prop · GR03147 · 2004-05-05 00:00:00 — Enligt lagens förarbeten avses med framställer narkotika i 1 § första stycket 2 narkotikastrafflagen också sådan framställning som sker genom odling av narkotiska växter (prop. 1982/83:141 s. 33). Dessa förfaranden torde därför vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 2 nar- kotikastrafflagen. Enligt artikel 2.1 c skall medlemsstaterna straffbelägga uppsåtligt och orättmätigt innehav eller köp av narkotika i något av de syften som anges under led a, dvs. för att t.ex. tillverka eller sälja narkotika. Innehav, oav- sett syftet därmed, torde kunna vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen. Innehav i de syften som anges i led a torde emellertid även vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 4 narkotikastrafflagen. Det led i aktuell punkt som närmast bör vara tillämpligt är förvarar eller tar annan sådan befattning med nar- kotika som inte är avsedd för eget bruk.. Innehav för eget bruk omfattas ju inte av rambeslutet (se artikel 2.2). Köp av narkotika i de syften som anges under led a torde kunna vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 3 narkotikastrafflagen. Köp för privat konsumtion om- fattas ju inte heller av rambeslutet. Som ringa narkotikabrott i 2 § narkotikastrafflagen bedöms i första hand brukande och innehav av mindre mängder narkotika för eget bruk. I enlighet med vad som ovan anges tar rambeslutet inte sikte på gärningar som syftar till privat konsumtion av narkotika. Bestämmelsen i 2 § nar- kotikastrafflagen torde därför inte komma att aktualiseras när det gäller de gärningar som skall vara straffbara enligt rambeslutet. Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att de svenska be- stämmelserna torde uppfylla rambeslutets krav i artikel 2.1 ac på de gärningar i samband med handel med narkotika som skall straffbeläggas i medlemsstaterna. Brott i samband med handel med prekursorer De kemiska ämnen som framgår av bilaga 2 till narkotikakontrollförord- ningen överensstämmer med definitionen av prekursorer i artikel 1.2 i rambeslutet. Enligt artikel 2.1 d skall medlemsstaterna straffbelägga uppsåtlig och orättmätig tillverkning, transport och distribution av prekursorer, där den som ägnar sig åt detta är medveten om att prekursorerna skall användas i eller för olaglig framställning eller tillverkning av narkotika. Som anges i avsnitt 4.4 är prekursorer inte att betrakta som narkotika enligt de svens- ka bestämmelserna, utan som kemiska ämnen som kan användas vid till- verkning av narkotika. Bestämmelser om legal hantering av narkotika och prekursorer och överträdelser i samband med sådan hantering av dessa ämnen finns bl.a., som tidigare nämnts, i narkotikakontrollagen. De förfaranden med prekursorer som omfattas av rambeslutet är en del av den illegala hanteringen av narkotika och torde i första hand, i de fall det inte är fråga om gärningsmannaskap, vara att bedöma som försök, förberedelse och medhjälp till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott. Motsvarande bedömning gjordes i prop. 1990/91:127 s. 19 (jfr även NJA 1992 s. 524). Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att svenska ansvarsbestämmelser uppfyller rambeslutets krav i artikel 2.1 d på de gärningar som avser prekursorer och som skall straffbeläggas i medlemsstaterna. Anstiftan, medhjälp och försök till brott Artikel 3 innehåller kriminaliseringsbestämmelser avseende anstiftan, medhjälp och försök till brott. Av redogörelsen i avsnitt 4.5 framgår att anstiftan och medhjälp till samtliga svenska ansvarsbestämmelser som kan aktualiseras torde svara fullt ut mot kriminaliseringsåtagandena i De svenska försöksbestämmelserna torde också uppfylla be- Prop. 2003/04:147 stämmelsen om försök till brott enligt artikel 2.1 ac. När det emellertid gäller de s.k. prekursorsbrotten i art. 2.1 d blir be- dömningen en annan. Som framgår av föregående avsnitt motsvaras des- sa brott i svensk rätt främst av försök, förberedelse eller medhjälp till narkotikabrott. Enligt svensk rätt är dock försök till försök till brott, för- sök till förberedelse till brott och försök till medhjälp till brott inte straff- bart. Således torde rambeslutets krav på kriminalisering av försök till brott som anges i art. 2.1 d, dvs. brott som har samband med handel med pre- kursorer inte vara uppfyllt. Frågan om de lagändringar som torde krävas behandlas närmare i avsnitt 7. 