prop · GR0345 · 2004-03-16 00:00:00 — lats med stöd av lagen. nämnden får också, om nämnden nämnden får också, om nämnden finner att byggherren inte följer finner att byggherren inte följer någon väsentlig del av en kontroll- någon väsentlig del av en kontroll- plan, förbjuda att ett byggnadsarbe- plan, förbjuda att ett byggnads- te fortsätts innan de uppkomna arbete fortsätts innan de uppkomna gäller om bevis om byggfelsförsäkr- ing eller säkerhet enligt lagen inte har visats upp. Är det uppenbart att ett arbete eller en åtgärd som avses i första stycket äventyrar en hållfasthet eller medför fara för människors liv eller hälsa, skall nämnden förbjuda att arbetet eller åtgärden fortsätts, även om förutsättningar som anges i första stycket inte föreligger. Om finner att byggherren i något väsentligt avse- ende avviker från en rivningsplan, får nämnden förbjuda att rivningen fortsätts till dess att byggherren visar att det finns förutsättningar för att planen kommer att följas. Förbud enligt denna paragraf får förenas med vite. Beslut enligt denna paragraf gäller . Denna lag träder i kraft men tillämpas inte om en bygganmälan har gjorts . 1 Senaste lydelse 1995:1197. En byggfelsförsäkring skall fin- nas när1. en byggnad som helt eller till övervägande del skall användas som bostad för permanent bruk uppförs, eller2. när det i fråga om en sådan byggnad utförs åtgärder som kräver bygganmälan och som avsevärt för- länger byggnadens brukstid.I fråga om en- eller tvåbostads- hus (småhus) gäller i stället att en byggfelsförsäkring skall finnas1. när ett småhus uppförs, och2. när ett småhus byggs till eller är föremål för en åtgärd som avses i 9 kap. 2 § första stycket 35 (1987:10) samt den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet (byggnads- nämnden) har beslutat att en bygg- felsförsäkring behövs.Om ett småhus inte skall användas för permanent bruk, får trots bestäm- melsen i andra stycket 1 besluta att en byggfelsförsäkring inte behövs. En byggfelsförsäkring behövs inte heller om åtgärderna enligt 8 kap. 4 § (1987:10) inte kräver bygglov. Förslag till lag om ändring i lagen (1993:320) om byggfels- försäkring Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1993:320) om byggfelsförsäk- ring dels att nuvarande 12 § skall betecknas 19 §, dels att 13, 6, 7, 10 och 11 §§ samt den nya 19 §§ skall ha följande lydelse, dels att det i lagen skall införas åtta nya paragrafer, 1218 och 20 §§, samt närmast före 1, 12 och 19 §§ nya rubriker av följande lydelse. När en näringsidkare uppför en byggnad som helt eller till överväg- ande del skall användas som bostad för permanent bruk eller i fråga om sådan byggnad utför åtgärder som fordrar bygganmälan och som avse- värt förlänger byggnadens brukstid, skall det för byggnadsarbetet finnas en byggfelsförsäkring. Byggfelsförsäkring behövs dock inte i fråga om en- eller tvåbostads- hus när ett sådant garanti-, försäk- rings- och avtalsskydd finns som ut- gör villkor för statlig bostads- finansiering. 1 Senaste lydelse 1994:850. Vid prövningen enligt andra stycket 2 eller tredje stycket om byggfelsförsäkring behövs skall särskilt beakta de beräknade kostnaderna för åtgärden och försäkringen samt risken för allvarliga fel och skador. Den som för egen räkning utför eller låter utföra sådant bygg- nadsarbete som avses i första och andra styckena (byggherren) skall se till att det finns en byggfels- försäkring. 