prop · GR0389 · 2004-03-10 00:00:00 — Enligt tingsrätten har underrättelsen om förenklad delgivning använts vid handläggningen av överlämnade mål Prop. 2003/04:89 utan att det, så vitt erfarits, föranlett rättsförluster för enskilda. motsvarande ordning bör enligt tingsrätten därför kunna gälla även för kallelser i ett brottmålsförfarande som karaktäriseras av snabba handläggningsåtgärder. Att begränsa den tid som en misstänkt i ett snabbförfarande kan nås med en förenklad delgivning på så sätt som utredningen har föreslagit bör därför enligt tingsrätten endast gälla delgivning av stämning. Inget hindrar att förenklad delgivning av exempelvis kallelser används i det ordinära brottmålsförfarandet när den tilltalade, i samband med att han eller hon har delgetts stämning och kallelse, har delgetts upplysning om att det delgivningsförfarandet kan komma att användas i målet. Enbart den omständigheten att den tilltalade i snabbförfarandet delgetts stämning och en första kallelse till huvudförhandling genom det förenklade delgivningsförfarandet motiverar enligt regeringens mening inte att den tilltalade inte skulle kunna delges en andra kallelse genom det förfarandet. Det finns inte heller några andra skäl för att tilltalade i snabbförfarandet i detta hänseende skulle behandlas annorlunda än tilltalade i det ordinära brottmålsförfarandet. Lagtexten bör därför utformas på ett sådant sätt att den begränsande tidsfrist som gäller för att delgivningsbestämmelsen skall få tillämpas endast gäller delgivning av stämningar. Är det lämpligt att avgränsa delgivningsbestämmelsens tillämpningsområde till tilltalade? Beredningens förslag innebär att bestämmelsen om förenklad delgivning i snabbförfarandet endast kan tillämpas för delgivning med den tilltalade. Beredningen har övervägt om man i ett snabbförfarande inte skulle kunna låta förenklad delgivning ske även med målsägande och med vittnen. Men mot bakgrund av att problemet med delgivning av dessa kategorier enligt beredningens uppfattning inte är särskilt stora har man stannat för att inte föreslå några särskilda regler i denna del. Sådana personer får enligt förslaget således delges enligt vanliga regler. har uppgett att man inte delar beredningens bedömning. Enligt verket har det genom dess granskningar framkommit att framför allt vittnen inte sällan kan vara benägna att utebli. Dessutom påpekar verket att reguljär delgivning är besvärligare för tingsrätterna. Verket föreslår därför att även vittnen och målsäganden skall kunna kallas genom det förenklade delgivningsförfarandet. Enligt regeringens mening finns det anledning att överväga om även målsäganden och vittnen i snabbförfarandet skall kunna delges kallelser genom det förenklade delgivningsförfarandet. Men det saknas nu beredningsunderlag för ett ställningstagande. Frågan bör därför övervägas vidare i samband med att snabbförfarandet utvärderas. Bör delgivningsbestämmelsen kompletteras med en särskild tidsfrist för huvudförhandling i tingsrätten? Regeringen delar beredningens uppfattning att det med beaktande av den tidsfrist för tillämpning av de särskilda delgivningsreglerna som föreslås saknas behov av någon särskild författningsreglerad frist inom vilken huvudförhandling skall hållas. En särskild tidsfrist för huvudförhandlingen skulle enbart få karaktären av målsättningsregel som skulle behöva vara försedd med undantag. Den skulle dessutom kunna leda till processuella komplikationer. Det bör därför enligt regeringens mening inte införas en särskild författningsreglerad frist för huvudförhandling i snabbförfarandet. Regeringens bedömning: Det finns inte skäl att föreslå en särskild advokatberedskap. Beredningens förslag: Beredningen föreslår att det för snabbförfarandet skall införas en ordning med beredskap för advokater. Remissinstanserna: har ifrågasatt behovet av en särskild advokatberedskap som enligt tingsrätten medför stora kostnader. menar att frågan om förordnande av offentlig försvarare lätt