prop · GR03147 · 2004-05-05 00:00:00 — Straffet för försök bestäms högst till vad som gäller för fullbordat brott (23 kap. 1 § ) och får inte sättas under fängelse, om lägsta straff för det fullbordade brottet är fängelse eller däröver. Straffet för förberedelse enligt 23 kap. 2 § skall sättas un- der den högsta och får sättas under den lägsta gräns som gäller för full- bordat brott. Högre straff än fängelse får bestämmas endast om fängelse eller däröver kan följa på det fullbordade brottet. För medhjälp gäller de straffskalor som föreskrivits för respektive brottstyp. Möjlighet till straffnedsättning i vissa fall finns dock enligt 23 kap. 5 § . I avsnitt 6.2 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i an- ledning av rambeslutets bestämmelser om påföljder. Gällande svenska bestämmelser om förverkande Enligt 6 § narkotikastrafflagen skall narkotika som varit föremål för brott enligt lagen eller värdet därav samt av sådant brott förklaras för- verkat, om det inte är uppenbart obilligt. Detsamma gäller förlag för så- dant brott eller dess värde, om förlaget mottagits och mottagandet utgör brott enligt denna lag. Vidare får egendom som har använts som hjälp- medel vid brott enligt lagen eller egendomens värde förklaras förverkat, om det är påkallat till förebyggande av brott eller annars särskilda skäl föreligger. Detsamma gäller egendom med vilken har tagits befattning som utgör brott enligt narkotikastrafflagen. eller kanyler, som kan användas för insprutning i människokroppen, eller Prop. 2003/04:147 andra föremål, som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, som påträffas hos någon som har begått brott enligt denna lag eller i ett utrymme som disponeras av honom eller henne eller i förbindelse med narkotika som har varit föremål för brott enligt denna lag, förverkas. Detta gäller oavsett vem föremålen tillhör. Särskilda bestämmelser om förverkande av injektionssprutor och kanyler finns även i förordningen KF (1968:70) med vissa bestämmelser om in- jektionssprutor och kanyler. Även i lagen om straff för smuggling finns bestämmelser om förver- kande. Enligt 16 § skall, om det inte är uppenbart oskäligt, följande egendom förklaras förverkad: 1.vara som varit föremål för brott enligt denna lag eller en sådan va- ras värde, 2.utbyte av brott enligt lagen, och 3.vad någon tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett brott enligt denna lag, eller värdet av det mottagna, om motta- gandet utgör brott enligt denna lag. Enligt 17 § samma lag får egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt lagen förklaras förverkad, om förverkandet behövs för att förebygga brott enligt lagen eller det annars finns särskilda skäl till det. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Även bestämmelsen i 36 kap. 3 § 1 kan bli tillämplig. Be- stämmelsen föreskriver bl.a. att förverkande får beslutas i fråga om fö- remål som på grund av sin särskilda beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kan befaras komma till brottslig användning. I avsnitt 6.2 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i an- ledning av rambeslutets bestämmelse om förverkande. 4.7 Artikel 5 Särskilda (förmildrande) omständigheter Enligt artikel 5 får, utan hinder av vad som anges i artikel 4, varje med- lemsstat vidta de åtgärder som är nödvändiga för att de påföljder som anges i artikel 4 skall kunna lindras, om gärningsmannen a) tar avstånd från brottslig verksamhet inom området narkotikahan- del och handel med prekursorer, och b) förser administrativa eller rättsliga myndigheter med uppgifter som de inte skulle ha kunnat erhålla på annat sätt och som hjälper i) förebygga eller mildra effekterna av brottet, ii) identifiera eller väcka åtal mot de övriga gärningsmännen, iii) finna bevis, eller iv) förebygga ytterligare sådana brott som anges i artiklarna 2 Gällande svenska bestämmelser om förmildrande omständigheter Artikeln är fakultativ och uppställer