prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Och la de cassation har i ett avgörande 1964 förklarat att en förlängning av preskriptionsfristen, till fördel för den försäkrade, inte kunde göras gällande. Något säker slutsats om rättsläget kan sålunda inte dras. På det hela taget måste det betecknas som oklart. Få länder om ens något land kan uppvisa så många obligatoriska försäkringar som . Nära nog etthundra sådana finns. De flesta är ansvarsförsäkringar. Principen är att ett ingrepp i avtalsfriheten kräver lag. Omkring hälften av alla försäkringar av detta slag är också införda genom lagstiftning. Enligt den franska motsvarigheten till Regeringsrätten (le Conseil d´État) kan myndigheterna dock införa obligatorisk försäkring under vissa särskilt angivna förutsättningar. När obligatorisk försäkring är ålagd, måste försäkringsavtalet ingås senast när verksamheten i fråga startar. Det är dock i vissa fall tillåtet att ingå avtalet även efter starten. De föreskrifter som är uppställda i lag eller av myndighet för en obligatorisk försäkring anger vilka risker som åtminstone måste täckas. Omfattningen av försäkringsskyddet kan emellertid också i viss utsträckning vara överlämnad till parterna att avgöra. I vissa fall kan yrkesorganisationer ha rätt att bestämma vilka minsta försäkringsbelopp som skall gälla. De bestämmelser som uppställs av lagstiftaren eller av myndighet när det gäller obligatorisk försäkring är tvingande och kan därför inte frångås genom avtal. Vissa försäkringar kräver självrisk. Andra gör inte det, ett förhållande som uppfattats som problematiskt med tanke på principen om fria tjänster inom unionen. Bevis om att försäkringsavtal av nu diskuterat slag träffats måste förebringas och i normalfallet inlämnas till behörig myndighet (attestation d´assurance). Underlåtenhet att teckna obligatorisk försäkring sanktioneras såväl civilrättsligt som straffrättsligt. Principen är att kontraheringstvång inte är acceptabelt. I de många fall där någon i har en skyldighet att teckna försäkring finns sålunda ingen korresponderande plikt för försäkringsbolag att meddela försäkringen. Undantagsvis finns det dock en sådan plikt. Hit hör den obligatoriska trafikförsäkringen. För att framtvinga försäkringsskydd är här en särskild procedur påbjuden, där ansvaret i sista hand ligger hos motsvarigheten till den , le Central de Tarification. är ett konsensualavtal. Enligt en uppfattning kan parterna komma överens om att en särskild form skall gälla men riktigheten av denna åsikt är bestridd. Som framgått tillämpas på avtalet de allmänna kontraktsrättsliga regler som kan utläsas ur Code civil. Härjämte är även de principer och grundsatser som utvecklats i rättspraxis tillämpliga på försäkringsavtalet. I normalfallet är det liksom i , och den som önskar försäkring som uppfattas som anbudsgivare. Han eller hon brukar fylla i ett särskilt frågeformulär. Detta uppfattas som en offert (une proposition d´assurance) men endast under förutsättning att formuläret innehåller alla väsentliga uppgifter angående den försäkrade risken, det önskade skyddet och premien. Försäkringsbolagets accept anses ske genom utlämnandet av försäkringsbrevet. Någon underskrift av försäkringstagaren eller hans representant behövs inte. Användningen av frågeformulär omfattas inte av några tvingande föreskrifter. Sanningen är att ett anbud om försäkring kan vara formlöst och detsamma gäller svaret. Skulle offerten vara otillräcklig blir i stället det översända försäkringsbrevet att uppfatta som offert till vilken den som önskat försäkringen har att ta ställning. Reklam och annonser om försäkringar har i rättspraxis principiellt tillerkänts verkan som anbud lämnade av försäkringsbolaget. Den som ansöker om försäkring är inte bunden vid sin ansökan utan kan ta tillbaka sin ansökan innan försäkringsbrevet utlämnats. I likhet med svensk rätt måste anbud och accept överensstämma och oren accept är att betrakta som nytt anbud. Passivitet från bolagets sida sedan det