prop · GR0345 · 2004-03-16 00:00:00 — Enligt konsumenttjänstlagens allmänna regler gäller, i fråga om arbeten på mark och byggnader, en yttersta pre- skriptionsfrist räknat från det att arbetet avslutades. Vi anser att preskriptionsfristen bör vara även i fråga om småhusentreprenader. Om slutbesiktning har gjorts, är det emellertid rimligt att preskriptions- fristen räknas från denna. I övrigt bör 17 § konsumenttjänstlagen tillämpas också i fråga om uppförande och tillbyggnad av småhus, med de undantag som här har nämnts. Regeringens bedömning: I konsumenttjänstlagen bör inte tas in några särskilda regler om vilka påföljder som konsumenten kan göra gäll- ande när en småhusentreprenad är behäftad med fel. Det innebär att konsumenttjänstlagens allmänna regler om rätt att få felet avhjälpt samt om innehållande av betalning, prisavdrag, hävning och skade- stånd kommer att gälla även vid småhusentreprenader. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se betänkandet s. 190193). Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i denna del har inte haft några invändningar mot bedömningen. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 56 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens bedömning: För att näringsidkarens felansvar skall ha någon verklig betydelse måste det till felreglerna kopplas en rätt för konsumenten att göra gällande olika påföljder när ett fel förekommer. De påföljder som står konsumenten till buds enligt konsumenttjänst- lagen kan sammanfattas på följande sätt. Konsumenten kan hålla inne betalning som säkerhet för sitt krav på näringsidkaren på grund av felet (se 19 §). Konsumenten kan under vissa omständigheter kräva att närings- idkaren avhjälper felet (se 20 §). Om felet inte avhjälps, kan konsumenten kräva prisavdrag mot- svarande kostnaden för att få felet avhjälpt på annat sätt (se 21 §). Är felet av sådan omfattning och betydelse att syftet med tjänst- en gått förlorat, kan konsumenten häva avtalet (se 21 §). Detta förutsätter att näringsidkaren insåg eller borde ha insett felets beskaffenhet. Konsumenten kan också ha rätt till skadestånd (se 31 § och avsnitt 5.2.12). De påföljder som kan komma i fråga enligt ABS 95 är väsentligen desamma som de som anges i konsumenttjänstlagen. Endast i några få, smärre avseenden avviker de i sin utformning från motsvarigheterna i lagen. Avvikelserna sammanhänger huvudsakligen med reglerna i ABS 95 om besiktning och besiktningens rättsverkningar. Några skillnader förtjänar att nämnas särskilt. Enligt konsumenttjänstlagen har konsumenten i vissa fall rätt att vägra näringsidkaren att avhjälpa ett fel (se 20 § andra stycket). Så är exempel- vis fallet om näringsidkaren har försökt att avhjälpa felet utan att lyckas eller om näringsidkaren har handlat på ett sådant sätt att konsumenten har förlorat allt förtroende för honom eller henne. Denna möjlighet att avvisa ett erbjudande om avhjälpande saknar mot- svarighet i ABS 95. Andra skillnader gäller möjligheterna till hävning. Dessa är vidare enligt konsumenttjänstlagen än enligt ABS 95. Lagen, till skillnad från ABS 95, tillåter hävning även beträffande en redan utförd del av upp- draget. ABS 95 ger näringsidkaren en möjlighet att undgå hävning genom att vidta rättelse, vilket lagen inte gör. Utredningen vars bedömning i denna del överensstämmer med den bedömning som gjordes lagstiftningsärende (se prop. 1989/90:77 s. 30) har ansett att konsumenttjänstlagens regler om påföljder vid fel inte behöver kompletteras med några regler angående småhusentreprenader. Bedömningen innebär att konsumenttjänstlagens påföljdsregler skall gälla även i fråga om småhusentreprenader. Vi delar uppfattningen att detta är en lämplig ordning. Såsom har konstate- rats överensstämmer lagens regler om påföljder vid fel ganska väl med de motsvarande bestämmelserna i 95 och ligger därmed i linje med etablerad praxis. Några skillnader föreligger visserligen. Lagens regler om att konsumenten har rätt att i vissa fall avvisa ett erbjudande om avhjälpande liksom lagens mot konsumenten något generösare hävnings- regler framstår emellertid som lika rimliga vid småhusentreprenader som vid andra slag av konsumenttjänster. Vi förordar därför att samtliga bestämmelser i konsumenttjänstlagen om påföljder vid fel skall gälla också vid småhusentreprenader. 