således inte något krav på lagstift- Nämnas kan dock ändå att bestämmelser om förmildrande omstän- digheter vid påföljdsval och straffmätning finns i 29 kap. . Exempelvis skall, enligt 29 kap. 5 § första stycket 2 och 3 , Prop. 2003/04:147 rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta om den tilltalade efter förmåga sökt förebygga eller avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet eller om den tilltalade frivilligt angett sig. Enligt punkten 8 i nämnda bestämmelse finns också en möj- lighet att utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta om någon annan omständighet föreligger som påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Om särskilda skäl påkallar det får rätten döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. Om det, med hänsyn till någon omständighet i 29 kap. 5 §, är uppenbart oskä- ligt att meddela påföljd, skall rätten meddela påföljdseftergift (29 kap. 6 § ). 4.8Artikel 6 och 7 Ansvar och påföljder för juridiska personer Enligt artiklarna 6 och 7 skall också juridiska personer, under vissa för- utsättningar, kunna hållas ansvariga och åläggas i vart fall administrativa avgifter eller straffrättsliga böter för brott som har begåtts till deras för- mån av personer som är verksamma i den juridiska personen. Något krav på att införa straffrättsligt ansvar för juridiska personer föreligger inte. Enligt artikel 6 punkten 1 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åt- gärder för att säkerställa att juridiska personer skall kunna hållas ansvari- ga för brott enligt artiklarna 2 och 3 och som begås till förmån för dessa juridiska personer av någon person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska personens organisation och har en ledande ställ- ning inom den juridiska personens organisation, grundad på a)befogenhet att företräda den juridiska personen, b)befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar, c)befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Enligt artikel 6 punkten 2 skall varje medlemsstat därutöver vidta de åtgärder som är nödvändiga för att juridiska personer skall kunna ställas till ansvar när brister i övervakning eller kontroll som skall utföras av en sådan person som avses i punkten 1 har gjort det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att till förmån för denna juri- diska person begå ett brott som avses i artiklarna 23. Enligt artikel 6 punkten 3 utesluter den juridiska personens ansvar en- ligt punkterna 1 och 2 inte lagföring av de fysiska personer som är gär- ningsmän, anstiftare eller medhjälpare till brott som avses i artiklarna 2 och 3. Enligt artikel 7 punkten 1 skall varje medlemsstat vidta nödvändiga åt- gärder för att en juridisk person som är ansvarig i enlighet med artikel 6.1 skall kunna bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckan- de påföljder, som innefattar bötesstraff eller administrativa avgifter samt eventuellt andra påföljder, till exempel a) fråntagande av rätt till skattelättnad eller andra offentliga förmåner eller stöd, b) tillfälligt eller permanent näringsförbud, c) rättslig övervakning, d) rättsligt beslut om upplösning av verksamheten, e) tillfällig eller permanent stängning av de anläggningar som har an- Prop. 2003/04:147 vänts för att begå brottet, f)i enlighet med artikel 4.5. förverkande av ämnen som är föremål för brott som avses i artiklarna 2 och 3, de hjälpmedel som har an- vänts eller är avsedda att användas för sådana brott och av dessa brott eller förverkande av egendom vars värde motsvarar så- dan eller sådana ämnen eller hjälpmedel. I punkten 2 åläggs medlemsstaterna att vidta nödvändiga åtgärder för att en juridisk person som är ansvarig i enlighet med artikel 6.2 skall kunna bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande påfölj- der eller åtgärder. Gällande svenska bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer I 36 kap. 710 §§ återfinns bestämmelser om företagsbot. Av