6.2Påföljder, förverkande och förmildrande omständigheter Regeringens bedömning: torde till övervägande del uppfylla rambeslutets bestämmelser om påföljder, förverkande och förmildran- de omständigheter. Vissa lagändringar kommer sannolikt att krävas för att uppfylla rambeslutet såvitt avser förverkande av hjälpmedel som är avsedda att användas för brott. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt eller inte haft någon erinran emot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning I avsnitt 4.6 redogörs för rambeslutets bestämmelser om påföljder och förverkande. Som nämnts skall enligt artikel 4 punkten 1 i rambeslutet ett minsta maximistraff om ett års fängelse föreskrivas för samtliga brott i artikel 2. Av redogörelsen i avsnitt 4.4 framgår att samtliga de brott som kan aktu- aliseras enligt svensk rätt har ett maximistraff om fängelse. Av punkten 2 framgår att minsta maximistraff för vissa grövre former av narkotikabrott och narkotikasmuggling skall vara fängelse. Maximistraffet för grovt narkotikabrott och grov narkotikasmuggling är fängelse, varför de svenska straffskalorna bedöms stå i överens- stämmelse med rambeslutet. I punkten 3 föreskrivs ett minsta maximistraff om fängel- se för vissa riktigt grova fall av narkotikabrott och narkotikasmuggling. Eftersom maximistraffet för grovt narkotikabrott och grov narkotika- smuggling är fängelse torde de svenska straffskalorna stå i över- ensstämmelse med rambeslutet. Slutligen föreskrivs i punkten 4 att minsta maximistraff för vissa gröv- re former av s.k. prekursorsbrott enligt artikel 2.1 d skall vara fängelse. Av avsnitt 6.1 framgår att dessa gärningar enligt svensk rätt i första hand torde vara att bedöma som försök, förberedelse eller med- hjälp till narkotikabrott respektive grovt narkotikabrott. Straffet för för- sök bestäms som tidigare angetts högst till vad som gäller för fullbordat brott (23 kap. 1 § ). Maximistraffet för grovt narkotikabrott är fängelse. Straffet för förberedelse till brott enligt 23 kap. 2 § skall sättas under den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för fullbordat brott. Högre straff än fängelse får bestämmas endast om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brottet. Eftersom maximistraffet för grovt narkotikabrott är fängelse får således högre straff än fängelse dömas ut vid förberedelse till grovt narkotikabrott. För medhjälp tillämpas, som nämnts, de straffskalor som gäller för re- spektive brottstyp. Maximistraffet för medhjälp till grovt narkotikabrott är således fängelse. Av redogörelsen i avsnitt 4.6 följer att de svenska straffskalorna bör stå väl i överensstämmelse med de som föreskrivs i rambeslutet. Detta gäller även i de fall gärningarna (som i art. 2.1 d) är att bedöma som försök, förberedelse eller medhjälp till narkotikabrott. Påföljdsbestämmelsen i rambeslutet måste dock självfallet beaktas vid utformningen av den nya lagstiftning som torde erfordras. Se vidare om detta i avsnitt 7. I avsnitt 4.6 redogörs för de svenska bestämmelserna om förverkande i aktuella fall. Punkten 5 föreskriver att det skall vara möjligt att förverka de ämnen som varit föremål för brott enligt artiklarna 2 och 3, de hjälp- medel som har använts eller är avsedda att användas för sådana brott och av dessa brott eller att förverka egendom vars värde motsvarar sådan , sådana ämnen eller hjälpmedel. Sådana ämnen som har varit föremål för brott enligt artiklarna 2 