prop · GS0364 · 2004-12-29 00:00:00 — Vidare måste beaktas den omständigheten att vissa sjukhus företrädesvis i storstadsregionerna tar emot ett större antal personer som skadats vid brott än andra sjukhus i samma region. aspekt för verket att beakta är huruvida och i vilken omfattning det i kretsen av kontrakterade läkare erfordras specialistläkare på olika områden, t.ex. gynekologer. uppdragstagare till verket och verksamheten med utfärdandet av intygen får anses utgöra en del av verksamhet. Regeringens förslag: Vid utfärdande av rättsintyg gäller bestämmelserna om jäv i 11 och 12 §§ förvaltningslagen (1986:223) även för läkare som utövar yrket enskilt. Promemorians förslag: Frågan om jäv behandlas inte i promemorian. Remissinstanserna: har anfört att en jävsbestämmelse som hänvisar till att reglerna i 11 och 12 §§ förvaltningslagen (1986:223) även gäller för läkare som utövar yrket enskilt bör intas i den föreslagna förordningen. Förslaget i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Med undantag från följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot förslaget i utkastet till lagrådsremiss. Kammarrätten i har anfört att jävsbestämmelsen bör kompletteras med en hänvisning till 40 kap. 2 § . Skälen för regeringens förslag: Ett rättsintyg kan ha avgörande betydelse vid förundersökningar och i rättegångar. Det är mot denna bakgrund av yttersta vikt att den utfärdande läkarens objektivitet och opartiskhet inte kan ifrågasättas. Det är således inte lämpligt att en läkare utfärdar ett rättsintyg om det finns någon omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans eller hennes opartiskhet. I förvaltningslagen (1986:223) finns de grundläggande reglerna om jäv som gäller vid förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. Enligt 11 § nämnda lag är den som skall handlägga ett ärende jävig 1)om saken angår honom själv eller hans make, förälder, barn eller syskon eller någon annan närstående eller om ärendets utgång kan väntas medföra synnerlig nytta eller skada för honom själv eller någon närstående, 2)om han eller någon närstående är ställföreträdare för den som saken angår eller för någon som kan vänta synnerlig nytta eller skada av ärendets utgång, 3)om ärendet har väckts hos myndigheten genom överklagande eller underställning av en annan myndighets beslut eller på grund av tillsyn över en annan myndighet och han tidigare hos den andra myndigheten har deltagit i den slutliga handläggningen av ett ärende som rör saken, 4)om han har fört talan som ombud eller mot ersättning biträtt någon i saken, eller 5)om det i övrigt finns någon särskild omständighet som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i ärendet. Från jäv bortses när frågan om opartiskhet uppenbarligen saknar betydelse. Enligt 12 § förvaltningslagen får den som är jävig inte handlägga ärendet. Han får dock vidta åtgärder som inte någon annan kan vidta utan olägligt uppskov. Den som känner till en omständighet som kan antas utgöra jäv mot honom, skall vidare självmant ge det till känna. En läkare i allmän tjänst som utfärdar ett rättsintyg får anses tillhöra den personkrets som förvaltningslagens jävsbestämmelser är tillämpliga på. Även de läkare som har kontrakterats av för utfärdande av rättsintyg får anses omfattas av bestämmelserna. Som uppdragstagare till är de så knutna till verket att de får anses delta i dess verksamhet när de utfärdar rättsintyg. För läkare inom den enskilda hälso- och sjukvården finns det däremot inte någon motsvarande bestämmelse. Enligt den här föreslagna ordningen skall rättsintyg i vissa fall kunna inhämtas från en sådan läkare (2 § andra stycket). Såsom har föreslagit bör därför i den nya lagen om rättsintyg intas en bestämmelse som anger att förvaltningslagens Prop. 2004/05:64 jävsbestämmelser gäller även för läkare som utövar yrket enskilt. För det fall domstol har förordnat en läkare som sakkunnig gäller bestämmelsen i 40 kap. 2 § . Enligt denna får den som till saken eller till någondera parten står i sådant förhållande att hans tillförlitlighet därigenom anses förringad inte utses till sakkunnig (se vidare om sakkunniga avsnitt 6.13). Har ett sådant förordnande skett skall givetvis bestämmelserna i 40 kap. tillämpas. Det finns enligt regeringens mening inte anledning att hänvisa till dessa bestämmelser som Kammarrätten i föreslagit. 6.6Beslut om rättsintyg m.m. Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser i den nya lagen om rätten att besluta om att inhämta rättsintyg och skyldigheten att dokumentera ett sådant beslut behövs inte. Förslaget om att polismyndigheten alltid skall svara för att en begäran om ett rättsintyg tillställs läkare eller tandläkare bör inte genomföras. