i sin ansökan till kommissionen ange om denne accepterar att ärendet avgörs genom att ett comfort letter utfärdas. Comfort letters är i huvudsak av tre slag. Antingen uttalar kommissio- nen att förfarandet enligt dess uppfattning inte strider mot artikel 81 eller 82, eller också uttalar kommissionen att förfarandet strider mot artikel 81 men uppfyller kraven för undantag enligt artikel 81.3. Det tredje slaget comfort letters innebär att det aktuella förfarandet visserligen kan strida mot artikel 81.1 men att kommissionen på grund av administrativa prioriteringar avser att inte fatta beslut i ärendet. I vissa fall publicerar kommissionen sin avsikt att utfärda ett comfort letter, varefter tredje man ges möjlighet att inkomma med synpunkter. Kommissionen förefaller inte vara bunden av comfort letters, även om det i praktiken är osannolikt att kommissionen utan goda skäl skulle frångå sin bedömning. Sådana skäl skulle kunna vara att de omständig- heter som legat till grund för kommissionens bedömning har förändrats i väsentlig omfattning. Kommissionen har enligt artikel 9.1 i förordning 17/62 som nämnts ensam behörighet att meddela undantag enligt artikel 81.3. av avtal för undantag görs enligt artikel 4.1 i förordningen. anmälan inte gjorts, kan kommissionen som huvudregel inte meddela undantag enligt artikel 81.3. Av artikel 6.1 i förordningen framgår att undantag inte kan beviljas för tiden före det att anmälan gjorts. om undantag är enligt artikel 8 alltid tidsbegränsat och kan förenas med villkor och ålägganden. Beslutet kan förnyas. vissa omständigheter, som anges i artikel 8.3 i förordningen, återkalla eller ändra ett beslut om undantag. Vissa typer av avtal behöver inte men kan anmälas till kommissio- Det gäller bl.a. sådana avtal där endast företag från ett och samma medlemsland är parter och avtalen inte berör import eller export mellan Avtal av ifrågavarande slag har bedömts som mindre all- varliga från konkurrenssynpunkt. För den händelse kommissionen skulle undersöka ett avtal av det aktuella slaget och komma fram till att det strider mot artikel 81.1, kan kommissionen, i förekommande fall, bevilja undantag med retroaktiv verkan utan att avtalet anmälts. Detsamma gäller även i utökad utsträckning vertikala avtal mellan företag. Härmed avses sådana avtal mellan företag vilka är verksamma i olika led av produktions- eller distributionskedjan som avser de villkor enligt vilka parterna får köpa, sälja eller återförsälja vissa varor eller tjänster. Liksom gäller beträffande icke-ingripandebesked kan comfort letters och överenskommelser vara ett sätt att avsluta även ärenden som rör anmälningar för undantag. En särskild form av undantag är gruppundantag. Artikel 7.2 i förord- ning 19/65 ger, efter de ändringar som beslutats , nationella myndigheter möjlighet att under vissa omständligheter besluta att en gruppundantagsförordning inte skall tillämpas i ett visst fall. Kommissionen har enligt artikel 11 i förordning 17/62 rätt att begära upplysningar av medlemsstaternas regeringar och behöriga myndigheter samt företag och företagssammanslutningar. Det kan ske på vilket stadium som helst under en utredning. En begäran kan ställas till de företag som är direkt inblandade i ett ärende men kan också riktas till andra företag, t.ex. konkurrenter. Kommissionens utrymme för att begära upplysningar är omfattande. Det måste emellertid föreligga ett samband mellan den information som efterfrågas och den överträdelse ärendet rör. Vad ett företag åläggs får inte heller vara mer betungande än att det står i proportion till kommissionens intresse av att få informationen. Skyldiga att lämna information är företagens ägare eller ställföreträdare. Kommissionens begäran om upplysningar sker i två steg. Det första steget är att kommissionen framställer en enkel begäran om upplys- ningar, att lämnas inom en viss tidsfrist. Ett företag