ifyllda frågeformuläret mottagits har ingen rättslig verkan. Undantag från denna princip gäller vid vissa obligatoriska försäkringar. sluts försäkringsbolaget översänder sin accept. När accepten mottas har ingen betydelse i sammanhanget. av försäkringsbrevet eller inbetalning av första premien saknar också betydelse. I praxis lär försäkringsbolagen ofta göra gällande att avtal inte är slutet förrän båda parter undertecknat försäkringsbrevet, en ståndpunkt vars rättsliga giltighet dock har ifrågasatts. Huvudregeln är att försäkringsskyddet inträder med avtalet men det är tillåtet att skjuta upp försäkringstidens början. Av art. L. 112-2 framgår att försäkringsbolaget skall tillhandahålla försäkringstagaren försäkringsbrevet och av art. L. 112-3 att försäkringsavtalet skall vara skriftligt. Det är här emellertid inte fråga om annat än bevisregler. En av båda parter undertecknad försäkringsbrev anses vara det perfekta bevismedlet. I art. L. 112-4 uppräknas vilka uppgifter som måste vara upptagna i försäkringsbrevet; härtill kommande uppgifter för livförsäkring anges i art. L. I det förra lagrummet fastslås också principen att försäkringsbrev som föreskriver ogiltighet, förverkande eller uteslutning inte är giltiga annat än om föreskrifterna härom är mycket tydligt angivna. Någon avkylningsperiod för alla försäkringar existerar lika litet i fransk försäkringsavtalsrätt som i allmän fransk avtalsrätt (art. L. 1134 st. 2 Code civil). Den i den europeiska gemenskapslagstiftningen föreskrivna ångerrätten vid individuell livförsäkring gäller i endast för försäkringar med en försäkringstid som överstiger (art. L. 132-5-1 st. 1 C. ass.). Tidsfristen är och börjar räknas från betalningen av första premien. Juridiska personer saknar ångerrätten (art. L. För att utöva ångerrätten uppställs flera förutsättningar. Den som undertecknat ett förslag till livförsäkring eller ett försäkringsavtal för sådan försäkring skall sända ett rekommenderat brev till bolaget vari hemställs om tillbakaträdande och om bekräftelse av mottagandet av detta besked (art. L. 132-5-1 st. 1). Förslaget till försäkring liksom avtalet skall innehålla ett förslag till dokument avsett att underlätta utövandet av ångerrätten. Dokumentet skall i förekommande fall innehålla återköpsvärdet av åtminstone slutet av envar av av försäkringstiden. Bolaget skall dessutom mot mottagningskvitto översända information rörande dels kontraktets väsentliga delar, dels villkoren för att utöva ångerrätten, dels vad som händer med försäkringen när försäkringstagaren utnyttjar denna rätt. Endast ett fullständigt uppfyllande av dessa skyldigheter får avkylningsperioden att börja löpa. är ett konsensualavtal. Beträffande försäkringstagarens upplysningsplikt föreskriver C. ass. (art. L. 113-2 punkten 2) kort och gott att exakt svar skall lämnas på av försäkringsgivaren ställda frågor rörande omständigheter som till sin natur är sådana som bolaget måste känna till för att rätt kunna värdera den risk som tas. I särklass ställs liksom i tysk rätt förtigande eller oriktig uppgift som skett uppsåtligen Om ett sådant handlande har förändrat föremålet för risken eller minskat bolagets förmåga att bedöma denna gäller, oberoende av andra ogiltighetsgrunder, att försäkringsavtalet är ogiltigt och detta även om den risk som förtigits eller förvanskats inte har haft något inflytande på försäkringsfallet. För alla försäkringar utom livförsäkringar gäller att som betalats förblir hos försäkringsbolaget som dessutom har rätt till förfallna (art. L. Övriga fall av förtigande och oriktiga uppgifter medför inte att försäkringsavtalet blir ogiltigt. Om de upptäcks före försäkringsfallet har försäkringsgivaren två möjligheter. Antingen kan kontraktet vidhållas men till en högre premie, godkänd av försäkringstagaren, eller också kan kontraktet hävas försäkringstagaren mottagit ett meddelande härom genom ett rekommenderat brev; i detta fall skall den del av premien återställas som betalats för tid under vilken försäkringen