prop · GR03115 · 2004-03-16 00:00:00 — Återges inte beslutet i sin helhet, bör i linje med vad Lantmäteri- myndigheten har förordat underrättelsen alltid innehålla uppgift om var beslutshandlingarna finns tillgängliga så att sakägarna kan inhämta fullständig information om förrättningsresultatet (jfr 4 kap. 30 § fastighetsbildningslagen). Vi avser att överlämna åt att i den utsträckning det behövs utforma närmare föreskrifter om underrättelsernas innehåll (jfr 38 § fastighetsbildnings- kungörelsen). Eftersom tiden för överklagande av beslut i ärenden om fastighets- bildning börjar löpa från den dag då beslutet meddelas, är det naturligt att underrättelserna skickas ut i nära anslutning till beslutet. Vi avser att reglera denna fråga närmare i fastighetsbildningskungörelsen. har ansett att skyldigheten att skicka underrättelse om meddelade beslut bör begränsas till sakägare med känd adress. Vi är inte beredda att förorda att det tas in en sådan begränsning i lagen. Gällande regler i fastighetsbildningslagen om underrättelse om beslut genom skriftligt meddelande innehåller inte någon begränsning av detta slag (se 4 kap. 17 § tredje stycket). Den av föreslagna begränsningen framstår därför som olämplig. Lagrådet har påpekat att okända sakägare skall kallas till första sammanträdet under förrättningen genom kungörelsedelgivning (se 4 kap. 18 § första stycket). Enligt Lagrådet är det inte motiverat att senare utfärda en ny kungörelsedelgivning, riktad till okända sakägare som inte har hörts av efter den första kungörelsen, med en underrättelse om beslutet. Lagrådet har därför förordat att underrättelse om ett meddelat beslut inte sker ifråga om okända sakägare. Vi ansluter oss till vad Lagrådet har uttalat och föreslår att underrättelse i de nu aktuella fallen inte skall ske till okända sakägare. Om någon är sakägare enbart därför att han eller hon har del i en s.k. Prop. 2003/04:115 onyttig samfällighet, behöver han eller hon inte kallas till sammanträde, under förutsättning att någon annan delägare i samfälligheten har under- rättats om förrättningen (se 4 kap. 18 § andra stycket fastighetsbild- ningslagen). Under motsvarande förutsättningar bör, enligt vår mening, lantmäterimyndigheten också kunna underlåta att skicka ut underrättelser om meddelade beslut. 5.4Förfarandet vid upphävandet av vissa servitut Regeringens förslag: I ärende om upphävande av ett servitut som uppenbarligen är övergivet och utan värde för den härskande fastigheten skall fastighetens ägare alltid underrättas om ansökan. Ägaren behöver däremot inte delges ansökan, kallas till sammanträde och underrättas om meddelade beslut annat än om han eller hon har framställt ett yrkande vid förrättningen. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se s.3436 i promemorian). Remissinstanserna: I fråga om upphävande av övergivna servitut har ansett att någon underrättelse om förrättningen inte skall behöva skickas till den härskande fastighetens ägare, medan Kungl. Tekniska Högskolan tvärtom har ifrågasatt förslaget att fastighetsägaren inte skall tillställas underrättelse om meddelade beslut. instanser har godtagit promemorians förslag. Bakgrund: Servitut kan upphävas genom fastighetsreglering. finns i 7 kap. 5 § tredje stycket fastighetsbildningslagen en regel om förenklad handläggning vid avveckling av s.k. onyttiga servitut. kan tillämpas om det är uppenbart att ett servitut är övergivet och att ett upphävande av servitutet inte minskar den härskande fastighetens värde. I sådant fall får servitutet upphävas utan att ägaren av denna fastighet har lämnats tillfälle att yttra sig i förrättningen. Även en sådan fastighets- ägare är dock sakägare vid förrättningen och har rätt att föra talan. En liknande bestämmelse finns i 6 kap. 7 § beträffande delägare i s.k. Enligt den bestämmelsen behöver delägare i en samfällighet inte ges tillfälle att yttra sig i förrättningen, om någon av delägarna har tillställts en