2 § En byggfelsförsäkring skall omfatta 1.skälig kostnad för att avhjälpa fel i byggnadens konstruktion, i mate- rial som använts i byggnadsarbetet eller i utförandet av arbetet, och 2.skälig kostnad för att avhjälpa skador på byggnaden som orsakats av felet. Försäkringen behöver dock inte omfatta fel eller skador som måste omfatta fel eller skador som måste antas sakna betydelse för byggnad- antas sakna betydelse för byggnad- en eller för dem som bor eller vistas en eller för dem som bor eller vistas i byggnaden och inte heller skador som normalt täcks av andra försäk- heller omfatta skador som normalt täcks av andra försäkringar, exem- pelvis fastighetsförsäkring, maskin- försäkring eller villaförsäkring. Med fel enligt försäkringen avses avvikelse från fackmässigt godtagbar standard vid den tid då arbetet utfördes. En byggfelsförsäkring skall om- En byggfelsförsäkring skall om- fatta fel eller skador som anmäls fatta fel eller skador som anmäls efter det att byggnads- från det att byggnads- arbetet godkänts vid en av försäk- arbetet godkändes vid en av ringsgivaren angiven besiktning. I fråga om småhus skall, om en sådan besiktning inte har gjorts, skador som anmäls från det att byggnadsarbetet godkändes konsumenttjänstlagen eller från det En byggfelsförsäkring skall innehålla villkor om att den gäller även om byggnaden övergår till ny ägare. En byggfelsförsäkring får innehålla villkor om att 1. kostnader för fel som vållats av den som är byggnadens ägare eller av hans anställda ersätts endast om felet har vållats även av någon annan eller om det annars finns särskilda skäl för det, 2. kostnader inte ersätts i den 2. kostnader för fel eller skador mån ansvaret för felet eller skador- som omfattas av en lämnad garanti na omfattas av ett i avtal lämnat ga- eller av felansvar enligt 59 § kon- rantiåtagande, såvida det inte visas sumenttjänstlagen (1985:716) inte att den ansvarige inte kan fullgöra ersätts, om det inte visas att den an- svarige inte kan fullgöra sitt åtagan- de eller, i fråga om småhus, att åtagandet inte fullgörs inom skälig 3. ägaren skall svara för en viss 3. ägaren skall svara för en viss I fråga om småhus får en själv- risk för en byggfelsförsäkring upp- gå till högst ett halvt prisbasbelopp enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring för varje fel eller skada. Den sammanlagda självrisken för flera fel eller skador får inte över- stiga ett och ett halvt prisbasbelopp. Villkor som anges i första styck- et 1 får, beträffande småhus, även avse fel som har vållats av en tidig- are ägare till huset. En byggfelsförsäkring får innehålla villkor om att försäkringsgivarens ansvar för fel och skador är begränsat till ett visst belopp per byggnad (försäkringsbelopp) och till ett visst belopp för samtliga av försäkrings- givaren under ett kalenderår utfärdade byggfelsförsäkringar (gemensamt försäkringsbelopp). I fråga om småhus får försäkr- sättas lägre än kostnaderna för de åtaganden som omfattas av försäkr- ingen enligt 1 § med hänsyn tagen till penningvärdets förändring. En försäkringsgivare får inte väg- En försäkringsgivare får inte väg- ra en näringsidkare som enligt 1 § ra den som är skyldig att ha en är skyldig att ha byggfelsförsäkring att teckna en sådan försäkring, om sådan försäkring, om försäkrings- dock vägras om det med hänsyn till vägras om det med hänsyn till skaderisken eller någon annan sär- skaderisken eller någon annan sär- skild orsak finns skäl till detta. skild orsak finns skäl till detta. Om en försäkringsgivare i strid Om en försäkringsgivare i strid mot 10 § har vägrat att meddela en mot 10 § har vägrat att meddela en byggfelsförsäkring, skall domstol på yrkande av näringsidkaren för- domstol på yrkande av den som har klara att denne har rätt att teckna begärt att få teckna en sådan försäkring förklara att denne har rätt att teckna försäkringen. Om en näringsidkare har åtagit sig att för en konsuments räkning utföra arbeten som avser ett små- hus, skall det i den omfattning som anges i andra och tredje styckena finnas en säkerhet, som består av en försäkring eller en bankgaranti och 1. att arbetena utförs, vändas vid arbetet och som när- ingsidkaren har åtagit sig att till- handahålla, levereras, och en besiktningsman vid en slutbesikt- lagen (1985:716) har ansett utgöra En säkerhet enligt första stycket 1. när ett småhus uppförs, och 2. när ett småhus byggs till eller är föremål för en åtgärd som avses i 9 kap. 2 § första stycket 35 plan- en säkerhet behövs. Om ett småhus inte skall an- vändas för permanent bruk, får melsen i andra