kan lösas genom det redan utarbetade samrådsförfarande som finns mellan landets domstolar och advokatkåren. De advokater som bemannar den s.k. häktesjouren bör enligt samfundet lämpligen även komma ifråga när det gäller nu aktuell typ av mål. Skälen för regeringens bedömning: Som framgår nedan föreslår regeringen att snabbförfarandet skall inledas på försök vid . Det är enligt inga problem att vid den tingsrätten med mycket kort varsel förordna en advokat som offentlig försvarare som kan inställa sig vid en förhandling. Vårt förslag innebär ett förfarande som är längre än beredningens. Mot denna bakgrund finner vi att det nu saknas skäl att föreslå en särskild advokatberedskap. Inget hindrar dock att samfundet och , om det bedöms lämpligt, kommer överens om en praktisk ordning för förordnande av offentliga försvarare i snabbförfarandet. 4.3.4Yttranden från den lokala Regeringens bedömning: Den lokala bör vara organiserad så att myndigheten kan sammanställa yttranden i snabbförfarandet inom den tid som tingsrätten eller åklagaren bestämmer. Beredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: har förklarat sig inte ha någon erinran mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: Den misstänktes personliga förhållanden är inte sällan avgörande för domstolens ställningstagande i påföljdsfrågan. För att domstolen skall få det beslutsunderlag som behövs föreskrivs därför i 46 kap. 9 § RB att viss utredning kring den tilltalades person skall förebringas vid huvudförhandlingen. 2003/04:89 bestämmelsen skall det, när någon annan påföljd än böter kan komma i fråga eller när det annars finns särskild anledning, förebringas utredning rörande tidigare straff, den tilltalades levnadsomständigheter och personliga förhållanden som kan antas vara av betydelse. Vid huvudförhandlingen finns vidare möjlighet för rätten, åklagaren och försvararen att ställa frågor till den tilltalade och på det sättet få en kompletterande bild av förhållandena. Den skriftliga utredning som förebringas vid huvudförhandlingen har normalt inhämtats från en lokal kriminalvårdsmyndighet. Rätten har enligt 1 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m. en skyldighet att inhämta yttrande från den lokala när det behövs för att avgöra en påföljdsfråga eller annars behövs en särskild utredning om den misstänktes personliga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet. Om den utredning som behövs ändå finns tillgänglig för rätten eller rätten inhämtar utredning på annat sätt, behöver yttrande inte inhämtas. Beslut att inhämta yttrande från den lokala skall meddelas så snart det lämpligen kan ske. Innan åtal har väckts får beslut meddelas av åklagare (2 §). I beslutet skall anges inom vilken tid yttrandet skall lämnas. Om yttrandet skall lämnas än en månad, skall rätten eller åklagaren innan beslutet fattas samråda med den lokala frivårdsmyndigheten (1 § förordningen [1992:289] om särskild personutredning i brottmål). Den relativt korta tidsramen i snabbförfarandet innebär att yttranden enligt 1 § lagen om särskild personutredning i brottmål, m.m. i mål som handläggs enligt snabbförfarandet ofta behöver färdigställas än en månad. Det är därför lämpligt att det inom den lokala finns en organisation som möjliggör för myndigheten att ta fram dessa yttranden inom den än en månad som tingsrätten eller åklagaren bestämmer. Samråd av det skälet att yttrandet skall lämnas än en månad bör enligt regeringens mening av praktiska skäl inte behöva ske i de fallen. 