prop · GR0392 · 2004-03-10 00:00:00 — Beaktandesats 5 anger slutligen en rätt att vägra verkställa ett bötesstraff om det finns skäl att tro att bötesstraffet har utfärdats för att straffa en person på grund av personens kön, ras, religion, etniska ursprung, nationalitet, språk, politiska åsikter eller sexuella läggning, eller om personens ställning kan bli lidande av något av dessa skäl. Rambeslutet föreskriver i artikel 2 punkten 1 att ett bötesbeslut skall, tillsammans med ett särskilt upprättat intyg (i vilket särskilda obligatoriska uppgifter skall anges), översändas direkt till den behöriga myndigheten i den medlemsstat där den fysiska person som beslutet avser har egendom, inkomst eller bostad eller när det gäller juridiska personer har sitt säte. Det medsända intyget skall vara översatt till den verkställande statens officiella språk eller till ett språk som den staten har förklarat sig godta (artikel 13). De behöriga myndigheterna i den verkställande staten skall enligt artikel 3 erkänna bötesbeslutet, dvs. godta detta utan ytterligare formaliteter, och skall sedan skyndsamt vidta nödvändiga åtgärder för att bötesbeslutet skall kunna verkställas. Verkställigheten skall ske på samma sätt som för ett nationellt bötesstraff enligt den verkställande statens regler. Det innebär att myndigheterna i den verkställande staten har exklusiv behörighet att besluta om förfarandet och alla andra åtgärder i samband med verkställigheten, inklusive skälen för att avbryta verkställigheten. Om den verkställande staten inte erkänner principen om juridiska personers straffrättsliga ansvar skall verkställighet mot en juridisk person ändå ske enligt den verkställande statens verkställighetsregler (artikel 6). Av artikel 2 punkten 3 a framgår att verkställighet endast får sökas i en medlemsstat i taget. Följden av att översända ett bötesbeslut till en annan medlemsstat framgår av artikel 12. Den utfärdande staten avhänder sig nämligen vid översändandet av beslutet den fortsatta verkställigheten av bötesstraffet, men verkställigheten återgår om verkställigheten har ställts in i den verkställande staten eller om bötesstraffet helt eller delvis inte har kunnat verkställas i den verkställande staten. Till det senare förhållandet gäller ett undantag. Om verkställighet har vägrats på grund av ne bis in idem kan den utfärdande staten inte fullfölja verkställigheten i någon annan medlemsstat. Kan den dömda personen bevisa att han eller hon helt eller delvis har Prop. 2003/04:92 betalat bötesstraffet skall de berörda myndigheterna enligt artikel 6 punkten 2 samråda med varandra. Varje del av bötesstraffet som drivs in i en stat skall dras av från det belopp som återstår att driva in i den verkställande staten. Artikel 5 anger två omräkningsregler. Om bötesbeslutet endast hänför sig till gärningar som inte har begåtts inom den utfärdande statens territorium, får den verkställande staten om den staten har jurisdiktion över gärningarna minska bötesbeloppet till det högsta belopp som skulle ha gällt för gärningarna i den verkställande staten. Den verkställande staten får också, vid behov, räkna om bötesbeloppet till den egna valutan, med den växelkurs som gällde för bötesbeslutet. Om verkställighet av bötesstraffet inte kan ske, får den verkställande staten enligt artikel 7 förvandla bötesstraffet till ett annat straff, inklusive en frihetsberövande påföljd, om denna möjlighet finns i den verkställande statens lagstiftning och den utfärdande staten har gett sitt godkännande till detta i intyget. Straffet bestäms enligt den verkställande statens lagstiftning men får inte överskrida det högsta straff som den utfärdande staten har angivit i intyget. Artikel 8 anger att amnesti och nåd får beviljas av både den utfärdande och den verkställande staten. Omprövning av