dessa följer att för brott som har begåtts i utövningen av näringsverk- samhet kan näringsidkaren åläggas företagsbot. Det gäller under förut- sättning att brottsligheten inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av allvar- ligt slag samt näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krä- vas för att förebygga brottsligheten. Regelverket innehåller också be- stämmelser om bl.a. hur företagsbotens storlek skall bestämmas samt jämkningsbestämmelser. I avsnitt 6.3 behandlas frågan om eventuella lagstiftningsåtgärder i an- ledning av rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juri- diska personer. 4.9 Artikel 8 Behörighet och åtal En medlemsstat skall enligt artikel 8 punkten 1 vidta de åtgärder som är nödvändiga för att fastställa sin behörighet beträffande brott som avses i artiklarna 2 och 3, om a) brottet har begåtts helt eller delvis på medlemsstatens territorium, b) gärningsmannen är medborgare i medlemsstaten, eller c) gärningen begåtts till förmån för en juridisk person som är etable- rad inom medlemsstatens territorium. Av punkten 2 följer dock att en medlemsstat får besluta att den inte kommer att tillämpa eller endast i särskilda fall eller under särskilda om- ständigheter kommer att tillämpa bestämmelserna om behörighet i punk- terna 1 b och 1 c, när brottet har begåtts utanför dess territorium. En medlemsstat som enligt sin lagstiftning inte utlämnar sina egna medborgare skall, enligt punkten 3, vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet över och i lämpliga fall lagföra de brott som av- ses i artiklarna 2 och 3 som har begåtts av dess egna medborgare utanför Enligt punkten 4 skall medlemsstater som beslutar att tillämpa be- stämmelserna i punkten 2 underrätta rådets generalsekretariat och kom- missionen om detta, i förkommande fall med uppgift om i vilka särskilda fall eller under vilka särskilda omständigheter som beslutet gäller. Gällande svenska behörighets- och lagföringsbestämmelser Svensk straffrättslig domsrätt regleras i huvudsak i 2 kap. . Enligt 2 kap. 1 § har svenska domstolar alltid domsrätt av- seende brott som är begångna inom territoriet. I 2 kap. 4 § stadgas att brott skall anses begånget där den brottsliga handlingen före- togs, så ock där brottet fullbordades eller, vid försök, det avsedda brottet skulle ha fullbordats. Bestämmelserna i 2 kap. 2 § samma balk reglerar brott som har begåtts utom riket. Enligt första stycket omfattar svensk domsrätt i princip alla av svenska medborgare begångna brott. Med svensk medborgare jämställs utlänning med hemvist i . Av sam- ma paragraf framgår att den svenska behörigheten i vissa särskilt angivna fall också kan sträcka sig till brott som begåtts utom riket av andra utlän- ningar, exempelvis utlänning som efter brottet har blivit svensk medbor- gare eller utlänning som vistas i , om brottet i sistnämnda fall kan medföra fängelse . I paragrafens andra stycke före- skrivs ett generellt krav på dubbel straffbarhet. Enligt denna bestämmelse gäller inte behörighetsreglerna om gärningen är fri från ansvar enligt la- gen på gärningsorten. Härutöver har svenska domstolar en formellt vidsträckt behörighet att döma för brott begångna utanför , bl.a. avseende brott som inne- håller fängelse i straffskalan, jfr 2 kap. 3 § 7 . Det finns dock ett principiellt krav på åtalsförordnande för utomlands begångna gärningar i 2 kap. 5 § andra stycket . I sammanhanget kan påpekas att Internationella straffrättsutredningen i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) presenterat bl.a. förslag till en ny lydelse av 2 kap. . Betän- kandet har remitterats och bereds inom Justitiedeparte- mentet. Enligt lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en eu- ropeisk arresteringsorder, som trädde i kraft , får inte överlämnande vägras enbart på den grunden att den som eftersöks för lagföring är medborgare i den anmodade staten. Lagen tillämpas i förhål- lande till andra