stycket 1 besluta att en säkerhet inte behövs. het behövs inte heller om arbetena enligt 8 kap. 4 § plan- och bygglag- en inte kräver bygglov. stycket 2 eller tredje stycket om nämnden särskilt beakta de beräkn- ade kostnaderna för näringsidka- rens åtaganden och kostnaderna för säkerheten. Byggherren skall se till att en säkerhet finns. En säkerhet enligt 12 § skall avse skälig ersättning för 1.tillkommande kostnader för att slutföra arbetena, 2.kostnader för att avhjälpa för- hållanden som en besiktningsman har ansett utgöra fel vid en slut- besiktning enligt 53 § konsument- tjänstlagen (1985:716), och 3.kostnader för att avhjälpa skador på byggnaden som har orsakats av sådana förhållanden som avses i 2. Säkerheten skall, till den del den avser ersättning för kostnader en- ligt första stycket 1, få tas i anspråk om näringsidkaren hamnar i sådant dröjsmål som ger konsumenten en rätt att häva avtalet enligt 29 § kon- sumenttjänstlagen. Till den del säkerheten avser ersättning enligt första stycket 2 eller 3 skall den få tas i anspråk om näringsidkaren har gått i konkurs eller av annan anledning inte kan fullgöra sitt åtagande. Ett avtal om säkerhet får, utöver vad som följer av 15 och 16 §§, inte innehålla villkor som inskränker konsumentens rätt att ta säkerheten i anspråk. Ett avtal om säkerhet skall inne- hålla villkor som säkerställer att belopp som tas i anspråk används för att täcka sådana kostnader som avses i 13 § första stycket. En säkerhet enligt 12 § får be- gränsas till ett visst belopp. 2003/04:45 skall dock alltid motsvara minst tio Bilaga 7 procent av det avtalade priset för den byggnadsåtgärd som omfattas av skyddet. Om ett avtal om säkerhet inne- håller ett villkor som innebär att en begäran om att ta säkerheten i anspråk måste framställas , får villkoret inte begränsa konsumentens rätt att framställa en sådan begäran mer än vad som framgår av andra stycket. När det gäller ersättning enligt 13 § första stycket 1, får ett villkor som avses i första stycket innebära att begäran skall göras utan oskäl- igt dröjsmål efter det att konsum- entens rätt att häva avtalet med näringsidkaren har uppkommit. När det gäller ersättning enligt 13 § första stycket 2 och 3, får villkoret innebära att begäran skall göras från slutbesiktningen. Vad som sägs i 8 och 9 §§ gäller också ett avtal om säkerhet. försäkringsgivare jämställs då den som svarar för säkerheten och med Att byggnadsarbetet inte får på- Att byggnadsarbetet inte får på- börjas förrän ett bevis om bygg- börjas förrän ett bevis om bygg- felsförsäkring har företetts för den eller de nämnder som fullgör kom- företetts för den eller de nämnder munens uppgifter inom plan- och som fullgör kommunens uppgifter inom plan- och byggnadsväsendet, 9 kap. 12 § plan- framgår av 9 kap. 12 § plan- och (1987:10). bygglagen (1987:10). 1 Senaste lydelse 1994:850. enligt denna lag får klagas hos allmän förvaltnings- överklagande till kammarrätten. Denna lag träder i kraft men tillämpas inte om en bygg- anmälan har gjorts . Utdrag ur protokoll vid sammanträde Närvarande: f.d. justitierådet , justitierådet och regeringsrådet . Enligt en lagrådsremiss () har regeringen beslutat inhämta Lagrådets yttrande över förslag till 1.lag om ändring i jordabalken, 2.lag om ändring i konsumenttjänstlagen (1985:716), 3.lag om ändring i konsumentköplagen (1990:932), 4.lag om ändring i (1987:10), och 5.lag om ändring i lagen (1993:320) om byggfelsförsäkring. Förslagen har inför Lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttrande av Lagrådet: I lagrådsremissen föreslås olika regler som syftar till att stärka kon- sumentskyddet vid småhusbyggande. Lagtekniskt sker detta genom bl.a. ändringar i jordabalken och konsumenttjänstlagen och i lagen om bygg- felsförsäkring. I konsumenttjänstlagen förs in speciella bestämmelser om uppförande och tillbyggnad av småhus, medan lagen om byggfels- försäkring bl.a. kompletteras med nya regler om färdigställande- och avhjälpandeskydd vid byggnadsarbeten