är inte skyldigt att i detta läge lämna den information som efterfrågas. Om information läm- nas, måste den emellertid vara korrekt, i annat fall riskerar företaget att bli bötfällt. Om företaget inte lämnar de begärda upplysningarna inom den angivna tidsfristen, eller om upplysningarna är ofullständiga, kan kommissionen genom ett beslut begära att få upplysningarna. Kommissionen får enligt artikel 14 genomföra alla nödvändiga under- sökningar hos företag och företagssammanslutningar. Detta innefattar bl.a. rätt att granska räkenskaper och andra affärshandlingar. Vidare gäller det rätt att begära muntliga förklaringar på ort och ställe och att gå in i vilka lokaler, på vilken mark och i vilka fordon som helst som används av företagen. Undersökningar enligt förordning 17/62 kan vara av två olika slag, beroende på om undersökningen grundas på ett föregående beslut av kommissionen eller ej. Kommissionens befogenheter är lika stora oavsett om ett formellt beslut om undersökning fattats eller inte. formell, och till skillnad mot vad som gäller beträffande begäran om upplysningar krävs inget tvåstegsförfarande för att kommissionen skall ha rätt att fatta beslut om undersökning. För det enskilda företaget kan det emellertid ha stor betydelse om undersökningen föregåtts av ett for- mellt beslut eller ej. Om en undersökning inte föregåtts av ett beslut, har företaget rätt att motsätta sig undersökningen. Däremot kan ett företag bötfällas, om det motsätter sig en undersökning som föregåtts av ett beslut. Kommissionen har i allt större utsträckning kommit att fatta formella beslut om undersökningar. Kommissionen är inte skyldig att i förväg underrätta berörda företag om en förestående undersökning. Om en undersökning annonserades i förväg, skulle det i åtskilliga fall sannolikt spoliera syftet med undersök- ningen. I takt med att kommissionen kommit att i större utsträckning ägna sig åt att bekämpa större karteller, har det blivit vanligare att kom- missionen genomför undersökningar oannonserat, s.k. gryningsräder. På begäran av kommissionen skall enligt artikel 13 medlemsstaternas myndigheter genomföra de undersökningar kommissionen finner nöd- vändiga eller har beslutat om enligt artikel 14. I har den behöriga myndigheten, dvs. , i 3 § lag givits rätt att företa vissa slag av undersökningar enligt bl.a. förordning 17/62. 4.3.6Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar Kommissionen har enligt bestämmelserna i artikel 3 i förordning 17/62 rätt att ålägga företag att upphöra med en överträdelse. Det kan vara fråga om att företaget skall upphöra att tillämpa ett visst avtal, avtals- villkor eller annat förbjudet förfarande. Ett åläggande kan även avse en positiv åtgärd, t.ex. att sälja till ett visst företag, att vidta rättelse eller att förändra priser. Bestämmelser om böter finns i artikel 15 i förordning 17/62. Kommis- sionen kan ålägga företag eller företagssammanslutningar böter i två olika situationer, dels vid överträdelser av procedurregler (artikel 15.1), dels vid överträdelser av materiella regler (artikel 15.2). Bestämmelserna om överträdelser av materiella regler innebär att företag kan bli bötfällda vid överträdelse av bestämmelserna i artikel 81.1 eller 82 i EG-fördraget. Motsvarande gäller om företag åsidosätter ett åläggande som har beslutats i samband med att kommissionen be- slutat om undantag enligt artikel 81.3 i fördraget. Varje företag som har deltagit i ett förbjudet förfarande kan ådömas böter. Bedrivs verksamheten av en fysisk person, skall den person som drev rörelsen när överträdelsen begicks svara för böterna. Om verksam- heten bedrivs av en juridisk person, följer ansvaret för böter den juridiska personen. Överlåter en juridisk person den rörelsegren i vilken över- trädelsen skett, stannar ansvaret kvar hos den juridiska personen. Bötesbeloppen kan variera mellan ettusen och eller uppgå