underrättelse om förrättningen. kan tillämpas bl.a. vid överföring av mark från samfälligheten om det är uppenbart att värdet av andelarna i den överförda marken inte överstiger av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (jfr 6 kap. 6 §). Det måste dessutom vara fråga om en samfällighet som inte längre brukas av delägarna för gemensamt ändamål. rättelse enligt 6 kap. 7 § har lämnats, behöver enligt uttryckliga undan- tagsregler i 4 kap. 15 och 18 §§ den som är sakägare endast därför att han eller hon har del i samfälligheten inte delges ansökan eller kallas till Även en sådan fastighetsägare är dock sakägare vid förrättningen och har rätt att föra talan. Skälen för regeringens förslag: Reglerna om förfarandet vid upp- hävandet av s.k. onyttiga servitut är, som har påpekat, Det är sålunda oklart om lantmäterimyndigheten på mot- svarande sätt som för delägare i vissa samfälligheter enligt 6 kap. 7 § kan underlåta att delge en innehavare av ett onyttigt servitut en förrätt- ningsansökan eller att kalla honom eller henne till sammanträde. När det gäller upphävande av ett onyttigt servitut finns det nämligen inte något uttryckligt undantag från bestämmelserna i 4 kap. 15 och 18 §§. Förar- betena till 7 kap. 5 § tredje stycket ger inte heller något klart besked i frågan (se prop. 1988/89:77 s. 58 f. och s. 98). I litteraturen har uttalats att bestämmelserna i 7 kap. 5 § tredje stycket medför att innehavaren av ett onyttigt servitut inte behöver delges ansökan och att han eller hon inte heller torde behöva delges kallelse till sammanträde (se /Nord- ström, Fastighetsbildningslagen En kommentar, 2 uppl. s. 122 och 128). Med hänsyn till de oklarheter som finns om innebörden av reglerna bör ett klarläggande ske. I promemorian föreslogs att lantmäterimyndigheten i det nu aktuella fallet skall skicka en underrättelse om förrättningen till den härskande fastighetens ägare men att det inte skall vara nödvändigt att delge denne ansökan eller att särskilt underrätta honom eller henne om beslutet. Tekniska Högskolan har invänt mot att fastighetsägaren inte skall få någon underrättelse om beslutet i ärendet och menat att detta inte är tillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Enligt vår mening måste man emellertid beakta att bestämmelserna om upphävande av onyttiga servitut är mycket restriktivt utformade. Sålunda krävs, för att be- stämmelserna skall kunna tillämpas, att det är uppenbart att servitutet är övergivet och utan värde (se 7 kap. 5 § tredje stycket fastighets- bildningslagen). Redan detta innebär en viss garanti för att reglerna inte tillämpas om servitutet har betydelse för den härskande fastigheten. har å sin sida invänt mot förslaget att fastighets- ägaren skall underrättas om förrättningen. Vi anser för vår del att det är rimligt att myndigheten normalt skickar ut en sådan underrättelse. Vid förrättningar som gäller onyttiga samfälligheter måste en underrättelse skickas till en av delägarna i samfälligheten (se 6 kap. 7 § fastighets- bildningslagen). Detta medför normalt att delägarna får kännedom om förrättningen, i vart fall om lantmäterimyndighetens antagande att sam- fälligheten inte längre brukas gemensamt är felaktigt. Om man vid upphävande av onyttiga servitut inte lämnar någon motsvarande under- rättelse till ägaren av den härskande fastigheten, skulle denne inte ha motsvarande möjlighet att få kännedom om förrättningen. Ägaren skulle därmed inte heller få tillfälle att lämna synpunkter i frågan om servitutet har förlorat all betydelse och skulle, trots att han eller hon är sakägare, i praktiken sakna möjlighet att själv framställa något yrkande vid förrätt- ningen. Sammantaget framstår därför den i promemorian föreslagna lösningen som väl balanserad. Vi föreslår därför att, när fråga uppkommer om att upphäva ett servitut som uppenbarligen är övergivet och utan värde, den härskande fastig- hetens ägare alltid skall underrättas om förrättningsansökan. Framställer