inte gäller. Om kränkningen av upplysningsplikten inte upptäcks förrän efter försäkringsfallet skall försäkringsersättningen minskas i det förhållande som betalda står till de som skulle ha gällt om risken hade blivit fullständigt angiven (art. L. Så långt är reglerna tvingande. I försäkringar där premien har minskats på grund av lön, antalet personer eller saker som försäkringen täcker är det däremot uttryckligen tillåtet att stipulera att försäkringstagaren vid varje kränkning av upplysningsplikten måste betala utöver premien en särskild ersättning som ej får överstiga av den premie som skulle ha betalats om allt gått rätt till. Det är också tillåtet att bestämma att försäkringsbolaget skall ha en rätt repetera de betalda försäkringsfallen om kränkningen är bedräglig; detta gäller oavsett den betalning av ersättning som nämnts (art. L. Tredje man har generellt sett en bättre ställning i fransk försäkringsavtalsrätt än i något annat rättssystem. 112-1 skiljer mellan två fall av försäkring för främmande räkning (pour compte). I det ena är tredje man känd vid avtalets ingående (pour compte d´une personne déteminée), i det andra behöver tredje man inte vara det, försäkringen gäller för den som den angår (pour le compte de qui il appartiendra). Vid den senare formen av försäkring gäller huvudsakligen följande. Försäkringen gäller till förmån ej blott för tredje man utan i princip även för försäkringstagaren. Vid avtalets ingående behöver varken tredje man eller dennes intresse vara känt. I försäkringsavtalet behöver över huvud ej vara utsagt att det är fråga om en försäkring för den som den angår. Detta kan nämligen framgå av omständigheterna. I olikhet med vad som gäller i tysk rätt täcker dessa regler, uppställda i art. L. 112-1 och avseende försäkring för främmande räkning, såväl skadesom personförsäkring. Om den som fått disponera en sak utan att äga den tecknar en försäkring för främmande räkning såvitt avser saken kan det vara fråga om en ansvarsförsäkring, en sakförsäkring eller bådadera. Det är en ansvarsförsäkring om försäkringstagaren har ett ansvar för saken mot ägaren. Annars blir det fråga om en sakförsäkring. Under vissa omständigheter kan det också bli så att såväl en ansvarssom en egendomsförsäkring anses föreligga. Hela frågan avgörs med hänsyn till vilket det försäkringsbara intresset är. Vid försäkring för främmande räkning är det försäkringstagaren, ej tredje man, som har all skyldigheter mot försäkringsbolaget. Detta gäller inte minst premiebetalningen (art. L. 112-1 st. 3). Endast försäkringstagaren är också mottagare av försäkringsbrevet. Regler om tredje mans inträde i försäkringsförhållandet när försäkringstagarens ekonomiska situation blir prekär, vilka finns i tysk rätt, behövs inte i fransk rätt därför att tredje mans rätt ändock är skyddad mot försäkringstagarens borgenärer. Det är vid livförsäkring också uttryckligen lagfäst att tredje man har rätt att betala premien för att behålla sina rättigheter vid utebliven premiebetalning (art. L. Tredje man har rätt att vända sig direkt mot försäkringsbolaget och omvänt kan bolaget vända sig direkt mot tredje man; invändningar som kan riktas mot försäkringstagaren är giltiga också mot tredje man. De rättsliga principer som styr försäkring för främmande räkning är trots vissa olikheter ändock i många avseenden desamma som i den tyska rätten. På det hela taget förefaller dock den franske lagstiftaren mera välvilligt inställd till försäkring av tredje mans intresse än den tyske. Vid dödsfall eller överlåtelse av försäkrad sak fortsätter försäkringen att gälla till förmån för arvingarna eller förvärvaren. Dessa senare övertar emellertid de skyldigheter som försäkringstagaren hade mot försäkringsbolaget enligt försäkringsavtalet. Försäkringsbolag, arvingar eller förvärvare är inte förpliktade att behålla försäkringen. De har alla rätt att häva avtalet, försäkringsbolaget från den dag tredje man hemställt hos bolaget om att få överta försäkringsbrevet i sitt