5.2.10En sammanfattning av felreglerna I bilaga 9 lämnas en översiktlig redogörelse för huvuddragen av proposit- ionens förslag jämte några exempel som visar hur de föreslagna reglerna kommer att fungera. 5.2.11Särskilt om konsumentens skydd när arbetet inte avviker från fackmässig standard Regeringens bedömning: En näringsidkare bör inte i lag åläggas något ansvar för bristfälligheter som har uppkommit trots att arbetet har utförts på ett sätt som motsvarar fackmässig standard vid tidpunkt- en för arbetets avslutande. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning (s. 182189). Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna har godtagit utred- ningens bedömning. har ansett att det är otillfredsställ- ande att lägga risken för utvecklingsfel på konsumenten, men har före- språkat att frågan bör få sin lösning i ett större sammanhang. Villa- ägarnas har uttalat att det i och för sig vore bra att lägga risken för utvecklingsfel på näringsidkaren men att detta inte torde vara möjligt med hänsyn till ansvarsregleringen i produktansvarslagen. , , , och byggande vid Kungl. Tekniska Högskolan, Konsument- vägledarnas förening och för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, Formas har ansett att det inte är rimligt att kon- sumenten skall bära risken för utvecklingsfel och har ansett att nyttan med det föreslagna konsumentskyddet förfelas om utvecklingsfel undantas. De flesta har emellertid förespråkat en försäkringslösning (ett obligatoriskt försäkringsskydd) i stället för en civilrättslig lösning. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 5860). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Bakgrund: Enligt 4 § konsumenttjänstlagen skall näringsidkaren utföra tjänsten fackmässigt. Det är fråga om en objektiv måttstock. Väg- ledning om vad som kan anses som fackmässigt kan hämtas i allmänna eller särskilda beskrivningar eller anvisningar avseende material och metoder m.m. Därtill kommer som en grundläggande norm för bedöm- ningen vad som i olika fall utgör god yrkes- eller branschpraxis (se prop. 1984/85:110 s. 157 f.). Om resultatet av tjänsten avviker från vad kon- sumenten har rätt att kräva, skall tjänsten normalt anses vara felaktig (se 9 § första stycket 1). Frågan om tjänsten är felaktig skall bedömas med hänsyn till förhållandena då uppdraget avslutades (se 12 §). Kravet på fackmässighet torde således vara att hänföra till den kunskap som föreligger då tjänsten utförs och inte till sådan kunskap som tillkommer senare och som visar att tjänsten har utförts på ett mindre lämpligt sätt (se prop. 1989/90:77 s. 28). Det innebär att om näringsidkaren kan visa att arbetet har utförts på ett sätt som var fackmässigt enligt de normer som var vedertagna vid tiden för besiktningen får konsumenten själv ansvara för de bristfälligheter som tjänsten visar sig vara behäftad med. I detta avsnitt kommer vi att ta ställning till om detta är en lämplig ordning även vad avser småhusentre- prenader. Utredningen har använt termen utvecklingsfel och synes därmed ha avsett samtliga fall där en tjänst har utförts på ett sätt som vid tiden för utförandet ansågs fackmässigt men som sedermera har visat sig vara olämpligt. I tidigare lagstiftningsärenden (se prop. 1990/91:197 s. 31 f. och 1991/92:LU14 s. 8 f.) samt i juridisk litteratur (se t.ex. /- , Skadeståndsrätt, 