till högst av föregående års omsättning för varje inblandat företag. För att böter skall kunna åläggas krävs att överträdel- sen skett av oaktsamhet eller uppsåtligen. har vid ett antal Prop. 2003/04:80 tillfällen prövat frågan om en överträdelse skall anses ha skett uppsåt- Domstolen har kommit fram till att uppsåt skall anses föreligga bl.a. när det inblandade företaget inte kan ha varit omedvetet om att för- farandet i fråga haft till syfte eller kunnat få till effekt att hämma konkur- rensen. Enligt artikel 15.4 i förordning 17/62 har beslut om böter med stöd av artikeln inte straffrättslig karaktär. Åtskilliga av kommissionens beslut kan överklagas och därmed under- ställas prövning av domstol. Det gäller i första hand beslut varigenom kommissionen har fastställt att en överträdelse har skett och beslut om att avslå en ansökan om icke-ingripandebesked eller undantag enligt artikel 81.3. Även beslut om att avvisa klagomål som har framställts enligt reglerna i förordning 17/62 får överklagas. Kommissionens avgöranden på konkurrensområdet överklagas till Förstainstansrätten. När det gäller beslut om påföljder är domstolens prövningsrätt oinskränkt. Den kan alltså undanröja, höja eller sänka påförda böter. I andra fall kan dom- stolen bara fastställa eller ogiltigförklara kommissionens beslut helt eller delvis. Förstainstansens domar kan överklagas till , men endast beträffande rättsfrågor. Grundläggande bestämmelser om sekretess finns i artikel 287 i EG- fördraget. Av artikeln framgår att medlemmar av gemenskapens institu- tioner, medlemmarna av kommittéer samt övriga tjänstemän i gemen- skapen skall, även efter det att deras uppdrag upphört, vara förpliktade att inte lämna ut upplysningar som omfattas av tystnadsplikt, särskilt upp- gifter om företag, deras affärsförbindelser eller deras kostnadsförhållan- den. För konkurrensområdet finns också bestämmelser om sekretess i artikel 20 i förordning 17/62. Av artikel 20.1 framgår att upplysningar som inhämtats med stöd av artikel 1114 får användas endast för det ändamål som avsetts med begäran eller undersökningen. Någon uttrycklig bestämmelse om rätt till skadestånd på grund av över- trädelse av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget finns inte. Vissa skadeståndsrättsliga principer har utvecklats i praxis. Rätten till skadestånd för överträdelse av torde vara beroende av tillämplig nationell rätt. Om nationell rätt ger en möjlighet till skadestånd vid överträdelser av nationell konkurrensrätt, skall även överträdelser av EG:s konkurrensrätt ha motsvarande följder. Konkurrenslagen har i stor utsträckning EG-rätten som förebild. I likhet med EG-rätten innehåller den förbud mot konkurrensbegränsande sam- arbete och mot missbruk av dominerande ställning samt dessutom regler om kontroll av företagskoncentrationer. 5.1.1Förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete Det generella förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete mellan företag återfinns i 6 § konkurrenslagen. För att förbudet i paragrafen skall vara tillämpligt krävs, i likhet med vad som gäller enligt EG-rätten, någon form av överenskommelse mellan två eller flera företag, det s.k. avtalskriteriet. Inte heller enligt konkurrenslagen krävs emellertid att ett juridiskt bindande avtal ingåtts, utan det kan röra sig om lösare former av överenskommelser, som exempelvis rekommendationer eller s.k. gentle- men's agreements. Samarbete mellan företag som ingår i samma ekono- miska enhet, t.ex. i normalfallet företag inom samma koncern, anses inte omfattas av förbudet i bestämmelsen. Förbudet omfattar, liksom förbudet i artikel 81.1 i EG-fördraget, både horisontella och vertikala avtal. Enligt 3 § tredje stycket konkurrenslagen skall vad som sägs om avtal tillämpas också på beslut av sammanslutningar av företag och samordnade för- faranden av företag. Detsamma gäller enligt