och 3, hjälpmedel som har använts för sådana brott liksom av dessa brott samt egendom vars värde motsvarar sådan , sådana ämnen eller hjälpmedel torde kunna förverkas enligt narkotikastrafflagen och lagen om straff för smuggling. Hjälpmedel som är avsedda att användas för sådana brott torde i allt väsentligt kunna förverkas enligt narkotikastrafflagen och . I lagen om straff för smuggling finns inte någon bestämmelse om förver- kande av egendom som är avsedd att användas för brott. Enligt 6 § andra stycket andra meningen narkotikastrafflagen får egendom med vilken tagits befattning som utgör brott enligt narkotikastrafflagen förklaras för- verkad. Föreskriften tar närmast sikte på förberedelsebrottet, men kan också vara av betydelse vid sådan befattning med vederlag för narkotika som utgör främjande av narkotikahandel (se prop. 1982/83:141 s. 37). För att förberedelsebrott skall bli aktuellt skall egendomen vara särskilt ägnad att användas som hjälpmedel vid ett brott (se 23 kap. 2 § brotts- balken). Vidare kan bestämmelsen i 36 kap. 3 § 1 tillämpas, enligt vilken förverkande får beslutas i fråga om föremål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. Enligt rambeslutet förutsätts inte att egendomen är av någon särskild beskaffenhet utan endast att den är av- sedd att användas för brott. Rambeslutet ansluter i denna del till konvention om pen- Prop. 2003/04:147 ningtvätt, efterforskning, beslag och förverkande av av brott från Det kan här nämnas att i sitt betänkande Effektivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147) har föreslagit att bestämmelserna om förverkande av hjälpmedel i bl.a. narkotikastraffla- gen kompletteras på så sätt att det skall föreskrivas att egendom som va- rit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott skall kunna förverkas. Förslaget har lämnats mot bakgrund av ovan nämnda kon- vention, vilken innehåller bestämmelser om bl.a. förverkande av hjälp- medel vid brott. betänkande bereds för närva- rande. Sammanfattningsvis görs här bedömningen att svenska förverkandebe- stämmelser i allt väsentligt uppfyller rambeslutets förverkandebestäm- melse i artikel 4. Vissa lagändringar torde dock erfordras för att uppfylla rambeslutet såvitt avser förverkande av hjälpmedel som är avsedda att användas för brott. Frågan övervägs inom ramen för be- redningen av betänkande. Enligt artikel 5 får varje medlemsstat vidta de åtgärder som är nödvändi- ga för att de påföljder som anges i artikel 4 skall kunna lindras om gär- ningsmannen tar avstånd från brottslig verksamhet inom området narko- tikahandel och handel med prekursorer och förser administrativa eller rättsliga myndigheter med uppgifter som de inte skulle ha kunnat erhålla på annat sätt och som hjälper dem att förebygga eller mildra effekterna av brottet, identifiera eller väcka åtal mot de övriga gärningsmännen, finna bevis eller förebygga ytterligare sådana brott som anges i artiklarna 2 och 3. Som redogörs för i avsnitt 4.7 finns möjligheter i svensk rätt att i mild- rande riktning vid påföljdsbestämning och straffmätning beakta bl.a. om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet eller om den tilltalade frivilligt angett sig. Bestämmelsen är fakultativ och uppställer därmed inte något krav på lag- stiftning. 6.3Ansvar och påföljder för juridiska personer Regeringens bedömning: Rambeslutets bestämmelser om juridiska personers ansvar och påföljder för juridiska personer bör inte föranle- da några lagändringar i . Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: i har ifrågasatt om inte punkten 1 f i art. 7 kräver lagstiftningsåtgärder. Övriga remissinstan- ser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt eller inte haft någon erinran emot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I artiklarna 6 och 7 återfinns be- Prop. 2003/04:147 stämmelser som tar sikte på juridiska personers ansvar och påföljder för Reglerna om företagsbot i 36 kap. 710 §§ bedöms motsvara de krav som ställs i rambeslutet. Institutet företagsbot täcker alla brott som begås i näringsverksamheten, oavsett om gärningen utgör ett brottsbalksbrott eller ett brott inom specialstraffrätten. Merparten av innehållet i artiklarna 6 och 7 om ansvar och påföljder för juridiska personer utgör standardbestämmelser som återkommer i flera andra rambeslut inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor. Bestämmelser liknande dessa återfinns bl.a. i rambeslutet om förstärk- ning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron (EGT L 140, , s. 1). I samband med att godkände det rambeslutet gjordes bedömningen att reglerna om företagsbot motsvarade de krav som ställdes i det rambeslutet (prop. 1999/2000:85, bet. 1999/2000:JuU20, rskr. 1999/2000:217). Samma bedömning gjordes även beträffande de lagändringar som ansågs nödvändiga till följd av det nämnda rambeslutet (prop. 2000/01:40, bet. 2000/01:JuU9, rskr. 2000/01:138). I den rapport som Europeiska kommissionen upprättade avseende medlemsstaternas genomförande av det nämnda rambeslutet [KOM (2002) 771 slutlig] ansågs att som en av åtta medlemssta- ter har lagstiftning varigenom juridiska personer kunde ställas till rättsligt ansvar för de brott som omfattades av rambeslutet. i har ifrågasatt om inte punkten 1 f i art. 7 i rambeslutet kräver lag- stiftningsåtgärder. Enligt punkten 1 är medlemsstaterna skyldiga att vidta åtgärder så att juridiska personer kan bli föremål för proportionella och avskräckande påföljder, som skall innefatta bötesstraff eller administrati- va avgifter samt eventuellt andra påföljder. I punkterna 1 af ges exem- pel på påföljder som kan aktualiseras. Något krav på att införa just de påföljder som anges i punkterna af uppställs emellertid inte. Mot bakgrund av vad som ovan anförs torde torde således reglerna om företagsbot anses uppfylla de krav som förevarande rambeslut ställer vad gäller ansvar och påföljder för juridiska personer. Regeringens bedömning: Rambeslutets krav på doms- och lagfö- ringsrätt torde i princip motsvara svenska bestämmelser på området. bör emellertid på det sätt som föreskrivs i rambeslutet lämna underrättelse om att inte kommer att tillämpa bestämmelserna om behörighet i artikel 8 punkt 1 c. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som har yttrat sig i frågan har tillstyrkt eller inte haft någon erinran emot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 8 anges bestämmelser om behörighet och lagföring som medlemsstaterna skall följa. Svensk domsrätt bedöms föreligga i samtliga de fall där medlemssta- terna enligt rambeslutet ovillkorligen skall kunna utöva domsrätt. Bestämmelsen i punkt 1 c om att domsrätt skall föreligga om gärning- Prop. 2003/04:147 en begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom med- lemsstatens territorium saknar motsvarighet i svensk rätt. Som framgår av redogörelsen i avsnitt 4.9 ger dagens bestämmelser emellertid svenska domstolar en vidsträckt behörighet att döma över brott enligt rambeslutet som begåtts utom riket. bör därför utnyttja den möjlighet som föreskrivs i punkterna 2 och 4, och genom regeringens försorg underrätta rådets generalsekretariat och kommissionen om att behörighetsregeln i punkten 1 c inte kommer att tillämpas om brottet begåtts utanför . 7Något om hur ny lagstiftning rörande olovlig hantering av prekursorer skulle kunna utformas Som har framgått i avsnitt 6.1 torde svensk rätt inte uppfylla de krimina- liseringsåtaganden som rambeslutet uppställer när det gäller försök till s.k. prekursorsbrott. Detta eftersom prekursorsbrotten i svensk rätt främst motsvaras av försök, förberedelse eller medhjälp till narkotikabrott re- spektive grovt narkotikabrott. Enligt svensk rätt är försök till försök till brott, försök till förberedelse till brott och försök till medhjälp till brott inte straffbart. För att kraven i rambeslutet skall