på småhus. Som anförs i remissprotokollet finns det skäl som talar för att man i stället för att som ha bestämmelser om småhusköp och småhus- byggande i skilda lagar inför en särskild lag med en gemensam reg- lering av alla avtal på småhusområdet. Vid remissbehandlingen av de utredningsförslag som ligger till grund för de nu remitterade förslagen har ett par remissinstanser varit inne på en sådan lösning. Lagrådet vill emellertid inte motsätta sig att man behåller den nuvarande systematiken. Lagrådet går därmed över till att närmare kommentera de olika lag- bestämmelserna. Förslaget till lag om ändring i konsumenttjänstlagen Som tidigare nämnts kompletteras konsumenttjänstlagen med speciella bestämmelser beträffande uppförande och tillbyggnad av småhus. Bestämmelserna om sådana arbeten, som i lagen benämns småhus- entreprenader, har förts samman till ett särskilt avsnitt sist i lagen (51 61 §§). Avsikten är dock att flertalet allmänna bestämmelser i lagen skall gälla även beträffande småhusentreprenader. Enligt Lagrådets mening kunde det övervägas att dela upp de före- slagna bestämmelserna om småhusentreprenader och placera varje bestämmelse i anslutning till de befintliga paragrafer som rör samma eller närliggande ämnesområden. En sådan systematik skulle sannolikt underlätta den praktiska tillämpningen av lagen. Lagrådet anser emeller- tid att även den valda lagtekniska lösningen bör kunna godtas. I paragrafen har förts in ett nytt andra stycke som anger att de nya bestämmelserna i 5161 §§ gäller endast småhusentreprenader. Enligt Lagrådets mening är denna bestämmelse överflödig. Att 5161 §§ har det nämnda tillämpningsområdet framgår med tillräcklig tydlighet av para- grafernas utformning. Däremot kan det finnas anledning att upplysa om att det i 5161 §§ finns särskilda bestämmelser om småhusentreprenader. I det samman- hanget bör begreppet småhusentreprenad definieras. Det kan också behövas en bestämmelse som klargör att de allmänna reglerna i konsumenttjänstlagen är tillämpliga även på småhusentreprenader, i den mån något annat inte framgår av de särskilda bestämmelserna. Den i lagförslaget använda benämningen en- eller tvåbostadshus har inte definierats i lagtexten och har inte heller kommenterats närmare i remissprotokollet. Det framgår dock av författningskommentaren att det kan vara fråga om såväl byggnader avsedda för permanent bruk som fritidshus. Enligt vad som upplysts under föredragningen av lagråds- remissen avses uttrycket omfatta inte bara friliggande småhus utan också småhus som är sammanbyggda till rad- eller kedjehus. En sådan tolkning av en- eller tvåbostadshus och småhus torde överensstämma med hur uttrycken i allmänhet är att förstå inom byggnadslagstiftningen. Av författningskommentaren framgår vidare att lagen avses vara tillämplig även vid uppförande eller tillbyggnad av s.k. komplement- byggnader (jfr 8 kap. 4 § 1987:10, PBL), men endast om den byggnationen ingår i ett avtal om uppförande eller till- byggnad av ett småhus. Under föredragningen har upplysts att det inte dessutom skall krävas så som det sägs i remissen att det skall vara fråga om en komplementbyggnad i omedelbar anslutning till bostads- huset. Enligt Lagrådets mening bör en bestämmelse om komplement- byggnader tas in i lagtexten. har det visats ett allt större intresse för att bygga bostäder på befintliga byggnader och anläggningar. Med den nya lag- stiftningen om tredimensionell fastighetsbildning som trädde i kraft (se SFS 2003:626 ff.) har det blivit möjligt att fastighetsindela en byggnad eller annan anläggning eller en del av en sådan. Visserligen ger lagstiftningen inte möjlighet till tredimensionell fastighetsindelning, om fastigheten är avsedd för bostadsändamål, annat än om fastigheten är ägnad att omfatta minst fem bostadslägenheter. En fastighetsindelning som sådan torde dock få antas sakna betydelse för frågan om det är möjligt att uppföra småhus på befintliga byggnader eller anläggningar utan att påbyggnaderna