5 Utredningar om brott I svensk rätt gäller en i princip absolut åtalsplikt. Enligt 20 kap. 6 § (RB) skall åklagaren föra talan om brott som hör under allmänt åtal, om inte annat är stadgat. Åtalsplikten är förenad med en absolut förundersökningsplikt som kommer till uttryck i 23 kap. 1 § RB. Enligt bestämmelsen skall förundersökning inledas så snart det på grund av angivelse eller av annat skäl finns anledning att anta att brott som hör under allmänt åtal har förövats. Från denna huvudregel görs dock flera undantag. En förundersökning behöver inte inledas om det är uppenbart att brottet inte går att utreda eller det finns förutsättningar för förundersökningsbegränsning enligt 23 kap. 4 a § RB. Vidare kan förundersökning underlåtas om det finns förutsättningar för att utreda brottet inom den förenklade utredningsformen enligt 23 kap. 22 § RB (se nästa avsnitt). Förundersökningen har enligt 23 kap. 2 § RB två huvudsakliga syften. Det ena syftet är att utröna om brott föreligger, vem som skäligen kan misstänkas för brottet och att skaffa tillräckligt material för bedömning av frågan om åtal skall väckas. Det andra syftet är att bereda målet så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang vid huvudförhandlingen. Ett tredje syfte, som inte är omnämnt i 23 kap. 2 § RB, är att ge den misstänkte vetskap om åklagarens utredningsmaterial och möjliggöra för honom att få detta justerat och berikat som ett led i förberedelserna av sitt försvar. Ytterligare ett syfte med förundersökningen kan sägas vara att utreda om det finns något enskilt anspråk och vilka omständigheter det i så fall grundas på. Under förundersökningen får tvångsmedel enligt 24-28 kap. RB användas. För att en misstänkt på olika sätt skall kunna ta till vara sin rätt, t.ex. genom att anlita försvarare, skall den som är skäligen misstänkt för ett brott underrättas om misstanken mot honom i samband med att han hörs (23 kap. 18 § första stycket RB). Vid förundersökningen skall enligt 23 kap. 21 § första stycket ett s.k. förundersökningsprotokoll föras. I protokollet skall det som är av betydelse för utredningen antecknas och ge en trogen bild av detta. Ett undantag från protokolleringsskyldigheten finns i 23 kap. 21 § tredje stycket RB. Enligt den bestämmelsen får polisen i mindre mål i stället för protokoll föra kortfattade anteckningar över det väsentliga som har förekommit vid förundersökningen. Enligt 24 § förundersöknings- kungörelsen (1947:948), (FuK), får den förstnämnda bestämmelsen tillämpas om brottet kan antas inte föranleda annan påföljd än böter och förundersökningen är av mindre omfattning. Bestämmelserna om förundersökningsprotokoll gäller då i tillämpliga delar. De formella reglerna i 23 kap. RB skall alltså iakttas även när detta förfarande tillämpas. Effektivitetsvinsten och förenklingen består i att något formellt protokoll inte behöver sättas upp. En utsaga behöver inte återges i annan form än att förhörsledaren lämnar en redogörelse för det väsentliga innehållet. Redogörelsen behöver inte heller vara granskad av den hörde. Efter att åklagaren har beslutat om åtal har den misstänkte och försvararen rätt att få en avskrift av protokollet eller anteckningarna från förundersökningen (23 kap. 21 § fjärde stycket RB). Innan åtal väcks skall den misstänkte och hans försvarare i regel ha fått tillfälle att ta del av hela utredningen. Den misstänkte har enligt 23 kap. 18 § första stycket RB också rätt att ange den utredning som han anser önskvärd och i övrigt anföra vad han anser vara nödvändigt. En underrättelse om detta skall lämnas eller sändas till den misstänkte och hans försvarare. Den misstänkte och försvararen har därefter rätt att få skäligt rådrum för att överväga situationen och vidta de åtgärder som de anser vara lämpliga. Det är först efter detta som åtal får beslutas. Skulle den misstänkte eller dennes försvarare anse att utredningen behöver kompletteras i något avseende, kan de efter begäran få det utfört, om det kan antas vara av betydelse för undersökningen. av förundersökningsledaren som måste motivera ett avslag på en sådan Prop. 2003/04:89 begäran (23 kap. 18 § andra stycket RB). Som ett undantag från regeln att brottsutredningar skall göras i förundersökningens form föreskrivs i 23 kap. 22 § RB att en förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. RB inte behöver genomföras, om det ändå finns tillräckliga skäl för åtal och brottet inte kan antas föranleda