EU-stater i stället för tidigare utlämningsförfaranden, låt vara att bestämmelser i lagen (1957:668) om utlämning för brott över- gångsvis kommer att vara tillämpliga i förhållande till medlemsstater som inte hunnit genomföra rambeslutet . I vissa fall kommer också lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , och att alltjämt vara tillämplig i förhållande till medlemsstaterna och . Enligt de båda utlämningslagarna får svenska medborgare i vissa fall inte utlämnas till andra EU-stater. Under avsnitt 6.4 behandlas frågan om de svenska behörighetsregler- nas överensstämmelse med rambeslutet. 4.10Artikel 9 Genomförande och rapporter Artikel 9 reglerar när medlemsstaterna senast skall ha genomfört rambe- slutet i den nationella lagstiftningen och inom vilka tidsfrister de till uni- onens institutioner skall ha överlämnat texterna till de bestämmelser som omsätter skyldigheterna i rambeslutet till nationell lagstiftning. Enligt punkten 1 skall medlemsstaterna ha vidtagit nödvändiga åtgär- Prop. 2003/04:147 der för att följa bestämmelserna i rambeslutet senast arton månader efter det att rambeslutet trätt i kraft. Enligt punkten 2 skall medlemsstaterna senast arton månader efter rambeslutets ikraftträdande till rådets generalsekretariat och till kommis- sionen överlämna texter till de bestämmelser som införlivar rambeslutet i deras nationella lagstiftning. Kommissionen skall sedan, senast därefter, lägga fram en rapport för och rådet om hur genomförandet av rambeslutet fungerar, inklusive vilka konsekvenser det haft för det rättsliga samarbetet på området olaglig narkotikahandel. På grundval av denna rapport skall rådet, senast efter rappor- tens överlämnande, bedöma om medlemsstaterna har vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att följa rambeslutet. 4.11Artikel 10 Territoriell tillämpning Enligt artikel 10 skall rambeslutet tillämpas på . Enligt artikel 11 träder rambeslutet i kraft dagen efter dess offentliggö- rande i Europeiska unionens officiella tidning. Regeringens förslag: godkänner utkastet till rambeslut om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narko- tikahandel. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har tillstyrkt el- ler inte haft någon erinran emot promemorians förslag. advokat- samfund har framhållit att samfundet, utan att ta ställning till om rambe- slutet bör antas eller inte, är kritiskt mot att ingår en bindande internationell överenskommelse utan att lagstiftningsbehovet är färdigut- rett. Enligt () bör inte godkänna rambeslutet eftersom innehav av narkotika för personligt bruk inte omfattas av rambeslutet. RNS anser att detta innebär en reell försvagning av möjligheterna att bekämpa narkotikamissbruket inom EU. Skälen för regeringens förslag: Den olagliga narkotikahandeln utgör ett allvarligt globalt problem och är på europeisk nivå ett stort hot mot såväl EU-medborgarnas hälsa, säkerhet och livskvalitet som mot med- lemsstaternas lagliga ekonomi, stabilitet och säkerhet. Olaglig narkotika- handel alstrar även annan, ofta grov, brottslighet och skapar därför otrygghet. Den ökande narkotikahandeln är ett av de största problem som Europeiska unionen ställs inför och den måste därför bekämpas med Bekämpningen av olaglig narkotikahandel är i första hand medlemssta- ternas nationella ansvar. Narkotikahandeln är emellertid ofta gränsöver- skridande och berör flera medlemsstater. För svenskt vidkommande är det exempelvis så att endast en försumbar del av den konsumerade nar- kotikan har sitt ursprung här. Ett effektivt förebyggande och en effektiv bekämpning av den olagliga narkotikahandeln förutsätter ett nära samar- bete mellan medlemsstaternas rättsvårdande myndigheter samt gemen- samma principer och mål. Behovet och nödvändigheten av ett rambeslut inom detta område anges redan i Fördraget om Europiska unionen. I fördragets artikel 29 anges uttryckligen att unionens mål inom området frihet, säkerhet och rättvisa skall