förlorar sin karaktär av självständiga hus. Enligt Lagrådets mening vore det värdefullt om frågan om en sådan byggnation och dess betydelse för de nu framlagda lagförslagen uppmärksammades under det fortsatta beredningsarbetet. Lagrådet föreslår att 1 § förses med två nya stycken av följande lydelse: I 5161 §§ finns särskilda bestämmelser om tjänster som avser upp- förande eller tillbyggnad av en- eller tvåbostadshus (småhusentre- prenader). Om det i ett avtal om en sådan tjänst ingår uppförande eller tillbyggnad av en komplementbyggnad, anses också den tjänsten som en småhusentreprenad. I den mån annat inte framgår av 5161 §§ är lagens allmänna regler tillämpliga även på småhusentreprenader. I paragrafen har tagits in en bevisbörderegel som rör innehållet i avtal om småhusentreprenader. Enligt den föreslagna regeln skall det som kon- sumenten påstår har avtalats om vissa angivna förhållanden gälla, om inte något annat framgår av ett skriftligt avtal eller av omständigheterna i övrigt. De förhållanden som avses är arbetets omfattning, priset eller grunderna för hur priset bestäms, tiden för betalning och tiden för arbetets avslutande. När det gäller priset ansluter förslaget till det synsätt som har kommit till uttryck i rättsfallen NJA 1951 s. 1 (pleniavgörande) och NJA 1975 s. 280. Båda fallen gällde entreprenadavtal mellan en konsument och en näringsidkare. I pleniavgörandet ansågs entreprenören (näringsidkaren) vara bevisskyldig för sin uppgift att priset inte hade blivit bestämt, och avgörande ansågs entreprenören ha en motsvarande bevis- skyldighet för sina uppgifter om avtalets innehåll beträffande priset och metoden att beräkna detta. avgörande underströks att, när det gällde avtal mellan en entreprenör-företagare och en beställare-konsument, det var motiverat att i fråga om priset lägga bevisbördan på entreprenören redan av det skälet att det borde ankomma på honom att säkerställa bevisning i prisfrågan. Därigenom, framhölls det, främjades bruket att upprätta avtalet i skriftlig form, vilket var ägnat att skapa klarhet om avtalets innehåll och därmed också stod i samklang med strävandena att upprätthålla ett konsument- skydd. I ett nytt pleniavgörande (NJA 2001 s. 177), som gällde ett entreprenadavtal mellan två näringsidkare angående elinstallationer, blev utgången en annan. Det ansågs där att huvudregeln vid köp och arbets- beting som direkt eller analogivis omfattades av köplag borde vara att den part som hävdar att avtal har träffats om priset eller beräkningsgrunden för detta har bevisbördan för sitt påstående. avgörande pekade på den omfattande kritik som hade riktats mot den grundsats som slogs fast . Kritiken gick bl.a. ut på att det är lättare för en part att säkra bevisning rörande en omständighet som har inträffat, såsom avtal om bestämt pris eller om beräkningsgrunden för priset, än för motparten att säkra bevis- ning om att något inte har inträffat, såsom att prisfrågan inte har berörts vid avtalets ingående. framhöll också att ett viktigt argument avgörande hade fallit bort genom införandet av 45 § köplag. Om köparen åläggs bevisbördan men inte förmår styrka sitt påstående om bestämt pris, riskerar han numera inte att behöva erlägga vad säljaren begär, om det inte är oskäligt, utan han behöver bara betala vad som är skäligt. avgörande gällde som nämnts en tvist mellan två näringsidkare. Huruvida avgörandet har förändrat rättsläget i fall då en konsument är beställare i ett entreprenadavtal är en öppen fråga. har emellertid till plenum hänskjutit ett entreprenad- mål där denna fråga kommer upp. Målet, som gäller ombyggnad av ett enfamiljshus, kan väntas bli avgjort . Enligt Lagrådets mening finns det i och för sig skäl som talar för att den princip som lades fast avgörande skall tillämpas även i entreprenadförhållanden mellan en näringsidkare och en konsument. Å andra sidan är det angeläget att främja användningen av skriftliga avtal i sådana förhållanden, åtminstone när det, som i den nu diskuterade para- grafen, är fråga om uppförande eller tillbyggnad av ett småhus. Som framhölls rättsfall får det antas att bruket att upprätta skriftliga avtal främjas, om bevisbördan angående priset läggs på entreprenören. Lagrådet anser sig därför på föreliggande underlag inte ha anledning att motsätta sig det remitterade förslaget när det gäller bevisbördan vid prisets bestämmande. Bevisbörderegeln i 51 § bör enligt Lagrådets mening kunna godtas även såvitt gäller de övriga avtalsvillkor som har tagits upp i paragrafen. 