fastighetsägaren därefter inte något yrkande vid förrättningen, skall det inte vara nödvändigt att delge honom eller henne ansökan eller kalla honom eller henne till sammanträde. Det skall inte heller vara nödvändigt att skicka fastighetsägaren underrättelse om meddelade beslut. Ändringar i viss annan lagstiftning Regeringens förslag: I lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering införs bestämmelser om att lantmäterimyndigheten skall underrätta om tid och plats för sammanträden och, såvitt gäller legalisering, om förrättningar som handläggs utan sammanträde om nämnden kan antas ha ett intresse i ärendet. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Promemorian innehåller dock inte något förslag om att byggnads- nämnden skall underrättas enbart när den kan antas ha ett intresse i ärendet (se s. 4143 i promemorian). Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inte särskilt kom- menterat promemorians förslag i dessa delar. har ansett att den nuvarande skyldigheten för lantmäterimyndigheten att underrätta om utsatta sammanträden enligt lagen om ägande- rättsutredning och legalisering bör avskaffas. i kommun har föreslagit att skall underrättas om tid och plats för sammanträden enligt lagen om äganderättsutredning och legalisering, om lantmäterimyndigheten finner att nämnden kan antas ha något intresse i ärendet. Skälen för regeringens förslag: Ärenden enligt vissa lagar som har nära anknytning till fastighetsbildningslagen handläggs också av lant- mäterimyndigheten vid förrättningar. Detta gäller för ärenden enligt lagen (1971:1037) om äganderättsutredning och legalisering, lednings- rättslagen (1973:1144), anläggningslagen (1973:1149) och lagen om exploateringssamverkan (1987:11). För förrättningarna gäller flertalet av fastighetsbildningslagens bestämmelser om förfarandet. Detta följer av hänvisningar i 2 och 19 §§ lagen om äganderättsutredning och legalise- ring, 16 § ledningsrättslagen, 19 § anläggningslagen och 9 § lagen om exploateringssamverkan. De i avsnitt 5 föreslagna ändringarna i fastig- hetsbildningslagen om underrättelser av olika slag kommer genom hänvisningarna att utan vidare få genomslag även i fråga om tillämp- ningen av dessa lagar. Detta framstår som en lämplig ordning. Lagen om äganderättsutredning och legalisering behöver emellertid kompletternas när det gäller underrättelse till om utsatta sammanträden. Enligt nuvarande bestämmelser har lantmäteri- myndigheten ingen samrådsskyldighet gentemot i ärenden enligt lagen om äganderättsutredning och legalisering men är skyldig att alltid underrätta nämnden om tid och plats för sammanträde (se hänvisningarna till 4 kap. 24 § fastighetsbildningslagen i 2 § tredje stycket och 19 § lagen om äganderättsutredning och legalisering). I promemorian föreslogs att alltid skall underrättas om tid och plats för sammanträden enligt lagen om äganderättsutredning och legalisering. Eftersom endast undantagsvis torde ha intressen att bevaka i ärenden enligt denna lag, bör enligt vår mening förfarandet kunna rationaliseras ytterligare. Den lösning som vi föreslår i fråga om fastighetsbildningsförrättningar att sådan underrättelse skall ske om har begärt det är dock inte ändamålsenlig, eftersom det vid ärenden om äganderättsutredning och legalisering inte sker något samråd mellan lantmäterimyndigheten och . 2003/04:115 Vi är dock inte heller beredda att föreslå att man, som har förordat, helt avskaffar den nuvarande skyldigheten för lantmäteri- myndigheten att underrätta om utsatta sammanträden. En mer flexibel ordning är i stället att, såsom en lantmäterimyndighet har föreslagit, underrättas om tid och plats för samman- träden, om nämnden kan antas ha något intresse i ärendet. Enligt gällande rätt skall lantmäterimyndigheten vid legalisering, men inte vid äganderättsutredning, underrätta innan en förrättning som handläggs utan sammanträde avslutas. Detta följer av en hänvisning i 19 § lagen om äganderättsutredning och legalisering till 4 kap. 15 § fastighetsbildningslagen. Det är naturligt att, i likhet med vad som föreslagits ovan, underrättelseskyldigheten begränsas även i detta avseende. Vi föreslår därför att lantmäterimyndigheten skall underrätta innan en legaliseringsförrättning som handläggs utan sammanträde avslutas, om nämnden kan antas ha något intresse i ärendet. Detta påkallar ett tillägg i 19 § lagen om äganderättsutredning och lega- lisering. 