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse med innebörd att rätt att besluta om inhämtande av rättsintyg skall tillkomma undersökningsledare, åklagare eller domstol eller, vid fara i dröjsmål, polisman. Sådant beslut skall dokumenteras. Vidare föreslås att polismyndigheten skall svara för att en begäran om rättsintyg tillställs läkare eller tandläkare. Remissinstanserna: har ifrågasatt att domstol skall kunna besluta om att inhämta rättsintyg. Vidare har och ifrågasatt att polismyndighet skall svara för att en begäran om ett rättsintyg tillställs läkaren. i har anfört att det bör övervägas om skyldigheten att dokumentera beslut om att inhämta rättsintyg i stället borde tas in i förundersökningskungörelsen (1947:948). Riksåklagaren har avstyrkt den föreslagna bestämmelsen. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning. Remissinstanserna: Remissinstanserna har inte haft några invändningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Skälen för regeringens bedömning Rätten att besluta om att inhämta ett rättsintyg m.m. Under en förundersökning beträffande ett våldsbrott eller ett sexualbrott finns det ofta anledning att inhämta ett rättsintyg. Enligt 23 kap. 14 § får undersökningsledaren under förundersökningen anlita en sakkunnig för frågor vilkas bedömande kräver särskild fackkunskap. Undersökningsledare är antingen polismyndighet eller åklagare (23 kap. 3 § ). som är undersökningsledare har således enligt gällande bestämmelser möjligheter att besluta om att inhämta ett rättsintyg. Enligt promemorian beslutar även polisman att inhämta rättsintyg i brådskande situationer, t.ex. i samband med att polisen transporterar ett brottsoffer till en akutmottagning. Polisman som har behörighet att inleda förundersökning kan givetvis i egenskap av förundersökningsledare besluta om att rättsintyg skall inhämtas i enlighet med 23 kap. 14 § . Det förutsätter dock att det är fråga om en förundersökning som får ledas av polismyndigheten. Polisman som inte har behörighet att för polismyndighetens räkning inleda förundersökning skall verkställa förundersökningsåtgärder under ledning av undersökningsledaren. Det är undersökningsledaren som har ansvaret för förundersökningen och denne skall ge dem som utför brottsutredningsarbetet behövliga direktiv för detta. I 23 kap. 3 § sista stycket finns bestämmelser som ger stöd för polisman att i vissa situationer företa utredningsåtgärder utan behörig undersökningsledares ledning, s.k. primärutredning. Primärutredning innebär att polisman innan förundersökning har hunnit inledas får hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder som är av betydelse för utredningen. Polismannen handlar på eget ansvar vid tillämpning av bestämmelserna. Han skall alltså själv bedöma om förutsättningar föreligger för ett senare inledande av förundersökning, vilket är en grundförutsättning för bedrivande av primärutredning. Det rör sig om ett helt kortvarigt skede det absoluta inledningsskedet under vilket polismannen arbetar utan behörig undersökningsledare (, , 23:20 f.). En fråga som kan uppkomma i detta sammanhang är om ett beslut om inhämtande av rättsintyg kan anses vara en sådan åtgärd som faller inom ramen för en primärutredning och som således kan företas av en polisman. De utredningsåtgärder som främst kommer i fråga vid en primärutredning är brottsplatsundersökning och sådana förhör med parter och vittnen som kan ske i nära anslutning till att brottet har begåtts. I vissa situationer, t.ex. vid sexualbrott, är det angeläget att läkarundersökning av målsäganden sker bl.a. för att spår skall kunna säkras. Polisman bör i en sådan situation efterhöra hur målsäganden ställer sig till en undersökning och vara behjälplig med att se till att sådan kan äga rum. Oavsett om en polisman skjutsar ett brottsoffer till en akutmottagning eller om brottsoffret transporteras dit i ambulans eller på annat sätt kommer en viss tidsrymd med nödvändighet att förflyta innan läkarundersökningen kan påbörjas och slutföras. Med tanke på dagens snabba och enkla kommunikationsmöjligheter finns det tillfälle för polismannen att under det tidsskedet kontakta en befattningshavare som är behörig att inleda förundersökning. Via ett telefonsamtal kan polismannen redogöra för situationen och behovet av ett rättsintyg och därvid muntligen få besked om undersökningsledarens beslut om inhämtande av ett rättsintyg. Det beskrivna förfarandet kan mot denna bakgrund inte anses vara en sådan utredningsåtgärd som avses i 23 kap. 3 § sista stycket . Det är således endast under en förundersökning som beslut om inhämtande av rättsintyg kan fattas. Enligt regeringens bedömning