någon annan påföljd än böter. Här är alltså fråga om att göra en sannolikhetsbedömning i det enskilda fallet i åtals- och påföljdsfrågorna. Den förenklade utredningsformen (fortsättningsvis benämnd förenklad brottsutredning) kan användas både för brott som endast har böter i straffskalan och för brott där fängelse ingår i straffskalan. Förundersökning är enligt bestämmelsen inte heller nödvändig för förseelser i rättegången och brott i vissa fall inför rätten eller när åklagaren utvidgar väckt åtal. Dessa fall kommer inte att beröras närmare här. Bestämmelsen om förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § RB har funnits sedan RB trädde 1948. Den tar i första hand sikte på de fall där brottet kan utredas direkt på platsen för ett ingripande. Den kan också användas i andra situationer som t.ex. när den misstänkte erkänner och det finns förutsättningar att utfärda strafföreläggande eller ordningsbot. Bestämmelsen innebär inget undantag från kravet på utredning. Reglerna om åtalsplikt påverkas inte och utredningen måste ge ett tillräckligt underlag för prövningen av skuld- och påföljdsfrågorna. Samma objektivitetskrav som under en förundersökning gäller. Beträffande formerna för förhör och inhämtande av annan utredning kan reglerna om förundersökning tillämpas analogt. De formella skillnader som finns mellan förundersökning och förenklad brottsutredning kan i huvudsak sammanfattas i tre punkter. Det finns ingen skyldighet att i den förenklade utredningsformen underrätta den misstänkte om misstanke om brott. I 25 § FuK anges dock att det i en förenklad brottsutredning ändå bör framgå av en polisrapport eller av en annan liknande handling om den misstänkte erkänner eller förnekar gärningen. ombudsmän () anser därför att bestämmelserna innebär att den misstänkte, också vid en förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § RB, skall underrättas om misstanken, även om någon formell delgivning inte behöver ske (se Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 2001/02 s. 95). Det behövs inte något förundersökningsprotokoll. Enligt 24-25 §§ FuK gäller dock även i dessa fall vad som föreskrivs om protokoll, med den begränsningen att en utsaga inte behöver anges på annat sätt än att förhörsledaren lämnar en redogörelse för det väsentliga innehållet. Redogörelsen behöver inte heller vara granskad av den hörde. Den misstänkte behöver inte underrättas om rätten att ta del av utredningen när den är slutförd. Förenklad brottsutredning används i mycket stor utsträckning vid Prop. 2003/04:89 bötesförseelser, exempelvis hastighetsöverträdelser. ordningsbot utfärdas direkt på platsen förs normalt endast kortfattade anteckningar på ordningsbotsblanketten. 5.3.1Tvångsmedel vid förenklade brottsutredningar Regeringens förslag: Tvångsmedlet beslag skall få användas vid förenklade brottsutredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Beredningens förslag: Beredningen föreslår att tvångsmedlen medföljande till och kvarstannande vid förhör, hämtning och medtagande till förhör, gripande, beslag, husrannsakan eller annan sådan undersökning, kroppsvisitation och kroppsbesiktning skall få användas vid det av beredningen föreslagna utvidgade förenklade brottsutredningsförfarandet. Den dokumentationsskyldighet som föreskrivs för tvångsmedelsbeslut och regleringen av vem som är behörig att fatta ett sådant beslut skall enligt förslaget gälla även vid användande av tvångsmedel under det förenklade brottsutredningsförfarandet. Remissinstanserna: Flera remissinstanser har tillstyrkt beredningens förslag. RPS vill vidare att lagstiftningen skall vara utformad så att alla förekommande tvångsmedel formellt skall kunna användas vid en förenklad brottsutredning. Några myndigheter, bl.a. Hovrätten för , och RÅ menar i stället att vissa av de föreslagna tvångsmedlena av rättssäkerhetsskäl inte skall kunna användas vid en förenklad brottsutredning. vid anser att när tvångsmedel såsom