uppfyllas skall det vara straffbart att, uppsåtligen och orättmätigt, tillverka, transportera och distribuera pre- kursorer, där den som ägnar sig åt detta är medveten om att prekursorer- na skall användas i eller för olaglig framställning eller tillverkning av narkotika. Enligt rambeslutet skall även anstiftan, medhjälp och försök till detta brott vara straffbart. Maximistraffet skall enligt rambeslutet vara fängelse. Vid vissa försvårande omständigheter enligt artikel 4 punkten 4 i rambeslutet skall maximistraffet vara fängel- se. En fråga som måste övervägas innan det är möjligt att närmare ange hur nödvändiga lagändringar bör utformas, är till vilken aktuell lag lag- ändringarna bör knytas. Narkotikastrafflagen (1968:64) reglerar olovlig befattning, däribland olaglig handel, med narkotika. Narkotika kan emel- lertid även hanteras lagligen, om det sker för medicinskt, vetenskapligt eller annat samhällsnyttigt ändamål. Lagen (1992:860) om kontroll av narkotika (hädanefter narkotikakontrollagen) reglerar den legala handeln med narkotika och kemiska ämnen som kan användas vid framställning av narkotika, s.k. prekursorer. Syftet med kontrollen av hantering av pre- kursorer är att motverka olaglig framställning av narkotika. I lagen finns en bestämmelse om straffansvar för överträdelser i samband med legal hantering av narkotika och prekursorer. Enligt 13 § narkotikakontrolla- gen döms den som bryter mot vissa bestämmelser i lagen till böter eller fängelse i högst . En förutsättning för att någon skall dömas enligt bestämmelsen är att gärningen inte är belagd med straff enligt narkotika- strafflagen eller lagen om straff för smuggling. Straffbestämmelsen är alltså subsidiär i förhållande till straffbestämmelserna i narkotikastraffla- gen och lagen om straff för smuggling. I ringa fall skall inte dömas till Prop. 2003/04:147 ansvar. Eftersom både narkotikastrafflagen och rambeslutet reglerar olaglig narkotikahandel och lagen om kontroll av narkotika den legala narkoti- kahandeln torde systematiska skäl tala för att en utvidgad reglering av olaglig befattning med prekursorer på sätt som anges i rambeslutet, bör placeras i narkotikastrafflagen. Till detta kommer att straffbestämmelsen i narkotikakontrollagen rör överträdelser av bestämmelser som närmast har karaktär av ordningsföreskrifter, varför en straffbestämmelse som reglerar de betydligt allvarligare gärningar som omfattas av rambeslutet med krav på betydligt strängare straffskalor i vissa fall, skulle passa säm- re in i systematiken. I narkotikastrafflagen saknas specifika bestämmelser om prekursorer. Det mest lämpliga vore därför, vid en preliminär bedömning, att införa ett nytt straffstadgande i narkotikastrafflagen som tar sikte på i art. 2.1 d i rambeslutet angivna förfaranden med prekursorer. Det torde dels behöva införas ett normalbrott, dels ett grovt brott. Normalbrottet skulle, för att uppfylla kraven i rambeslutet, behöva ha ett minsta maximistraff fängelse. I vissa grova fall skall maximistraffet enligt rambeslutet vara fängelse. Olovlig befattning med prekursorer torde sällan vara att betrakta som lika allvarligt som motsvarande befattning med själva narkotikan. En lika sträng straffskala som för narkotikabrott bör därför troligen inte införas. Enligt rambeslutet skall minsta maximistraff för grova prekursorsbrott vara fängelse . Ett maximistraff fängelse passar dock bättre in i den svenska straffrättsliga systematiken när det gäller straff- skalor. Med ett maximistraff för grova brott fängelse torde det finnas gott om utrymme för att bestraffa de allvarligaste fallen. I sam- manhanget bör även frågan om införande av ett ringa brott övervägas. Vidare bör sannolikt försök till det nya brottet samt medverkan därtill straffbeläggas. Bestämmelser av ovan angivet slag torde stå väl i överensstämmelse med vad som erfordras enligt rambeslutet. En ny bestämmelse om s.k. prekursorsbrott kräver emellertid