7Rättegångskostnader vid överklagande av räkningar för förrättningskostnader En fastighetsbildning ger regelmässigt upphov till vissa kostnader för förrättningen. Enligt fastighetsbildningslagen skall förrättningskost- naderna som regel fördelas mellan sakägarna enligt bestämmelser som har meddelats beträffande de särskilda fastighetsbildningsinstituten (se 2 kap. 6 § fastighetsbildningslagen). Ett beslut om fördelning av förrätt- ningskostnader får överklagas till fastighetsdomstol enligt bestämmel- serna i 15 kap. fastighetsbildningslagen. Bland förrättningskostnaderna torde den s.k. taxeavgiften vara av störst betydelse. Av 8 § förordningen (1995:1459) om avgifter vid lantmäteri- förrättningar framgår att när en förrättning har avslutats eller ställts in eller när en ansökan har avvisats, skall lantmäterimyndigheten i en räk- ning ange storleken av den avgift som en sakägare skall betala. Ett sådant beslut är av administrativ art och fattas således inte inom ramen för förrättningen. gällde att ett sådant beslut fick överklagas till som också var sista instans. En enskild part hade därvid inte någon rätt till ersättning för sin kostnad i ärendet. får beslut att debitera någon för förrättningskostnader överklagas till fastighets- domstol (se 15 kap. 6 § tredje stycket fastighetsbildningslagen). I fastighetsdomstolen handläggs frågan som fastighetsbildningsmål (se 15 kap. 1 §). Möjligheten att överklaga beslut om debitering av förrättningskost- nader till fastighetsdomstol infördes genom lagstiftning som trädde i kraft (se prop. 1997/98:101, bet. 1997/98:JuU17, 1997/98:226, SFS 1998:371). I det lagstiftningsärendet diskuterades Prop. 2003/04:115 om överklaganden i de nu aktuella fallen borde prövas av allmän förvalt- ningsdomstol eller av fastighetsdomstol. För det förstnämnda alternativet talade att besluten är av administrativ karaktär. Regeringen ansåg dock i lagstiftningsärendet att prövningen borde ske i fastighetsdomstol med hänsyn bl.a. till att fastighetsdomstol överprövar lantmäterimyndighetens förrättningsbeslut (se prop. 1997/98:101 s. 68 f.). Bestämmelserna i 18 kap. om rättegångskostnad i tvistemål är i princip tillämpliga också i fastighetsbildningsmål (se 2 § lagen [1969:246] om domstolar i fastighetsmål). Fastighetsbildnings- lagen innehåller emellertid i 16 kap. 14 § ett antal särskilda regler om rättegångskostnader. Sålunda kan domstolen, efter vad som är skäligt med hänsyn till omständigheterna, besluta att en sakägare som förlorar målet skall ersätta en annan sakägare dennes rättegångskostnad (se 16 kap. 14 § första stycket). I bl.a. mål om inlösenersättning gäller dock normalt att en sakägare som avstår mark skall få gottgörelse för sin kostnad oberoende av utgången i målet (se 16 kap. 14 § andra stycket). Vidare gäller att domstolen, om en sakägare vinner ett mål mot företrädare för ett allmänt intresse, kan tillerkänna sakägaren ersättning för rättegångskostnad, om det finns synnerliga skäl (se 16 kap. 14 § fjärde stycket). Beträffande rättegången i hovrätt och innehåller 17 kap. 3 § första stycket respektive 18 kap. 2 § första stycket hänvisningar till 16 kap. 14 §. Det är vedertaget inom förvaltningsrätten att den enskilde har att själv stå för sina kostnader i förvaltningsärenden (se bl.a. prop. 1988/89:126 s. 7). Detta har sin grund i synsättet att praktiskt taget varje medborgare är part i ett förvaltningsärende och att de kost- nader detta kan föra med sig för den enskilde kan ses som en