uppnås genom bl.a. straffrättsligt samarbete. Bland den brottslighet som särskilt nämns i det sammanhanget återfinns olaglig narkotikahan- del. Av artikel 34.2 b framgår att tillnärmning av medlemsstaternas lag- stiftning skall ske genom rambeslut. I slutsats 48 från Europeiska rådets möte i anges att avseende nationell straffrätt bör insatserna för att enas om gemensamma definitioner, grunder för åtal och påföljder i ett första skede koncentreras till ett begränsat antal sekto- rer med särskild betydelse, bl.a. narkotikahandel. Det aktuella rambeslu- tet tillmötesgår stats- och regeringschefernas uttalande i denna del. Det får anses föreligga ett tydligt mervärde i att på EU-nivå tillskapa gemensamma definitioner av vilka handlingar som skall utgöra narkoti- kabrott. Därigenom skapas ett gemensamt rättsområde som underlättar det polisiära och rättsliga samarbetet för att förebygga och bekämpa olaglig narkotikahandel. Rambeslutet kan förväntas bidra till att underlät- ta arbetet för de rättsvårdande myndigheterna att utreda och beivra dessa brottstyper. Därutöver möjliggörs självfallet en samlad insats på unions- nivå i kampen mot denna brottslighet. har aktivt deltagit i internationella sammanhang i arbete som syftar till att förhindra och bekämpa olaglig narkotikahan- del. Att åstadkomma en ny, förbättrad EU-gemensam lagstiftning mot olaglig narkotikahandel måste anses vara av yttersta vikt. I det här sammanhanget vill regeringen också peka på att ett rambeslut endast anger vad som minst skall uppnås i varje medlemsstat. Detta in- nebär att medlemsstaterna alltid kan gå längre än vad rambeslutet kräver. Rambeslutet hindrar således inte exempelvis kriminalisering av innehav av narkotika för personligt bruk eller brukande av narkotika. Som närmare redogörs för i nästa kapitel innehåller rambeslutet be- stämmelser som torde kräva vissa ändringar i den nationella lagstiftning- en. De lagändringar som bedöms erforderliga för att uppfylla rambeslu- tets bestämmelser får anses rimliga och acceptabla. De ytterligare krimi- naliseringar som kan bli nödvändiga avser förfaranden som även från svensk utgångspunkt får anses straffvärda. Ändringarna torde också väl kunna införlivas i svensk rätt med bibehållande av den nuvarande syste- matiken. Utformningen av de lagändringar som bedöms nödvändiga krä- ver emellertid noggranna överväganden. Ett beredningsunderlag grundat på en utförlig och noggrann analys av relevanta frågeställningar måste hämtas in. Självklart är det önskvärt att i samband med att ett rambeslut läggs fram för godkännande även presentera den lagstiftning som erfordras för att genomföra rambeslutet. Att avvakta med godkän- nande av rambeslutet till dess ett tillfredsställande beredningsunderlag har hämtats in såvitt avser erforderliga lagändringar, skulle emellertid i Prop. 2003/04:147 detta fall innebära en betydlig försening av antagandet av rambeslutet. Med tanke på den vikt rambeslutet kan förväntas få som verktyg i kam- pen mot den gränsöverskridande narkotikahandeln vore detta mycket olyckligt. Till detta kommer att intog en mycket aktiv hållning under förhandlingarna om rambeslutet. bör därför verka för att rambeslutets antagande inte fördröjs i avvaktan på inhämtande av ett na- tionellt tillfredsställande beredningsunderlag när det gäller erforderliga lagändringar. Vidare bör i detta sammanhang särskilt nämnas att frågan om regleringen av förverkande i bl.a. narkotikastrafflagen (1968:64) övervägs inom ramen för beredningen av Förverkandeutred- ningens betänkande (SOU 1999:147). Mot bakgrund av vad som ovan angetts tas i denna proposition således endast upp frågan om godkännan- de av utkastet till rambeslut. Avsikten är att återkomma till med förslag till lagstiftning i senare sammanhang. Av de skäl som ovan redovisats bör verka för att rambeslutet antas . Eftersom rambeslutet enligt artikel 34.2 b i Fördraget om Europeiska unionen är bindande för medlemsstaterna och eftersom det innehåller bestämmelser som torde föranleda ändring av lag, krävs god- kännande innan röstar för ett antagande av rambeslutet i minis- terrådet (10 kap. 2 § regeringsformen). 