6 u., 2000, s. 316 och /, Det nya produktansvaret, 3 u., 2001, s. 12 och 30) har den besläktade termen utvecklingsskador använts i en annan och mera inskränkt betydelse. Således anses utvecklingsskador vara sådana skador som avses i 8 § 4 produktansvarslagen (1992:18), där det sägs att näringsidkaren inte är skadeståndsskyldig om han visar att det på grundval av det veten- skapliga och tekniska vetandet då han eller hon satte produkten i omlopp inte var möjligt att upptäcka säkerhetsrisken. Pro- duktansvarslagens felansvarsregler blir därmed avsevärt mer omfattande än vad de ovan nämnda bestämmelserna i konsumenttjänstlagen ger uttryck för. I likhet med Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser vi att termen utvecklingsfel även i fortsättningen bör användas i den mera inskränkta betydelsen. Någon vedertagen beteckning för den feltyp som utredningen synes ha syftat på torde inte finnas. Skälen för regeringens bedömning: Såsom har sagts ålägger konsumenttjänstlagen inte näringsidkaren något felansvar för arbete vars utförande inte avvek från fackmässig standard när det utfördes. Enligt vår uppfattning finns det emellertid anledning att överväga om näringsidkaren inte också bör ansvara för bristfälligheter som i och för sig inte har berott på bristande fackmässighet. Det finns argument både för och emot en sådan ordning. En sådan utvidgning av felansvaret skulle tveklöst stärka konsument- skyddet vid småhusentreprenader. En konsument som drabbas av exem- pelvis fukt- och mögelskador, vilka har sitt ursprung i en byggmetod som i efterhand har visat sig vara olämplig, skulle alltid kunna vända sig mot näringsidkaren, förutsatt att felet har gett sig till känna efter slutbesiktningen eller arbetets avslutande. Det kan också synas rimligt att det är näringsidkaren och inte konsum- enten som får bära risken av fel av detta slag. Näringsidkaren normalt den starkare parten i avtalsförhållandet är den som i kraft av sin sak- kunskap har bäst möjligheter att bedöma riskerna med en viss teknisk lösning eller ett visst material. Han eller hon kan på ett helt annat sätt än konsumenten granska och utvärdera en metod eller en produkt och bilda sig en uppfattning om dess eventuella risker. Att lägga ansvaret på näringsidkaren kan också ha en gynnsam inverkan på byggnadsverksam- heten i allmänhet, eftersom det ger näringsidkaren ett särskilt incitament att vara noggrann vid valet av material och tekniska lösningar. Det går emellertid inte att bortse från att en utvidgning av felansvaret kan få mycket besvärliga konsekvenser för näringsidkaren. Inte ens den mest noggranne och ansvarskännande näringsidkare kan förutse och undvika alla bristfälligheter av detta slag. Särskilt för mindre närings- idkare finns det i praktiken inga möjligheter att göra egentliga bedöm- ningar av riskerna med befintliga eller nya material eller metoder. Kon- sekvensen av ett utvidgat felansvar skulle därför kunna bli att närings- idkaren i efterhand, sedan det har visat sig att en tidigare vedertagen metod har fått skadliga effekter, drabbas av helt oförutsebara förpliktel- ser. Förhållanden av detta slag skulle givetvis kunna äventyra hela när- ingsverksamheten. Det kan mot den bakgrunden hävdas att det inte är rimligt att utvidga näringsidkarens felansvar annat än om näringsidkaren har möjlighet att försäkra sig mot riskerna. synes det emellertid tveksamt om försäkringsmarknaden kan erbjuda försäkringar som täcker ansvar av det aktuella slaget. Skälet till det är att försäkrings- bolag och återförsäkringsgivare anser det vara mycket svårt att bedöma vilken risk gjorda åtaganden innebär, inte minst mot bakgrund av för- säkringarnas långa löptid. Det står också klart att en utvidgning av felansvaret skulle innebära fördyringar för byggnadsverksamheten, eftersom näringsidkarna torde