naturlig del av medborgarskapet. Den enskilde och det allmänna anses heller inte kunna betraktas som två motstående parter. I nära överensstämmelse med detta tillämpar myndigheterna i förvaltningsärenden likaledes sedan gammalt den s.k. officialprincipen, som innebär att myndigheterna måste se till att ärendena blir tillräckligt utredda för att det skall kunna fattas materiellt riktiga avgöranden. Myndigheterna har också tillagts en skyldighet att hjälpa den enskilde till rätta. Den enskildes kostnader har därför förutsatts vara av begränsad omfattning. Till detta har också bi- dragit att förfarandet i förvaltningsärenden i huvudsak är skriftligt. Det finns vissa undantag från den nu behandlade principen (se framför allt lagen [1989:479] om ersättning för kostnader i ärenden och mål om skatt, m.m.). Regeringens förslag: Vid överklagande av beslut om debitering av förrättningskostnader skall klaganden normalt bära sin rättegångs- En sakägare som vinner ett sådant mål skall dock kunna få ersättning av allmänna medel för sin rättegångskostnad, om det finns Förslaget i skrivelse: har före- slagit att varje part alltid skall bära sin rättegångskostnad i målet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har tillstyrkt eller inte haft något att invända mot förslag. har dock, med hänvisning till 16 kap. 14 § fjärde stycket fastig- hetsbildningslagen, ansett att det saknas behov av den föreslagna regle- och har förordat att en enskild part som vinner målet skall ha rätt att under vissa förutsättningar få ersättning för sin rättegångskostnad. Skälen för regeringens förslag Behovet av nya regler När möjligheten att överklaga räkningar för förrättningskostnader till fastighetsdomstol infördes, synes frågan vilka regler som skulle gälla beträffande rättegångskostnader i sådana mål inte ha övervägts. melserna i 16 kap. 14 § fastighetsbildningslagen ger inte heller någon Av särskilt intresse i detta sammanhang är paragrafens första och fjärde stycken. Första stycket behandlar frågan om fördelning av ansvaret för rättegångskostnader i mål mellan sakägare. motpart i ett mål om prövning av räkning för förrättningskostnader är emellertid inte i lagens mening att anse som sakägare. torde därför inte vara tillämpligt i de nu aktuella fallen. reglerar frågan om rättegångskostnad i mål mellan sakägare och före- trädare för allmänt intresse. Eftersom det allmänna intresse som åsyftas i bestämmelsen skall gälla själva förrättningen, tycks inte heller denna bestämmelse vara tillämplig. Inte heller synes någon entydig domstols- praxis i frågan ha utvecklats. Med hänsyn till det oklara rättsläget bör frågan om rättegångskostnader i detta slag av mål ses över. Vad bör gälla i fråga om rättegångskostnad i mål om prövning av räkning Det är inte lämpligt att tillämpa de rättegångskostnadsregler som gäller i vanliga fastighetsbildningsmål också i mål som gäller prövning av debi- Det rör sig här inte om en tvist som gäller själva förrättningen utan prövningen är snarare av administrativ art. talar för den ordning som har förespråkat, en ordning som ansluter till en vedertagen princip i förvalt- Å andra sidan är förhållandena inte helt jämförbara eftersom prövningen av räkningarna sker i fastighetsdomstol och således inte i en förvaltningsdomstol. Detta får anses ställa större krav på den Prop. 2003/04:115 enskilde för att denne skall kunna ta tillvara sin rätt. Det bör därför, som bl.a. har förordat, finnas en möjlighet för den enskilde att få ersättning för sin rättegångskostnad, om han eller hon vinner målet. Vi anser att en regel med denna innebörd lämpligen bör utformas med 16 kap. 14 § fjärde stycket fastighetsbildningslagen som förebild, dvs. en sakägare som vinner målet bör ha rätt till ersättning för sina rätte- gångskostnader om det finns synnerliga skäl. Härigenom upprätthålls den vedertagna ordningen i förvaltningsärenden att rätt till ersättning i princip inte föreligger för den enskilde i