bötesbeslutet får dock endast ske i den utfärdande staten. Den utfärdande staten skall enligt artikel 9 genast informera den verkställande staten om bötesbeslutet är verkställbart eller om verkställigheten av annan anledning skall avbrytas. Den verkställande staten skall då genast avbryta verkställigheten av bötesbeslutet. Den verkställande staten skall å sin sida enligt artikel 11 bl.a. informera den utfärdande staten så snart bötesbeslutet har verkställts, om den verkställande staten har utnyttjat någon av de vägransgrunder som anges i rambeslutet eller om bötesbeslutet av andra skäl inte har kunnat verkställas samt om den verkställande staten i så fall har tillämpat ett alternativt straff. Det belopp som drivs in vid verkställigheten tillfaller enligt artikel 10 den verkställande staten, om inte de berörda staterna kommer överens om att någon annan fördelning av beloppet skall ske. Medlemsstaterna får enligt artikel 14 inte begära ersättning av varandra för kostnader som kan ha uppstått i samband med verkställigheten av ett bötesstraff. Enligt artikel 15 skall rambeslutet inte påverka tillämpningen av mer fördelaktiga bestämmelser om verkställighet av bötesstraff i andra bilaterala och multilaterala avtal eller överenskommelser som gäller mellan medlemsstaterna i den mån de ytterligare förenklar och underlättar förfarandet vid verkställighet av bötesstraff. Artikel 16, punkt 1 a, anger att en medlemsstat får av högst från ikraftträdandet av rambeslutet, vilket sker den dag rambeslutet offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning, begränsa tillämpningen av rambeslutet till att gälla endast bötesbeslut som har fattats av en domstol. får en medlemsstat också begränsa ett bötesbeslut som gäller mot en juridisk person till att endast avse sådana brott för vilka en EU-rättsakt föreskriver ett ansvar för Prop. 2003/04:92 juridiska personer. En medlemsstat som vill utnyttja dessa begränsningar av rambeslutets tillämpning skall lämna en förklaring om detta till rådets generalsekreterare i samband med att rambeslutet antas. Varje medlemsstat får tillämpa motsvarande begränsningar gentemot den medlemsstat som har lämnat en sådan förklaring. Begränsningarna upphör från ovan angivna dag och förlängs inte. Den medlemsstat som under ett kalenderår vägrar verkställighet med stöd av artikel 16, punkten 1 b (se 4.3) skall underrätta rådet och kommissionen om detta och från genomförandet av rambeslutet skall en rapport utarbetas som skall ligga till grund för överväganden om begränsningarna skall bibehållas eller inte. Artikel 16 anger dessutom att om en medlemsstat upplever upprepade svårigheter eller bristande verksamhet vid sina kontakter med en annan medlemsstat i anledning av rambeslutet får den medlemsstat som upplever svårigheterna underrätta rådet om att en utvärdering bör göras av rambeslutets genomförande i den andra medlemsstaten. Detta gäller under förutsättning att svårigheterna inte har kunnat lösas genom samråd mellan de berörda medlemsstaterna. Artikel 16 kommer också att ange medlemsstaterna skall ha vidtagit de åtgärder som är nödvändiga för att genomföra rambeslutet. Artikel 17 anger avslutningsvis att rambeslutet träder i kraft som det offentliggörs i Europeiska unionens officiella tidning. 5 Gällande svensk lagstiftning Rambeslutet omfattar, och kommer att påverka, flera olika typer av påföljder och åtgärder i svensk lagstiftning. Av intresse är dels reglerna om böter i 25 kap. och reglerna om företagsbot i 36 kap. , dels bestämmelserna om rättegångskostnader i 31 kap. och annan lagstiftning samt avgiftsskyldigheten enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. Vidare är bestämmelserna i 48 kap. om strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot av intresse. De nämnda reglerna presenteras kortfattat nedan (avsnitt 5.1) och en bedömning görs om de omfattas av rambeslutet eller inte. Dessutom beskrivs reglerna om skadestånd på grund av brott för att visa att dessa inte omfattas av rambeslutet. I avsnitten 5.2 och 5.3 redovisas de nationella och internationella bestämmelser som finns i svensk lagstiftning om verkställighet av de bötesbeslut som rambeslutet omfattar. Redogörelsen för den internationella verkställighetslagstiftningen omfattar såväl verkställighet av sådana utländska beslut i som motsvarande svenska beslut utomlands. 