komma att anpassa byggandet efter den ökade risken för att ställas till ansvar för uppkomna fel. Om det skulle visa sig möjligt för närings- idkarna att teckna försäkringar som täcker det nya slaget av ansvar, kommer i alla händelser deras försäkringskostnader att öka. Det kan antas att de ökade kostnaderna i båda fallen kommer att övervältras på konsumenterna. En särskild komplikation med en utvidgning av felansvaret samman- hänger med den nuvarande regleringen i produktansvarslagen. Enligt produktansvarslagen skall skadestånd betalas bl.a. för sakskada som en produkt på grund av en säkerhetsbrist har orsakat på egendom som till sin typ vanligen är avsedd för enskilt ändamål, om den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål. Skadeståndsskyldig är bl.a. den som har tillverkat, frambringat eller insamlat den skadegörande produkten. Ansvaret är, med några mindre undantag, strikt. Det kan dock, som vi redan har varit inne på, inte göras gällande mot den som visar att det inte var möjligt att upptäcka säker- hetsbristen på grundval av det vetenskapliga och tekniska vetandet då produkten sattes i omlopp. Ansvaret omfattar alltså inte utvecklingsfel i inskränkt bemärkelse (jfr 8 § 4 produktskadelagen). Även om utvecklingsfel antagligen är mycket ovanliga skulle därför, som och har varit inne på, en utvidgning av entreprenörens felansvar kunna leda till att det uppstår ohanterliga ansvarsförhållanden. Det skulle då bli nödvändigt att skilja mellan å ena sidan ansvaret för det material som har använts ett ansvar som i viss utsträckning skulle vara begränsat och å andra sidan ett i princip obegränsat ansvar för själva utförandet av uppdraget. En utvidgning av felansvaret skulle således vara förenat med åtskilliga nackdelar. Till detta kommer att de bristfälligheter som i och för sig skulle träffas av en sådan lagändring ofta torde upptäckas först sedan näringsidkarens ansvar är preskriberat. Fördelarna från konsumentens Prop. 2003/04:45 sida med ett utvidgat ansvar skulle alltså inte vara så stora som de i först- one kan synas vara och inte stå i proportion till de nackdelar som lag- ändringen skulle ge upphov till. Vi föreslår således inte någon utvidgning av näringsidkarens ansvar i det nu aktuella avseendet. I avsnitt 6.3.3 återkommer vi till frågan om försäkringsskydd för den aktuella typen av bristfälligheter. Regeringens bedömning: I konsumenttjänstlagen bör inte tas in några särskilda regler om näringsidkarens dröjsmål vid småhusentreprenad. Det innebär att konsumenttjänstlagens allmänna regler om dröjsmål kommer att gälla även vid småhusentreprenader. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se betänkandet s. 194196). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen. Kammarrätten i har ansett att det bör övervägas regler om vite vid dröjsmål på näringsidkarens sida. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 6062). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens bedömning: Vi har i tidigare avsnitt diskute- rat vilket felansvar som näringsidkaren bör ha och vilka påföljder som skall kunna göras gällande. För konsumenten kan det ofta vara av lika stor vikt att arbetet utförs inom avtalad tid. Exempelvis kan konsument- en, om han eller hon har inrättat sig efter att småhuset skulle ha varit inflyttningsklart vid den avtalade tidpunkten men så inte blir fallet, få svårigheter att finna en tillfällig bostad eller drabbas av extra flyttkost- nader. Förseningar kan också leda till ökade lånekostnader, exempelvis därför att ett byggnadskreditiv inte kan omvandlas till ett fastighetslån när det var tänkt. 