mål mot det allmänna som det finns ett visst utrymme att frångå huvudregeln, när omständigheterna är sådana att det skulle vara stötande om den enskilde själv tvingades svara för sina kostnader. anses i praxis vara klagandens motpart i de nu aktuella målen. Om det överklagade beslutet har meddelats av en lantmäterimyndighet, anses dock kommunen vara motpart. Det är därför naturligt att den enskildes rättegångskostnader, för det fall dessa skall ersättas, betalas av staten om det överklagade beslutet har meddelats av en statlig lantmäterimyndighet och av kommunen om beslutet har meddelats av en lantmäterimyndighet. Den nya bestämmelsen bör förutom i fastighetsdomstolen gälla även i högre rätt, dvs. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon lagstiftning om äganderätt till enskilda lägenheter i flerbostadshus (ägarlägenheter). trädde nya regler om tredimensionell fastighets- indelning i kraft (se SFS 2003:626629). De nya reglerna skapar vissa möjligheter att bilda ett helt nytt slag av fastigheter (tredimensionella fastigheter) av större anläggningar, t.ex. byggnader, broar eller bergrum, eller delar av sådana anläggningar. Reglerna är dock utformade så att det normalt inte är möjligt att bilda tredimensionella fastigheter i syfte att skikta befintliga flerbostadshus i flera bostadsfastigheter. Tredimen- sionella fastigheter för bostadsändamål får dessutom bildas endast om fastigheten är ägnad att rymma minst fem lägenheter (se vidare bestämmelserna i 3 kap. 1 § tredje stycket och 1 a § fastighets- bildningslagen). är det inte möjligt att inneha enskilda lägenheter i flerbostadshus med äganderätt (ägarlägenheter). behandlade bostadsutskottet motioner med yrkanden om att ägarlägenheter borde införas som en ny upplåtelseform (se bet. 1998/99:BoU7). Utskottet ansåg det viktigt att öka möjligheterna för människor till inflytande över den egna bostaden, oavsett om det gäller en hyrd eller ägd bostad och oavsett om det sker i gemensamma eller individuella former. Enligt utskottet fanns det därför bärande skäl att också överväga införandet av ägarlägenheter i syfte att tillgodose olika behov och önskemål bland de boende. Något slutligt ställningstagande till den nya upplåtelseformen kunde dock enligt utskottets mening inte komma i fråga förrän det är möjligt att bedöma hur den närmare skall utformas. Utskottet ansåg därför att det borde utarbetas ett fullständigt förslag till hur upplåtelseformen skall regleras. Enligt utskottet borde utredningsarbetet ankomma på regeringen som efter remissbehandling av förslaget borde återkomma till i frågan. gav regeringen till känna vad utskottet hade anfört (rskr. 1998/99:165). ägarlägenhetsutredning har därefter på regeringens uppdrag kartlagt och analyserat olika argument för och emot införandet av regler om ägarlägenheter i svensk rätt. Utredningen har vidare, med utgångs- punkt från denna analys, föreslagit hur en lagreglering om sådana lägenheter skulle kunna utformas (se betänkandet Att äga sin lägenhet [SOU 2002:21]). En svensk modell för ägarlägenheter bör enligt utredningen bygga på att den enskilda lägenheten innehas med direkt äganderätt. Det innebär att lägenheten som sådan måste utgöra en särskild fastighet. I linje med detta principiella ställningstagande har utredningen föreslagit följande. En ägarlägenhet skall utgöra en självständig, tredimensionellt avgränsad fastighet. Likt andra fastigheter skall den bildas genom beslut av lantmäterimyndigheten. För bildandet och nyttjandet av ägarlägenheter skall gälla i huvudsak samma regler som för andra fastigheter. Dessutom skall de regler om tredimensionella fastigheter som föreslogs i be- tänkandet Tredimensionell fastighetsindelning (SOU 1996:87) gälla. Utredningen har också föreslagit vissa särskilda regler för ägarlägen- heter, bl.a. att ägarlägenheter skall kunna bildas endast vid nyproduktion och då endast i form av sammanhållna enheter om minst tre fastigheter/- lägenheter.