6 Behovet av lagändringar 6.1Handlingar som skall utgöra brott Regeringens bedömning: torde till övervägande del uppfylla de kriminaliseringsåtaganden som följer av rambeslutet. Försök till tillverkning, transport och distribution av sådana kemiska ämnen som avses i narkotikakontrollförordningen, bilaga 2, s.k. prekursorer, där den som ägnar sig åt detta är medveten om att prekursorerna skall an- vändas i eller för olaglig framställning eller tillverkning av narkotika, är emellertid inte straffbart enligt svensk rätt. Vissa lagändringar kommer sannolikt att krävas för att uppfylla rambeslutet i denna del. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i frå- gan har tillstyrkt eller inte haft några invändningar emot promemorians bedömning. Skälen för regeringens bedömning Brott i samband med handel med narkotika De ämnen som skall anses som narkotika enligt de internationella in- strument vartill rambeslutet hänvisar (se art. 1 a och b) är klassificerade som narkotika även enligt svensk lagstiftning. I är all olovlig befattning med narkotika straffbelagd, även in- nehav för eget bruk samt brukande. Rambeslutet sträcker sig, som fram- går av föregående avsnitt, inte lika långt. Rambeslutet tar i första hand sikte på de mer allvarliga typerna av narkotikabrott och gärningar som sker endast för privat konsumtion omfattas inte. Enligt artikel 2.1 a skall medlemsstaterna straffbelägga följande hand- lingar när de begås uppsåtligen och orättmätigt: framställning, tillverk- ning, extraktion, beredning, erbjudande, utbjudande till försäljning, dis- tribution, försäljning, överlåtelse av varje slag, förmedling, försändelse, transitering, transport, import eller export av narkotika. Att framställa, tillverka, extrahera och bereda narkotika torde vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 2 och 4 narkotika- strafflagen (1968:64), dvs. som framställning eller t.ex. bearbetning av narkotika. Att erbjuda och bjuda ut narkotika till försäljning torde ofta kunna be- dömas som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 6 narkotikastrafflagen, dvs. som innehav eller annan befattning med narkotika. Förfarandena torde emellertid även kunna bedömas som att bjuda ut narkotika till för- säljning eller företa någon annan sådan åtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkotikahandel, i enlighet med 1 § första stycket 5 narkoti- kastrafflagen. För att det skall vara fråga om narkotikahandel i lagens betydelse skall det vara fråga om mer organiserad eller annars grövre narkotikabrottslighet (se prop. 1982/83:141 s. 21 och NJA 1991 s.110). Den aktuella artikeln skall emellertid läsas i ljuset av punkten 4 i ingres- sen till rambeslutet, enligt vilken EU:s insatser bör inriktas på de allvar- ligaste typerna av narkotikabrott samt artikel 2.2 som stadgar att hand- lingar endast i syftet privat konsumtion inte skall ingå i rambeslutets till- lämpningsområde. Rambeslutet torde därför inte heller i denna del anses oförenligt med svensk rätt. Att distribuera, förmedla, försända, transitera och transportera narkoti- ka torde vara att bedöma som narkotikabrott enligt 1 § första stycket 4 narkotikastrafflagen, som omfattar bl.a. anskaffning, bearbetning, för- packning, transport, förvar eller annan sådan befattning med narkotika som inte är avsedd för eget bruk. Att försälja och överlåta narkotika torde vara att bedöma som narkoti- kabrott enligt 1 § första stycket 1 narkotikastrafflagen, dvs. som överlå- telse av narkotika. Att importera och exportera narkotika torde vara att bedöma som nar- kotikasmuggling enligt 6 § lagen om straff för smuggling. Enligt artikel 2.1 b skall medlemsstaterna straffbelägga uppsåtlig och orättmätig odling av opiumvallmo, kokabuske eller cannabisväxt.