namn. Vid överlåtelse av den försäkrade saken svarar försäkringstagaren för som förfallit men blir befriad från framtida han har underrättat försäkringsbolaget om överlåtelsen genom rekommenderat brev (art. L. Dessa regler är ej tillämpliga på överlåtelse av motorfordon, där i stället särskilda regler gäller. Enligt dessa upphör försäkringsavtalet att gälla som överlåtelsen ägt rum. Såväl överlåtaren som försäkringsbolaget kan häva avtalet med tio dagars varsel. Om hävning ej sker och om bolaget och den nye ägaren inte kommit överens om att försäkringen skall fortsätta att gälla upphör avtalet räknat från överlåtelsen (art. L. Att låta en livförsäkring tillfalla en förmånstagare är inte detsamma som försäkring för främmande räkning. Här gäller i stället särskilda regler om avtal för annan (stipulation pour autrui) givna i Code civil. 132-1 st. 1 fastslår att en livförsäkring kan tecknas lika väl på eget liv som på en annans. Vid försäkring för dödsfall av denna art gäller liksom i tysk rätt dock att tredje mans skriftliga medgivande krävs. Samtycket måste täcka det försäkrade kapital- eller livräntebeloppet (art. L. Särskilda regler uppställs liksom i tysk rätt om förbud mot dödsfallsförsäkring tecknad av annan på barn som är yngre än liksom på omyndiga och sinnessjuka (art. L. 132-3 och 132-4). Direktkrav mot ansvarsförsäkringsgivare kan riktas inte bara av de skadelidande utan även av deras rättsinnehavare eller representanter. Även andra skadeståndsskyldiga än försäkringstagaren kan rikta ett krav av detta slag, nämligen såvitt avser regresskrav. Försäkringsbolaget kan med framgång rikta samma invändningar mot den skadelidande som det kunnat göra mot försäkringstagaren. Det kan exempelvis invända att fordringen är preskriberad, att försäkringsfallet ej täcks av villkoren eller att försäkringsskyddet upphört på grund av utebliven premiebetalning. Invändningar som har att göra med omständigheter som inträffat efter skadetillfället har dock ingen verkan. Att den skadelidande ej tillkännagett den skadeståndsskyldige sitt krav mot försäkringsbolaget saknar enligt rättspraxis betydelse. Preskription av anspråk grundade på försäkringsavtalet inträder (art. L. 114-1 st. 1). Det är fråga om en tvingande frist; den kan varken förkortas eller förlängas. Däremot kan försäkringsbolaget efter preskription avstå från att åberopa preskription och detta kan ske även genom ett underförstått handlande. Särskilda regler gäller för liv- och olycksfallsförsäkring. Vid livförsäkring preskriberas anspråken , om annan person är insatt som förmånstagare. Motsvarande gäller för olycksfallsförsäkring vid dödsfall (art. L. 114 - 1 st. 4). Dessa bestämmelser gäller inte för ömsesidiga försäkringsbolag (des mutuelles), som har rätt att själva bestämma vilka frister som skall gälla. Preskriptionsfristen börjar räknas från och med dagen efter försäkringsfallet. Tre undantag finns från denna regel. Det första aktualiseras när försäkringstagaren inte har anmält försäkringsfallet eller har gjort det men på ett oriktigt eller oklart sätt. Preskriptionstiden börjar då inte att räknas förrän i och med att försäkringsbolaget har fått kännedom om försäkringsfallet (art. L. 114-1 st. 2); försäkringsagents kännedom tillräknas bolaget. Det andra och det tredje undantaget gäller ansvarsförsäkring. Enligt det andra räknas tiden först när berörda parter har fått kännedom om skadan, men en förutsättning är att den som på detta vis vill flytta fram preskriptionstidens inträde kan styrka sin tidigare bristande kännedom (art. L. 114-1 st. 2). Det tredje undantaget gäller det fallet att försäkringstagaren har betalat skadeståndet till den skadelidande. Då börjar fristen löpa först från den dag då den skadelidande har instämt försäkringstagaren eller, alternativt, då han har utbetalat skadeståndet (art. L. 114-1 st. 3). är till synes det enda land i som har särskilda och detaljerade lagregler rörande kollektiva försäkringar. tivavtalsförsäkringarna som startade utvecklingen . De regleras av en särskild lag, la loi av . Försäkringsgivare kan vara både privata och offentliga. Är det de privata försäkringsbolagen som handhar försäkringen blir C. ass. Det finns också en annan typ av kollektiva försäkringar i , nämligen de som tecknas av låntagare mot huvudsakligen dödsfall, invaliditet eller arbetslöshet. Det är här privata försäkringsgivare som meddelar försäkring, varför loi ej är tillämplig. I stället blir C. ass. samt Code de la consommation tillämpliga lagar. Gruppförsäkringen är en personförsäkring. Det är den enda kollektiva försäkring som täcks av en självständig och speciell lagstiftning. Regleringen är dock inte enhetlig. Utöver bestämmelser i . ass. finns åtskilliga speciallagar. Bestämmelsernas praktiska betydelse kan inte betvivlas. De regler det här är fråga om aktualiseras med hundratals fall i rättstillämpningen. Rättsläget är ofta oklart, vilket säkert har bidragit till att spörsmålet om gruppförsäkring upptar inte mindre än 1 300 sidor i Lamy des , den ledande framställningen över fransk försäkringsavtalsrätt. Trots att försäkring har en mycket gammal tradition i det första försäkringsavtalet lär ha slutits underkastades försäkringsavtalet först genom Handelslag en allmän lagreglering. 1942 upphävdes denna reglering för att uppgå dels i den nya allmänna italienska civillagen, Codice civile, dels i Codice della Navigazione, en lag som tar sikte på både sjöförsäkring och luftfartsförsäkring. I den allmänna civillagen placerades de försäkringsavtalsrättsliga bestämmelserna i det tjugonde kapitlet av lagens fjärde bok. Denna bok, som har titeln , är indelad i fem avdelningar i femtio artiklar (art. 1882 1932). Den första avdelningen (art. 18821903) innehåller allmänna försäkringsavtalsrättsliga regler, den andra (art. 19041918) regler om skadeförsäkring (assicurazioni contro i danni), den tredje (art. 1919 1927) föreskrifter om livförsäkring (assicurazioni sulla vita). Den fjärde delen (art. 19281931) angår återförsäkring, medan den femte innehåller slutbestämmelser (art. 1932). Hänvisningar till lagrum nedan avser Codice civile om inte annat anges. Det finns två typer av tvingande lagregler i det avsnitt av den allmänna civillagen som innehåller de allmänna försäkringsavtalsrättsliga bestämmelserna. Den ena består av halvtvingande regler och vilka dessa är anges uttömmande i art. 1932 st. 1. Den andra typen är tvingande lagregler. Skulle ett villkor strida mot dessa regler gäller enligt art. 1932 st. 2 att de tvingande reglerna tar över. Man skiljer mellan två typer av obligatoriska försäkringar i . Den ena avser försäkring för främmande räkning (assicurazione per conto terzi), den andra är ansvarsförsäkring (assicurazione della responsabilitá civile). I det förra fallet kan den eller de försäkrade identifieras, vilket som bekant inte är fallet med den som erhåller ersättning från ansvarsförsäkringen. Ett exempel på försäkring för främmande räkning är skyldigheten för den som driver luftfart att teckna försäkring för anställda och passagerare. Kontraheringstvång existerar bara vid den obligatoriska trafikförsäkringen. En vägran att meddela försäkring av detta slag ger den presumtive försäkringstagaren dels en rätt till skadestånd för den skada som kan ha tillfogats på grund av vägran, dels en möjlighet att med hjälp av utsökningsregler (art. 2932) genomdriva försäkringsavtalet. Obefogad vägran att meddela trafikförsäkring är också en grund för återtagande av koncession för trafikförsäkring. Principen är att försäkringsavtalets ingående regleras av allmänna kontraktsrättsliga regler (art. 13261342). Detta innebär att det blir fråga om ett konsensualavtal (contratto consensuale). Ett förslag om försäkring kan komma från den som önskar försäkring men också från försäkringsbolaget utan att det blir fråga om ett anbud. Det vanliga är emellertid att det är den blivande försäkringstagaren som tar initiativet till försäkring. Om detta sker skriftligen blir särskilda försäkringsavtalsrättsliga