2430 §§ konsumenttjänstlagen innehåller regler om näringsidkarens ansvar vid dröjsmål. Reglerna kan i korthet beskrivas på följande sätt. Näringsidkaren är i dröjsmål om hans eller hennes uppdrag inte har avslutats inom den tid som har avtalats. Dröjsmål föreligger också om utförandet av tjänsten inte påbörjas eller framskrider inom den avtalade tiden (se 24 §). Har någon tidsgräns inte avtalats, gäller den tid som är skälig i förhållande till vad som är normalt för en tjänst av samma art och omfattning. Om näringsidkaren är i dröjsmål, kan konsumenten antingen hålla inne betalning, kräva att näringsidkaren fullgör sitt åtagande eller häva avtalet. Konsumenten kan också ha rätt till skadestånd (se 25 §). Om konsumenten vill häva avtalet eller kräva skadestånd till följd av dröjsmålet, måste han eller hon reklamera. Reklamation behöver dock inte göras förrän uppdraget har avslutats. Därefter måste reklamation göras inom skälig tid (se 26 §). ABS 95 innehåller väsentligen samma påföljder som konsumenttjänst- lagen. Reklamationsplikten är dock något annorlunda utformad; reklam- ation måste normalt göras från avlämnandet. Det råder alltså stor överensstämmelse mellan konsumenttjänstlagen och ABS 95. Synen på näringsidkarens ansvar för dröjsmål är förhåll- andevis enhetlig. Det saknas därför anledning att för småhusentreprenad- er införa några andra regler än de som redan finns i konsumenttjänst- lagen. Bestämmelserna i 2430 §§ konsumenttjänstlagen om närings- idkarens dröjsmål bör alltså gälla även småhusentreprenader. Enligt konsumenttjänstlagen har konsumenten rätt till skadestånd om näringsidkaren är i dröjsmål, om inte näringsidkaren visar att dröjsmålet beror på ett hinder utanför hans kontroll som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid avtalets ingående och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit (se 31 § första styck- et). För att konsumenten skall ha rätt till skadestånd krävs att han kan styrka en skada, något som ibland kan vara förenat med svårigheter. I anslutning till de standardavtal som används inom byggbranschen är på förhand fastställda dröjsmålsviten vanliga. Ett dröjsmålsvite fungerar vanligen så att konsumenten är berättigad till ett visst belopp för som uppdraget är försenat. Konsumenten behöver därvid inte föra bevisning om vilken skada som förseningen har orsakat. Någon ersätt- ning utöver det avtalade vitet kan inte komma i fråga. Avtal om dröjs- målsviten kan förekomma även på områden där konsumenttjänstlagen är fullt tillämplig. I så fall gäller dock att, om den skada som för- seningen orsakar överstiger vitesbeloppet, konsumenten är berättigad till full ersättning om han eller hon kan visa skadans storlek (se prop. 1984/85:110 s. 84 och 275). Bör det då tas in bestämmelser om dröjsmålsvite i lag, t.ex. så att kon- sumenten har en lagfäst rätt till dröjsmålsvite? Såsom Kammarrätten i har påpekat får avtal om dröjsmålsviten anses vara till fördel för konsumenten. De kan underlätta handläggningen av ersättningsfrågor vid dröjsmål och minska risken för tids- och kostnadskrävande tvister. Vitesklausuler kan också bidra till att öka förutsägbarheten och skapar klarhet för de berörda om avtalets innebörd. Det skulle emellertid vara mycket svårt att i lag precisera utformningen av sådana villkor. Vi tror inte heller att en lagreglering skulle ha någon mera avgörande betydelse för konsumentskyddet. Konsumenttjänstlagens bestämmelser om skade- stånd som vi kommer att beröra närmare i följande avsnitt får anses ge ett väsentligt likvärdigt skydd. Vårt förslag att konsumenttjänstlagens tvingande skadeståndsregler skall gälla även småhusentreprenader medför att förekomsten av ett avtalat dröjsmålsvite inte kommer att utesluta överskjutande skadestånd vid småhusentreprenader. En nackdel med det är att det kan komma att minska parternas intresse av att träffa avtal om dröjsmålsvite. Man skulle därför kunna tänka sig en ordning som innebär att skadeståndsreglerna inte gäller fullt ut, om parterna har träffat avtal om dröjsmålsvite. sådan ordning skulle emellertid ha andra nackdelar och vi vill därför inte Prop. 2003/04:45 förorda den. Regeringens bedömning: I konsumenttjänstlagen bör inte tas in några särskilda regler om näringsidkarens skadeståndsskyldighet på grund av fel eller dröjsmål vid småhusentreprenader. Det innebär att kon- sumenttjänstlagens allmänna regler om skadestånd vid fel eller dröjs- mål kommer att gälla även småhusentreprenader. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 202204). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 62 f.). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens bedömning: 3135 §§ konsumenttjänstlagen innehåller regler om skadestånd. Reglerna har tjänat som förebild för skadeståndsreglerna i ABS 95. En jämförelse mellan skadeståndsreglerna i konsumenttjänstlagen och ABS 95 visar därför på stora likheter. Det förekommer dock skillnader. Det är framför allt i tre avseenden som dessa är av betydelse. Huvudregeln i konsumenttjänstlagen är att näringsidkaren har ett s.k. kontrollansvar för fel och dröjsmål. Det innebär att näringsidkaren är skyldig att ersätta konsumentens skada, om han inte visar att dröjsmålet eller felet beror på ett hinder utanför hans kontroll som han inte skäligen kunnat räkna med vid avtalets ingående och vars följder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Detta kontrollansvar består så länge näringsidkaren kan göras ansvarig för entreprenaden, dvs. ytterst till preskriptionstidens utgång. Enligt ABS 95 är näringsidkaren skyldig att ersätta konsumenten för skada som beror på fel som faller under garantiansvaret, dvs. fram till och med garantitidens utgång. Därefter ansvarar näringsidkaren endast om han har varit vårdslös och det fel som har orsakat skadan har varit väsentligt (se 5 kap. 68 §§). I konsumenttjänstlagen finns en bestämmelse om att tredje man som har lämnat vilseledande uppgifter av betydelse för bedöm- ningen av tjänstens beskaffenhet eller ändamålsenlighet i vissa fall kan bli skadeståndsskyldig (s.k. marknadsföringsansvar, se 33 § konsumenttjänstlagen). ABS 95 saknar motsvarande be- stämmelser. Enligt konsumenttjänstlagen är det inte möjligt att med bindan- de verkan träffa en överenskommelse om inskränkningar i kon- sumentens rätt till skadestånd. Jämförelsen visar att ABS 95 i vissa avseenden är mindre förmånlig för konsumenten än konsumenttjänstlagen. Såväl intresset av ett gott konsumentskydd som värdet av en enhetlig Prop. 2003/04:45 konsumentlagstiftning talar enligt vår mening för att näringsidkarens skadeståndsansvar på detta område i fortsättningen bör regleras enligt de allmänna och tvingande bestämmelserna i konsumenttjänstlagen. Det innebär bl.a. att skadestånd skall kunna utgå för fel som upptäcks efter garantitidens utgång även om felen inte är väsentliga. Vi anser vidare att bestämmelserna om s.k. marknadsföringsansvar bör gälla också vid små- husentreprenader. 3135§§ konsumenttjänstlagen behöver alltså inte kompletteras med särskilda regler för småhusentreprenader. Regeringens bedömning: Det bör inte tas in några särskilda regler om avbeställning av småhusentreprenader i konsumenttjänstlagen. Inte heller bör det införas någon s.k. ångerrätt i fråga om avtal om småhusentreprenad. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning (se betänkandet s. 154 och 196199). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 6365). Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invänd- ningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Bakgrund: Enligt konsumenttjänstlagen har en konsument en laglig rätt att avbeställa en beställd tjänst (se 4244 §§ konsumenttjänstlagen). Avbeställningsrätten kan utövas så länge näringsidkaren inte har fullgjort avtalet. En konsument som avbeställer tjänsten är dock normalt skyldig att betala ett skadestånd till näringsidkaren (se 42 §).