finns det inte behov av någon annan ordning. Normalt sett ankommer det på parterna i ett mål att sörja för bevisningen. Emellertid finns det också möjlighet för rätten att självmant föranstalta om bevisning om det finnes erforderligt (35 kap. 6 § ). Även domstol har således möjlighet att t.ex. inhämta yttrande från sakkunnig (40 kap. ). Det torde dock inte vara vanligt att domstol inhämtar rättsintyg och som ovan har angivits omfattas den här föreslagna regleringen om rättsintyg inte sådana utlåtanden som inhämtas av domstol (se avsnitt 6.3). Det finns således bestämmelser som reglerar frågan om rätten att besluta om att inhämta ett rättsintyg. Mot bakgrund av vad som redovisats ovan föreligger enligt regeringens mening inte något behov av att utvidga möjligheterna att fatta ett sådant beslut. Några särskilda regler i den nya lagen om rätten att besluta om att inhämta ett rättsintyg behövs således inte. Avslutningsvis förtjänar att uppmärksammas att rätten att få ett yttrande från en myndighet eller tjänsteman förutsätter att vederbörande är skyldig att tillhandagå med sakkunnigt yttrande. Sådan skyldighet stadgas t.ex. i förordningen (1998:1513) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (2 kap. 3 §) för läkare och tandläkare inom den offentligt bedrivna hälso- och sjukvården. Dessa är skyldiga att utföra undersökningar och ge utlåtande över dessa på begäran av bl.a. åklagarmyndighet eller polismyndighet. Sådan läkare är vidare skyldig att på begäran av polisman utföra undersökning som innebär kroppsbesiktning av någon som är misstänkt för brott för vilket frihetsstraff kan följa. I promemorian har föreslagits en bestämmelse om dokumentations- skyldighet. Innebörden är att beslut om att inhämta rättsintyg skall dokumenteras. i har ansett att det bör övervägas om inte dokumentationsskyldigheten i stället bör återfinnas i förundersökningskungörelsen (1947:948) (FuK). I och i FuK finns bestämmelser om protokoll och anteckningar vid förundersökning. Exempelvis skall över åtgärd som kroppsbesiktning föras protokoll, vari skall anges ändamålet med förrättningen och vad som därvid förekommit (28 kap. 13 § jämfört med 9 § ). Enligt 20 § FuK skall i förundersökningsprotokoll antecknas bl.a. tid och plats för företagande av åtgärder vid förundersökningen, sakkunnigyttranden och övrigt som anses vara av betydelse att anteckna i protokollet. Med hänsyn till de angivna bestämmelserna finns det enligt regeringens bedömning inte skäl att i den nya lagen införa en särskild bestämmelse om dokumentation av beslut om att inhämta rättsintyg. Däremot kan det finnas anledning för berörda myndigheter att meddela allmänna råd om hur dokumentations- skyldigheten mer i detalj bör fullgöras. Vidare har i promemorian föreslagits en bestämmelse med innebörd att det skall ankomma på polismyndighet att svara för att en begäran om ett rättsintyg tillställs läkare eller tandläkare. Förslaget har ifrågasatts av bl.a. som har anfört att det vore mest naturligt att den som har beslutat om inhämtande av ett rättsintyg också ansvarar för Prop. 2004/05:64 att beslutet tillställs intygsskrivande läkare. Om polismyndighet eller åklagare har beslutat att inhämta ett rättsintyg är det närmast en självklarhet att den beslutande myndigheten också skickar beslutet till den intygsskrivande läkaren. Regeringen anser därför att det inte är nödvändigt med en särskild bestämmelse om detta. När åklagare är förundersökningsledare kan denne emellertid vid undersökningens verkställande anlita biträde av polismyndighet eller uppdra åt polisman att vidta en viss åtgärd (23 kap. 3 § andra stycket ). Underlag för ett rättsintyg Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser om underlag för ett rättsintyg behövs inte i den nya lagen. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse med innebörd att rättsintyg som huvudregel skall grundas på en för ändamålet särskilt avpassad undersökning. Om detta inte är möjligt får rättsintyg utgöras av ett yttrande över patientjournal eller annan dokumentation. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser har kommenterat förslaget i denna del. har anfört att en förutsättning för att rättsintyg skall bli av god kvalitet är att den läkare som utfärdar intyget också har har anfört att det är oroväckande att det blivit allt vanligare att polisen i stället för rättsintyg i stället begär in kopior av medicinska journaler. anfört att grunddokumentationen av en skada borde bli utförligare och bättre för att kunna tjäna som underlag för ett senare utfärdande av ett Även i har betonat vikten av utförlig dokumentation t.ex. inom akutsjukvården. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med Remissinstanserna: Med undantag för följande instans har remissinstanserna inte haft några invändningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. har anfört att det finns skäl att ytterligare överväga om det av medicinska eller andra skäl finns behov av att läkaren utför en personlig undersökning även i de fall utlåtandet ytterst grundas på journaldokumentation eller annan dokumentation. Skälen för regeringens bedömning: De rättsintyg som grundas på en just för detta ändamål företagen läkarundersökning har också de bästa förutsättningarna att hålla en hög kvalitet. I många fall måste dock rättsintyg utfärdas utan att en sådan undersökning genomförts. t.ex. gälla då den skadade besökt hälso- och sjukvården för att få skador omsedda och behandlade och då behov av rättsintyg aktualiseras först en Den utfärdande läkaren är då hänvisad till att göra sina bedömningar utifrån journaler och annan dokumentation. I promemorian har föreslagits en bestämmelse om att rättsintyg om skall grundas på en för ändamålet särskilt avpassad Om detta inte är möjligt får rättsintyget utgöras av ett Prop. 2004/05:64 yttrande över en patientjournal eller annan dokumentation. Enligt regeringens bedömning fyller en sådan bestämmelse dock inte någon egentlig funktion. I praktiken torde det normalt sett inte gå att styra över vilket underlag som kommer att finnas i det aktuella fallet. I de fall ett beslut om att inhämta ett rättsintyg fattas i anslutning till att en skada har inträffat kommer en läkarundersökning för detta ändamål, utöver eventuellt behandlande syfte, att äga rum. Rättsintyget kommer då att grundas på denna undersökning. I vissa situationer kanske dock belastningen på en sjukvårdsinrättning gör att endast undersökning för vårdande ändamål hinner företas. Detta kan t.ex. vara fallet om någon besöker en akutmottagning . Om skadorna inte är av sådan karaktär att de måste undersökas genast eller spår säkras kan då en läkarundersökning i syfte att utfärda ett rättsintyg ske dagen därpå. Rättsintyget kan då grundas på denna senare undersökning. Om det däremot är så att tid har förflutit från skadetillfället kommer ett rättsintyg i regel att få utfärdas på grundval av den dokumentation som finns från tidigare läkarundersökning. har anfört att det bör övervägas ytterligare om det av medicinska eller andra skäl finns behov av att läkaren utför en personlig undersökning även i dessa fall. Något hinder att företa en sådan ny läkarundersökning om detta bedöms nödvändigt finns givetvis inte. Av det ovan anförda följer att underlaget för ett rättsintyg kommer att vara givet utifrån förutsättningarna i det enskilda fallet. En bestämmelse om underlaget för ett rättsintyg bör därför inte införas. 6.8Samtycke till undersökning och utfärdande av rättsintyg Regeringens förslag: Läkarundersökning i syfte att utfärda ett rättsintyg som avser en målsägande får inte utföras utan hans eller hennes samtycke. Ett rättsintyg får som huvudregel inte utfärdas utan den enskildes samtycke. Ett rättsintyg som avser en målsägande får dock utfärdas utan samtycke 1.vid misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott mot 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt , eller 2.om uppgifter, för vilka gäller sekretess enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100) eller tystnadsplikt enligt 2 kap. 8 § lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, har lämnats ut efter samtycke från målsäganden. Ett rättsintyg som avser den som är misstänkt för brott får utfärdas utan samtycke 1.i samband med kroppsbesiktning enligt 28 kap. , 2.om annan undersökning än kroppsbesiktning ägt rum och det föreligger misstanke om brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse eller misstanke om brott mot 3, 4 eller 6 kap. mot någon som inte har fyllt . Den myndighet som beslutat att inhämta ett rättsintyg eller den läkare som avser att utfärda ett rättsintyg skall ge den som intyget skall avse information om vad ett rättsintyg är samt under vilka förutsättningar samtycke för undersökning och utfärdande av ett rättsintyg krävs. Regeringens bedömning: Några särskilda bestämmelser i den nya lagen angående dokumentation av att information har lämnats till målsäganden och om att samtycke inhämtats behövs inte. Promemorians förslag: I promemorian föreslås att det för läkarundersökning och för utfärdande av rättsintyg avseende en målsägande alltid skall krävas samtycke. Vidare föreslås i promemorian att målsäganden skall få information om vad ett rättsintyg är och under vilka förutsättningar medverkan kräver samtycke. I promemorian föreslås vidare att den som begär ett rättsintyg skall svara för att målsäganden