regler i Codice civile (art. 1887) tillämpliga. Enligt dessa blir den som begärt försäkringen bunden vid sin begäran . När en läkarundersökning är nödvändig är fristen utvidgad . Dessa frister börjar löpa från det ögonblick begäran om försäkring är överlämnad eller avsänd. Dessa fristregler kan försäkringsbolaget endast ändra till den presumtive försäkringstagarens förmån. Om än generellt formulerade gäller de dock huvudsakligen skadeförsäkring och endast mera undantagsvis personförsäkring. En annan speciell lagstiftning (Decreto legislativo Nr. 174/1995) tillåter nämligen den som framställt önskemål om försäkring att återkalla sitt förslag vid livförsäkring samt sådana sjukförsäkringar vars försäkringstid understiger . Enligt allmänna kontraktsrättsliga regler, vilka nu skall tillämpas, blir försäkringsbolagets svar, om det är jakande, att uppfatta som ett anbud vilket kan godtas eller förkastas. Ett försenat svar innebär att den blivande försäkringstagaren är bunden att sitt förslag. Skulle han acceptera förseningen kan försäkringsavtalet likväl bli verklighet, men då måste försäkringsbolaget ofördröjligen underrättas härom. Om den som önskar försäkring inte framför detta skriftligen blir allmänna kontraktsrättsliga regler uteslutande tillämpliga. Skulle initiativet ha tagits av försäkringsbolaget genom att erbjudanden om försäkring gått ut till allmänheten genom rundbrev eller på annat sätt, uppfattas detta som ett anbud (offerta al pubblico). Försäkringstagaren antas acceptera denna offert genom att betala premien eller genom att ta emot den kupong som lämnas av bolagets uppdragstagare, exempelvis en resebyrå, eller av en automat. Någon generell ångerrätt gällande för alla försäkringar finns inte i . Den avkylningsperiod för livförsäkring som är föreskriven i den europeiska lagstiftningen gäller i italiensk rätt . Dessa räknas från det att försäkringstagaren har kännedom om försäkringsavtalet. Avståendet från avtalet måste ske skriftligen. Bundenheten upphör dagen efter det att skriften har insätts till försäkringsbolaget. Redan inbetalda skall återbetalas avståendet har kommit bolaget till handa. Bolaget har å sin sida rätt att få tillbaka vissa utgifter som preciserats i anbud och i avtal. plikt att informera försäkringstagaren om innebörden av avkylningsperioden liksom om dess längd. Reglerna om avkylningsperioden återfinns inte i civillagen utan har väsentligen upptagits i art. 111 Decreto legislativo Nr. 174/1995. Det saknas visserligen några formkrav för försäkringsavtal. Men ingenting hindrar parterna från att komma överens om en särskild form (forma ad substantiam convenzionale). Har detta skett antas avtalet också vara beroende härav. Reglerna om försäkringstagarens upplysningsplikt är följande. Förtigande eller lämnande av oriktiga uppgifter uppsåtligen eller av grov vårdslöshet medför att försäkringsavtalet kan förklaras ogiltigt. En förutsättning härför är dock att försäkringsbolaget med kännedom om förhållandena inte skulle ha ingått avtalet eller gjort det med samma villkor. Bolaget kan inte vänta för länge med den rättsliga sanktionen. Det förlorar således sin rätt att häva avtalet, om det inte från det att uppgiften lämnats eller från förtigandet anmäler till försäkringstagaren sin vilja att häva avtalet. Bolaget har rätt till premien för tiden fram till dess denna anmälan ägt rum; i vart fall omfattar denna rätt det första försäkringsåret. Inträffar en skada före utgår ej försäkringsersättning. Skulle försäkringen gälla flera personer eller fler saker drabbar dessa konsekvenser alla de som omfattas av avtalet (art. 1892). Har försäkringstagarens handlande varken varit uppsåtligt eller grovt vårdslöst, ehuru uppgiftslämnandet eller förtigandet varit vårdslöst, har försäkringsbolaget rätt att säga upp försäkringen. Denna uppsägning måste dock göras från det att bolaget fått kännedom om saken. Inträffar skadan före denna kännedom eller innan bolaget sagt upp försäkringen, tillämpas prorataprincipen (art. 1893).