gripande, beslag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning används finns det skäl att ställa så stora krav på hela dokumentationen av undersökningen att en förenklad brottsutredning inte är lämplig av rättssäkerhetsskäl. Beredningens förslag har avstyrkts av JO. Skälen för regeringens förslag Gällande reglering för de brottsutredande myndigheterna En brottsutredning skall normalt genomföras i förundersökningens form (23 kap. 1 § RB). Om användande av tvångsmedel under en förundersökning gäller enligt 23 kap. 16 § RB vad som föreskrivs i 24 28 kap. RB. De sistnämnda kapitlen innehåller regler om tvångsmedel. Det förenklade brottsutredningsförfarandet regleras i 23 kap. 22 § RB. I finns inte någon reglering om användning av tvångsmedel vid en förenklad brottsutredning. reglering kan medföra en viss osäkerhet om tvångsmedel kan användas inom ramen för en förenklad brottsutredning. Frågan har behandlats av JO som menar att det redan av ordalydelsen av 23 kap. 16 § RB framgår att lagstiftarens avsikt har varit att de tvångsmedel som nämns i 24 28 kap. RB får användas under en brottsutredning endast inom ramen för en förundersökning. Det framkommer enligt JO inte heller någon annan uppfattning i förarbetena till eller den auktoritativa processrättsliga litteraturen. En förutsättning för att vidtagandet av en straffprocessuell tvångsåtgärd enligt 2428 kap. RB skall framstå som rättsenlig i situationer där en förundersökning inte har inletts är därför enligt JO att förundersökning anses vara inledd genom att åtgärden vidtas. Härav följer enligt JO att det inte är rättsligen möjligt att genomföra en förenklad utredning sedan en sådan åtgärd vidtagits (se Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 2001/02 s. 95). genomför ett stort antal förenklade brottsutredningar enligt 23 kap. 22 § RB. Dess brottsutredande verksamhet regleras i lagen (2000:1225) om straff för smuggling (smugglingslagen). Enligt 19 § smugglingslagen får fatta beslut om att inleda förundersökning enligt bestämmelserna i 23 kap. RB angående särskilt angivna brott. ges vidare samma befogenheter och skyldigheter som undersökningsledaren har enligt . får således bl.a. besluta om tvångsmedel. I smugglingslagen finns vidare särskilda bestämmelser om befogenhet för tjänsteman vid att genomföra vissa tvångsmedel. Skattemyndigheternas brottsutredande verksamhet regleras i lagen (1997:1024) om skattemyndigheternas medverkan i brottsutredningar (LSMB). Enligt dess 2 § får åklagare i en förundersökning anlita biträde av skattemyndighet. får inte verkställa beslut om tvångsmedel. Vidare får skattemyndigheten till skillnad från inte på egen hand bedriva förundersökning. Däremot får skattemyndigheten enligt 3 § LSMB på egen hand besluta om och genomföra förenklade brottsutredningar enligt 23 kap. 22 § RB angående vissa särskilt angivna brott, om det kan antas att den misstänkte erkänner gärningen. har i sitt remissvar påtalat att skattebrottsenheterna sedan LSMB trädde 1998 inte har genomfört någon förenklad brottsutredning, bl.a. därför att det saknas bestämmelser om vilka utredningsåtgärder skattemyndigheternas skatteutredande personal får vidta och därför att den skatteutredande personalen inte bör påbörja en brottsutredning. Dessa frågor har inte utretts av beredningen och får behandlas i ett annat sammanhang. Bör det finnas en möjlighet att använda tvångsmedel vid förenklade brottsutredningar? De brottsutredande myndigheterna har till beredningen framfört att begränsningen vad gäller användning av tvångsmedel under en förenklad utredning ofta leder till omotiverade effektivitetsförluster. Beredningen har förklarat sig dela den bedömningen. De brottsutredande myndigheterna har framfört att det största behovet Prop. 2003/04:89 av att använda straffprocessuella tvångsmedel under en förenklad brottsutredning avser beslag. Det gäller inte minst mot bakgrund av möjligheten enligt 48 kap. 2 § RB att i ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot besluta om förverkande av egendom. Beredningen menar att en möjlighet att använda beslag under förenklade brottsutredningar på ett tydligt sätt skulle innebära att effektiviteten ökade i brottsutredningsförfarandet. En sådan ordning inger enligt beredningen inte heller några farhågor från rättssäkerhetssynpunkt. JO har framfört att det finns anledning att överväga en lagändring som tillåter användning av tvångsmedlet beslag inom ramen för det nuvarande förenklade utredningsförfarandet. En sådan ändring kommer enligt JO att få praktisk betydelse i de fall där utredningen i sin helhet har genomförts direkt på platsen men det sedan inte går att nå den misstänkte med en slutdelgivning och det därför inte är möjligt att slutföra ett förundersökningsförfarande på sådant sätt att ärendet kan lämnas till åklagare. Brott som här kan vara aktuella är enligt JO bl.a. brott mot knivlagen och ringa narkotikabrott. Regeringen delar beredningens uppfattning att en lagreglering avseende beslag vid förenklade brottsutredningar bör effektivisera brottsutredningsförfarandet både för polisen och . Om tvångsmedlet beslag används vid sådana utredningar behöver de brottsutredande myndigheterna inte av formella skäl använda förundersökningsförfarandet, när det inte finns sakliga skäl för detta. Med beaktande av de förslag beträffande förfarandefrågor som redovisas nedan finner regeringen att en sådan möjlighet även tillgodoser högt ställda krav på rättssäkerhet i förfarandet. Det bör därför i en bestämmelse uttryckligen klargöras att tvångsmedlet beslag får användas inom ramen för förenklade brottsutredningar. Regeringen bedömer i nästa avsnitt att beredningens förslag till ett utvidgat tillämpningsområde för förenklade brottsutredningar inte bör genomföras. Det saknas därför skäl för att nu införa en möjlighet att använda även andra tvångsmedel än beslag vid förenklade brottsutredningar. Den misstänkte skall aldrig kunna försättas i en sämre ställning av det skälet att brottsutredningen handläggs som förenklad brottsutredning i stället för som förundersökning. De bestämmelser om beslag som finns i 27 kap. RB bör därför vara tillämpliga vid beslag som vidtas inom ramen för en förenklad brottsutredning. Den föreslagna ordningen bör därför regleras på så sätt att bestämmelserna i 27 kap. RB om beslag även skall vara tillämpliga vid en förenklad brottsutredning enligt 23 kap. 22 § första stycket RB. 5.3.2Bör tillämpningsområdet för förenklade brottsutredningar väsentligen utvidgas? Regeringens bedömning: Beredningens förslag att väsentligen utvidga tillämpningsområdet för det förenklade brottsutredningsförfarandet bör inte genomföras. Beredningens förslag: Beredningen föreslår att tillämpningsområdet för det förenklade brottsutredningsförfarandet väsentligen skall utvidgas. Förslaget innebär att polismyndigheten eller åklagaren skall ha möjlighet att inleda en förenklad brottsutredning i stället för en förundersökning, om det finns anledning att anta att brottet kommer att bli enkelt att utreda. Förutsättningarna är att den misstänkte erkänner gärningen och erkännandet framstår som materiellt riktigt eller om det för brottet inte är föreskrivet svårare straff än fängelse . Under en förenklad brottsutredning skall vissa tvångsmedel få användas, nämligen medföljande till och kvarstannande vid förhör, hämtning och medtagande till förhör, gripande, beslag, husrannsakan eller annan sådan undersökning, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Genom att förenklad brottsutredning används i stället för förundersökning faller den omfattande dokumentationsskyldigheten bort, bl.a. bestämmelserna om upptagningar av förhörsutsagor, som föreskrivs för förundersökningar. Enligt förslaget skall det i stället föras kortfattade anteckningar över det väsentliga som har förekommit i utredningen. Vidare bortfaller skyldigheten att underrätta den misstänkte om rätten att ta del av utredningen innan åtal väcks (den så kallade slutdelgivningen).