noggranna överväganden och en mer ingående analys än vad som låter sig göras inom ramen för detta arbete, bland annat när det gäller avgränsningen av det straffbara området. Där- utöver kan vissa ändringar av redan existerande bestämmelser behöva göras. Den mer exakta utformningen av den lagstiftning som anses nöd- vändig torde således behöva anstå till dess att frågan underkastats nog- grann analys och ett tillfredsställande beredningsunderlag har hämtats in. Antagandet av Europeiska unionens rambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel bedöms inte föranleda några ökade kostnader för det allmänna. EU:s rambeslut om minimibestämmelser för brotts- rekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel EUROPEISKA UNIONENS RÅD HAR FATTAT DETTA RAMBESLUT med beaktande av Fördraget om Europeiska unionen, särskilt artikel 31 e och artikel 34.2 b i detta, med beaktande av kommissionens förslag1 , med beaktande av yttrande2 , och av följande skäl: (1)Den olagliga narkotikahandeln utgör ett hot mot unionsmedborgarnas hälsa, säkerhet och livskvalitet samt mot medlemsstaternas lagliga eko- nomi, stabilitet och säkerhet. (2)Behovet av en lagstiftningsinsats för att bekämpa den olagliga narko- tikahandeln har erkänts i bland annat rådets och kommissionens hand- lingsplan, antagen av rådet (rättsliga och inrikes frågor) i Wien3, om bästa sätt att genomföra bestämmelserna i damfördraget om upprättande av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, slutsatserna från Europeiska rådets möte i , särskilt punkt 48, Europeiska unionens strategi för narkotikabekämpning (20002004) som godkändes av i , och Europeiska unionens hand- lingsplan för narkotikabekämpning (20002004) som fastställdes vid i . (3)Det är nödvändigt att anta minimiregler för brottsrekvisit för olaga handel med narkotika och prekursorer, vilket möjliggör en samlad insats på unionsnivå i kampen mot denna handel. (4)Enligt subsidiaritetsprincipen bör Europeiska unionens insatser inrik- tas på de allvarligaste typerna av narkotikabrott. Att vissa typer av före- teelser som rör personlig konsumtion utesluts från rambeslutets räckvidd 1EGT C 304 E, 30.10.2001, s. 172. 2EUT C [], [], s. 3 EGT C 19, 23.1.1999, s. 1. utgör inte något ställningstagande från rådet angående hur medlemssta- terna bör behandla sådana fall i sin nationella lagstiftning. (5)De påföljder som medlemsstaterna skall föreskriva bör vara effektiva, proportionerliga och avskräckande, och de bör omfatta frihetsstraff. När påföljdsnivån skall fastställas bör hänsyn tas till sådana faktiska omstän- digheter som vilka mängder och vilken typ av narkotika som är föremål för den olagliga handeln och huruvida brottet begåtts inom ramen för en kriminell organisation. (6)Medlemsstaterna bör tillåtas införa bestämmelser om en lindring av påföljderna om gärningsmannen gett behöriga myndigheter värdefull information. (7)Det är nödvändigt att vidta åtgärder som gör det möjligt att förverka av de brott som avses i detta rambeslut. (8)Åtgärder bör vidtas för att garantera att juridiska personer skall kunna ställas till ansvar för brott som avses i denna rättsakt och som begås för deras räkning. (9)Hur effektiva de ansträngningar som vidtas för att bekämpa olaglig narkotikahandel blir, beror i huvudsak på hur nationella åtgärder tillnär- mas vid genomförandet av detta rambeslut. HÄRIGENOM FÖRESKRIVS FÖLJANDE. I detta rambeslut används följande beteckningar med de betydelser som här anges: 1. narkotika: alla ämnen som återfinns i följande : a)Konventionen ersättande äldre konventioner rörande nar- kotika (i dess ändrade lydelse enligt protokollet ). b)Konventionen om psykotropa ämnen, 1971. Därutöver inbe- grips ämnen som kontrolleras inom ramen för gemensam åtgärd 97/396/RIF av antagen av rådet på grundval av arti- kel K 3 i Fördraget om Europeiska unionen om informationsutbyte, riskbedömning och kontroll av nya syntetiska droger.