53 och 54 §§ 53 § innehåller allmänna bestämmelser om i vilka fall och slutbesiktning skall utföras, medan den närmare proceduren i samband med att ett besiktningsförfarande inleds regleras i 54 §. Bestämmelserna utgår från att en besiktningsman utses av antingen konsumenten eller näringsidkaren. Enligt Lagrådets mening bör det emellertid inte finnas något hinder mot att parterna gemensamt utser en besiktningsman. Att besiktningsmannen utses på det sättet torde inte sällan vara praktiskt lämpligt, och möjligheten är också förutsedd i ABS 95 (7 kap. 7 §). Lagrådet föreslår att lagtexten justeras, så att det uttryckligen framgår att en besiktningsman kan utses av parterna gemensamt. Paragrafen bör även i övrigt ändras på några punkter. Bl.a. bör bestämmelserna renodlas, så att alla tidsangivelser tas in i 54 §. Lagrådet föreslår att paragraferna får följande lydelse: 53 § Vid småhusentreprenad skall slutbesiktning göras, om någon av parterna begär det. Slutbesiktning görs efter det att arbetet har avslutats. Om flera näringsidkare utför arbeten i anslutning till varandra kan, om parterna är ense om det, slutbesiktning i stället göras när samtliga arbeten har avslutats. 54 § Näringsidkaren skall underrätta konsumenten om när arbetet beräknas vara avslutat och slutbesiktning kan göras. Kon- sumenten skall därefter utan dröjsmål meddela näringsidkaren om han eller hon begär besiktning och, om så är fallet, utse en person att utföra besiktningen (besiktningsman). Om konsumenten inte utser någon besiktningsman, får närings- idkaren göra det. Parterna kan också utse en besiktningsman gemen- samt. Besiktningsmannen skall kalla parterna samt den kvalitetsansvarige enligt 9 kap. 13 § (1987:10) till slutbesiktning. I paragrafen föreskrivs att besiktningsmannen skall ha den erfarenhet och kunskap som krävs och att han eller hon skall utföra sitt uppdrag med opartiskhet och självständighet. Enligt författningskommentaren finns det normalt inte något hinder mot att den som är kvalitetsansvarig enligt också är besiktningsman. Lagrådet anser också att en sådan lösning inte bör vara utesluten. Som framhålls i betänkandet SOU 2000:110 (s. 172) kan det dock tänkas minska värdet av såväl besiktningen som den löpande kontrollen om samma person fungerar som både kvalitetsansvarig och besiktningsförrättare. Det torde vidare inte vara ovanligt att den kvalitetsansvarige står konsumenten nära. Enligt Lag- rådets mening kan det därför i många fall vara lämpligast att välja någon annan än den kvalitetsansvarige till besiktningsman. I fråga om besiktningsmannens ansvar för att hans eller hennes uppdrag fullgörs på ett riktigt sätt hänvisas i remissen till allmänna regler om sysslomän och sysslomäns ansvar. Sådana regler finns i 18 kap. handelsbalken. Det får antas att uppdraget som besiktningsman i och för sig omfattas av handelsbalkens sysslomannabegrepp (jfr rättsfallen NJA 2000 s. 31, som rörde en fastighetsmäklare, och NJA 2000 s.137, som gällde en advokat). Det är emellertid därmed inte sagt att, om det riktas ett anspråk på skadestånd mot besiktningsmannen, den speciella regeln i 18 kap.19 § handelsbalken om en ettårig preskriptionstid är tillämplig. Med beaktan- de av Högsta domstolens uttalanden i de båda angivna rättsfallen får det anses att handelsbalkens regel inte är tillämplig i fall då kravet mot besiktningsmannen gäller det sätt på vilket han eller hon har utfört sitt uppdrag och inte handhavande av anförtrodda pengar.