får sådan information samt att dokumentation av att detta och att samtycke har inhämtats sker. Remissinstanserna: Flera remissinstanser, , i , , och , har ansett att frågan om samtycke bör övervägas närmare, särskilt i fråga om vad som skall gälla då målsäganden är ur stånd att lämna samtycke. har vidare efterlyst en reglering av vad som skall gälla om samtycke återkallas. Riksåklagaren menar att en bestämmelse om krav på målsägandens samtycke till undersökning inte behövs utan att grundlagsskyddet i 2 kap. 6 § regeringsformen är tillräckligt. samtycke för att utfärda ett rättsintyg har Riksåklagaren samt Första och tredje åklagarkammaren i påpekat att denna bestämmelse står i konflikt med bestämmelserna i 14 kap. 2 § fjärde och femte styckena sekretesslagen (1980:100). har anfört att samtycke bör inhämtas av den utredare som har hand om ärendet och att det även bör vara denne som svarar för dokumentation av att information har lämnats och att samtycke har inhämtats. Tredje åklagarkammaren i har menat att kraven på dokumentation av att information har lämnats och att samtycke har inhämtats framstår som byråkratiska. Förslaget och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna har inte haft några invändningar mot förslaget och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. har anfört att även den som är misstänkt för brott bör få motsvarande information som målsäganden. Vidare bör informationen alltid ges av den som beslutar om undersökningen. har anfört att det är viktigt att dokumentation av att information har lämnats och att samtycke inhämtats sker. har framhållit att det är angeläget att informationen till målsäganden utformas och lämnas på ett sätt som ger målsäganden möjlighet att inse den betydelse ett rättsintyg har. Skälen för regeringens bedömning och förslag Enligt regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp (2 kap. 6 §). Begreppet kroppsligt ingrepp avser främst våld mot människokroppen. Dessutom hänförs hit läkarundersökningar, smärre ingrepp som blodprovstagning samt liknande åtgärder som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning (prop. 1975/76:209 s. 147). En undersökning av läkare för utfärdande av ett rättsintyg är således ett sådant kroppsligt ingrepp som avses i regeringsformen. Inskränkning i skyddet mot påtvingat kroppsligt ingrepp får enligt 2 kap. 12 § regeringsformen under vissa förutsättningar ske genom lag. I fråga om den som skäligen kan misstänkas för brott har i sådan inskränkning gjorts. Således stadgas i 28 kap. 12 § jämfört med 11 § att den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktigas för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Kroppsbesiktning av en misstänkt är en tvångsåtgärd som kan beslutas av undersökningsledare, åklagare och domstol eller vid fara i dröjsmål av polisman (28 kap. 13 § jämfört med 4 § ). En kroppsbesiktning av en misstänkt gärningsman får således ske oberoende av den misstänktes samtycke. I den nya lagen om rättsintyg intas en hänvisning till bestämmelser om kroppsbesiktning av den som är skäligen misstänkt för brott (4 §). När det gäller en målsägande har det inte gjorts några inskränkningar i det skydd mot påtvingat kroppsligt ingrepp som regeringsformen ger. För att en målsägande skall kunna läkarundersökas för utfärdande av ett rättsintyg krävs således att samtycke föreligger. Riksåklagaren har, med hänvisning till bestämmelsen i regeringsformen, menat att en bestämmelse med denna innebörd inte behövs i den nya lagen. Bestämmelsen i 2 kap. 6 § regeringsformen gäller dock endast i förhållande till det allmänna. Enligt den ordning som föreslås här skall även läkare inom den enskilda hälso- och sjukvården kunna utfärda rättsintyg (se 2 § andra stycket). Mot bakgrund av detta och för att åstadkomma en tydlig reglering av vad som gäller i fråga om undersökningar som här avses anser regeringen att en bestämmelse om vad som gäller i fråga om målsägandens samtycke till undersökning är motiverad. En fråga som man kan ställa sig i detta sammanhang är om det, utöver samtycke för en undersökning, också bör krävas samtycke för själva utfärdandet av ett rättsintyg. Ett argument mot att kräva samtycke skulle kunna vara att det är opraktiskt att i alla situationer uppställa ett sådant krav. Vidare skulle man kunna argumentera för att ett samtycke till undersökning också i många fall borde inkludera samtycke till att ett intyg utfärdas. Den situationen kan emellertid tänkas att en skadad person uppsöker läkare för omplåstring av skador och att ett rättsintyg aktualiseras först . När personen sökte vård kanske det inte fanns en tanke på att ett intyg skulle kunna utfärdas i efterhand.