artikel 81 i EG-fördraget. finns definierat i 3 § första och andra styckena konkurrenslagen. Enligt förarbetena (prop. 1992/93:56 s. 66) är avsikten att begreppet skall ha samma innebörd som sin motsvarighet i EG-rätten (på engelska undertaking). Liksom i EG-rätten skall det ha en vid- sträckt innebörd och omfatta varje fysisk eller juridisk person som bedriver verksamhet av ekonomisk eller kommersiell natur. Verksam- heten behöver inte bedrivas i vinstsyfte. I den mån en verksamhet består i myndighetsutövning omfattas den emellertid inte av begreppet företag. Av bestämmelsen i 7 § konkurrenslagen framgår att avtal eller avtals- villkor som är förbjudna enligt 6 § nämnda lag är civilrättsligt ogiltiga. Det innebär att avtalet eller villkoret inte kan göras gällande enligt sitt innehåll. Regler om undantag finns i 8 § konkurrenslagen. Paragrafen motsvarar artikel 81.3 i EG-fördraget. En förutsättning för att bestämmelsen skall vara tillämplig är att avtalet strider mot förbudet i 6 § konkurrenslagen. I likhet med vad som gäller inom EG-rätten måste samtliga de villkor som anges i bestämmelsen vara uppfyllda för att undantag skall kunna med- ges. Endast om avtalet anmäls till får verket besluta om undantag (9 § nämnda lag). Ett undantag beslutas alltid för en begränsad tid men kan ges med retroaktiv verkan och kan förnyas. Undantaget kan förenas med villkor och ålägganden. Bestämmelser om återkallelse eller ändring av beslut om undantag finns i 12 § konkurrenslagen. Av bestämmelserna framgår att ett sådant beslut kan återkallas eller ändras, om de omständigheter som legat till grund för beslutet har förändrats i något väsentligt avseende. Vidare kan beslutet återkallas eller ändras, om den som beslutet gäller bryter mot något åläggande som har angetts i beslutet eller om beslutet grundades på oriktiga eller vilseledande uppgifter. Även missbruk av undantaget kan föranleda att beslutet återkallas eller ändras. En stor andel av de avtal som kan komma i fråga för undantag enligt bestämmelsen i 8 § konkurrenslagen omfattas av föreskrifter om gruppundantag. Innebörden av ett gruppundantag är, liksom i EG-rätten, att viss typ av avtal, som typiskt sett uppfyller kraven för individuella undantag, medges generellt undantag från förbudet mot konkurrensbegränsande samarbete utan att avtalet behöver anmälas till . 5.1.5Förbudet mot missbruk av dominerande ställning Bestämmelsen om förbud mot missbruk av dominerande ställning bygger på motsvarande förbud i artikel 82 i EG-fördraget. Bestämmelsen finns i 19 § konkurrenslagen, som lyder: 19 § Missbruk från ett eller flera företags sida av en dominerande ställning på mark- naden är förbjudet. Sådant missbruk kan särskilt bestå i att 1. direkt eller indirekt påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller andra oskäliga affärsvillkor, 2. begränsa produktion, marknader eller teknisk utveckling till nackdel för kon- sumenterna, 3. tillämpa olika villkor för likvärdiga transaktioner, varigenom vissa handelspartner får en konkurrensnackdel, eller 4. ställa som villkor för att ingå ett avtal att den andra parten åtar sig ytterligare för- pliktelser som varken till sin natur eller enligt handelsbruk har något samband med föremålet för avtalet. I likhet med vad som gäller i EG-rätten är ett eller flera företags domine- rande ställning i sig inte förbjuden. Det är endast ett missbruk av den dominerande ställningen som är förbjudet. Ett förfarande som är godtag- bart när det utförs av ett företag som inte har en dominerande ställning kan vara förbjudet för ett företag med en sådan ställning. Bestämmelsen i 7 § konkurrenslagen om ogiltighet gäller bara avtal Prop. 2003/04:80 och avtalsvillkor som är förbjudna enligt 6 § samma lag. svarande bestämmelse om ogiltighet finns inte beträffande avtal som strider mot förbudet mot missbruk av dominerande ställning. I förarbete- na till 36 § avtalslagen (prop. 1975/76:81 s. 122 f.) uttalas emellertid att konkurrensbegränsande avtal som är förbjudna bör, om inte dispens läm- nas, behandlas enligt samma principer som andra avtal som strider mot tvingande regler. Resultatet torde, enligt förarbetena, bli att avtalet anses civilrättsligt ogiltigt. Bestämmelserna i 20 § konkurrenslagen om icke-ingripandebesked har artikel 2 i förordning 17/62 som förebild. Ett icke-ingripandebesked är ett slags förhandsbesked från om att verket, mot bakgrund av den information man har tillgång till, inte har för avsikt att ingripa mot ett visst avtal eller förfarande. Konkurrenslagen reglerar inte bara den materiella konkurrensrätten utan i vissa avseenden även förfarandet vid tillämpningen av de materiella be- stämmelserna. Handläggningen av enskilda ärenden regleras endast del- vis i lagen. I sådana avseenden där det saknas bestämmelser i konkur- renslagen gäller förvaltningslagen (1986:223) vid handläggningen hos . 5.4Åtgärder mot förbjudna konkurrensbegränsningar 5.4.1Åläggande att upphöra med pågående överträdelser Bestämmelsen i 23 § första stycket konkurrenslagen ger Konkurrens- verket möjlighet att ålägga ett företag att upphöra med överträdelser av förbuden i 6 och 19 §§ i nämnda lag. Bestämmelsen motsvarar artikel 3 i förordning 17/62. Ett åläggande kan avse att ett företag skall upphöra att tillämpa ett visst avtal, villkor eller annat förbjudet förfarande. Vid en annan form av överträdelse kan det bli aktuellt att ålägga ett företag att tillhandahålla ett annat företag en viss vara, tjänst eller annan nyttighet på villkor som motsvarar vad som erbjuds företag i övrigt. Ytterligare ett exempel på åläggande kan vara att företaget inte får överskrida eller underskrida ett visst pris. beslut att meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen kan, enligt 60 § tredje stycket, överklagas till Om verket beslutar att inte meddela ett åläggande, Prop. 2003/04:80 får däremot det beslutet inte överklagas. Företag som berörs av över- trädelsen har i stället enligt 23 § andra stycket samma lag en särskild talerätt. Den innebär att, om i ett visst fall beslutar att inte meddela ett åläggande enligt 23 § första stycket konkurrenslagen, får göra det på talan av ett företag som berörs av överträdelsen. Det finns inte någon motsvarande bestämmelse i EG- rätten. Bestämmelsen i 26 § konkurrenslagen innebär att på talan av får besluta att ett företag skall betala konkur- rensskadeavgift, om företaget eller någon som handlar på företagets vägnar uppsåtligen eller av oaktsamhet har överträtt förbuden i 6 eller 19 § nämnda lag eller åsidosatt ett villkor som lämnats i samband med att undantag beviljats. Enligt 27 § första stycket konkurrenslagen skall konkurrensskade- avgiften fastställas till lägst och högst eller till ett högre belopp, som dock inte får överstiga av företagets omsättning föregående år. Bestämmelserna i 57 § konkurrenslagen innebär att förbud och ålägganden enligt 23 eller 45 § får förenas med vite. Även beslut om undersökning enligt 47 eller 48 § får förenas med vite. Frågor om före- läggande regleras i lagen (1985:206) om viten. Av bestämmelsen i 59 § samma lag framgår att talan om utdömande av vite förs vid allmän dom- stol. har inte någon skyldighet att pröva varje misstanke om överträdelser av konkurrenslagens förbudsbestämmelser, lika litet som kommissionen har någon motsvarande skyldighet i fråga om över- trädelser av förbuden i artiklarna 81.1 eller 82. tar emot åtskilliga skrivelser från privatpersoner och företag med klagomål på olika sakförhållanden. Flertalet klagomål leder inte till att verket tar initiativ till en utredning. I 6062 §§ konkurrenslagen finns bestämmelser om vilka beslut av som får överklagas. Det gäller vissa slag av beslut i frågor om undantag, icke-ingripandebesked och ålägganden. Enligt 22 § förvaltningslagen får ett beslut överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot. beslut överklagas till Mark- nadsdomstolen, som är slutinstans, se lagen (1970:417) om marknads- domstol m.m. Vissa frågor enligt konkurrenslagen prövas på talan av Konkurrens- verket av som första instans, bl.a. frågor om konkurrensskadeavgift enligt 26 §, om kvarstad enligt 32 § samt om undersökningar enligt 47 och 48 §§. Tingsrättens avgöranden i sådana frågor överklagas hos . Tvistemål på konkurrensrättslig grund, t.ex. mål om skadestånd enligt 33 § konkurrenslagen och mål om ogiltighet enligt 7 § nämnda lag handläggs i allmän domstol enligt bestämmelser. Även forumreglerna i gäller, men enligt 33 § andra stycket konkurrenslagen är alltid behörig att pröva frågor om skadestånd enligt den paragrafen. Mål om utdömande av vite som har förelagts med stöd av konkurrens- lagen handläggs också i allmän domstol och enligt allmänna regler. Även för dessa mål finns dock en särskild bestämmelse om forum. Enligt 59 § andra stycket konkurrenslagen är alltid behörig att pröva talan om utdömande av vite i dessa fall. Regler om skadestånd finns i 33 § konkurrenslagen. De innebär att andra företag eller avtalsparter har rätt till skadestånd från ett företag som upp- såtligen eller av oaktsamhet överträder förbuden i 6 eller 19 § nämnda lag. 5.9Nationell behörighet att tillämpa EG-rätten Genom en lagändring, som trädde i kraft , har fått internrättslig behörighet att tillämpa artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Motsvarande gäller och . Konkurrenslagens regler om uppgiftsskyldighet och undersökningar, liksom dess sanktionsbestämmelser, skall tillämpas vid ingripanden med stöd av artikel 81 eller 82 i EG-fördraget. 6 Rådsförordning 1/2003 antog kommissionen en vitbok om modernisering av tillämpningsföreskrifterna för artikel 81 och artikel 82. bereddes med medlemsstaterna inom EU och andra berörda. Kommissionen överlämnade ett förslag till en ny tillämpningsförordning till rådet. Efter att ha berett för- slaget i en rådsarbetsgrupp för konkurrens beslutade rådet att anta den nya tillämpningsförordningen, rådets förord- ning (EG) nr 1/2003 av om tillämpningen av konkurrensreglerna i artiklarna 81 och 82 i EG-fördraget. Den nya för- ordningen ersätter tillämpningsförordning 17/62 och skall tillämpas . Moderniseringsreformen har av kommissionen motiverats på följande sätt. Med förordning 17/62 skapades ett system som bygger på att förbuds- regeln i artikel 81.1 är direkt tillämplig och att avtal skall anmälas på förhand för att undantag skall kunna beviljas enligt artikel 81.3. Såväl kommissionen som nationella domstolar och nationella myndigheter kan tillämpa artikel 81.1, men behörighet att bevilja undantag enligt artikel 81.3 gavs uteslutande till kommissionen. Det centraliserade system för godkännande som infördes var nöd- vändigt och effektivt för upprättandet av en konkurrenskultur i . Till en början var konkurrenspolitik ett föga känt begrepp i många delar av gemenskapen. då tolkningen av artikel 81.3 fortfarande var osäker och då gemenskapens främsta mål var att integrera de natio- nella marknaderna, var en centraliserad tillämpning av EG:s konkurrens- regler det enda lämpliga systemet. Det gav kommissionen möjlighet att etablera en enhetlig tillämpning av artikel 81 i hela EG och att främja marknadsintegreringen genom att hindra företag från att återskapa de barriärer som medlemsstaterna gradvis hade avskaffat. Genom systemet skapades en uppsättning regler som accepteras av alla medlemsstater och av näringslivet som grundläggande för att den inre marknaden skall fungera. Varje medlemsstat har en nationell konkurrensmyndighet som tillämpar både nationell konkurrensrätt och (när den har befogenhet till det) gemenskapens konkurrensrätt. De successiva anslutningarna av nya medlemsstater påverkade auto- matiskt omfattningen av kommissionens behörighet.