5.1Lagstiftning om böter m.m. Böter kan enligt 25 kap. dömas ut i dagsböter, penningböter eller normerade böter. Den sistnämnda formen av böter berörs inte närmare eftersom den inte återfinns som påföljd för brott i och den har i det närmaste avvecklats inom specialstraffrätten. Möjligheten att kombinera en annan påföljd med dagsböter finns vid villkorlig dom (27 kap. 2 § ), skyddstillsyn (28 kap. 2 § ) och överlämnande till vård inom (31 kap. 1 § ). Böter förekommer sålunda som påföljd dels fristående för mindre allvarlig brottslighet, dels som en kombinerad påföljd vid allvarligare brott enligt såväl som specialstraffrätten. Enligt 25 kap. 2 § är det minsta antal dagsböter som kan dömas ut för ett brott trettio och det högsta 150. Dagsbotsbeloppets storlek ligger som lägst på och som högst på . I kronor räknat är det lägsta dagsbotsstraff som kan komma ifråga alltså och det högsta . Minsta bötesbelopp tillämpligt på dagsböter även på brott inom specialstraffrätten som får dömas ut är dock enligt regeln om jämkning av dagsbotens belopp som finns i paragrafens andra stycke. Bestämmelser om flerfaldig brottslighet och om dagsböter som gemensamt straff finns i 5 och 6 §§ samma kapitel. Enligt dessa bestämmelser får dagsböter som gemensamt straff bestämmas till ett antal av högst 200. Penningböter skall enligt 25 kap. 3 § bestämmas till lägst och till högst . Enligt 25 kap. 7 § tillfaller böter staten. Beträffande verkställighet av böter finns i 25 kap. 8 § en hänvisning till bötesverkställighetslagen (1979:189), vilken behandlas nedan (se avsnitt 5.2.1). Böter som inte betalas får, om inte annat är föreskrivet, enligt samma bestämmelse förvandlas till fängelse i lägst och högst enligt bestämmelserna i bötesverkställighetslagen. Utdömda böter bortfaller som huvudregel när har förflutit från det att domen vann laga kraft. Avlider den dömda personen, bortfaller emellertid utdömda böter direkt (se 35 kap. 7 § ), om inte vissa verkställighetsåtgärder har vidtagits under den dömda personens livstid. Bötesstraff döms normalt ut av tingsrätt, hovrätt eller i en dom på grund av en brottslig gärning, men kan också föreläggas av åklagare eller polis- och tulltjänsteman genom föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande (se nedan avsnitt 5.1.6). Bötesstraff som dömts ut av domstol eller i ett föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande (se nämnda avsnitt), omfattas av rambeslutet. Enligt rambeslutet skall med bötesstraff även avses beslut om böter som fattas av andra myndigheter än domstol i ett administrativt förfarande så länge ett sådant beslut kan prövas av domstol i ett straffrättsligt förfarande. I finns inte denna typ av förfaranden. Överträdelser av särskilda föreskrifter beslutade av myndigheter, beivras i genom särskilda administrativa avgifter eller sanktionsavgifter. Ett exempel på detta är felparkeringsavgifter enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift. Beträffande dessa gäller visserligen att de kan överprövas av tingsrätt men vid överklagandet gäller lagen (1996:242) om domstolsärenden i stället för regler om rättegången i brottmål. Dessa felparkeringsavgifter liksom andra liknande administrativa avgifter som inte kan överprövas i ett straffrättsligt förfarande vid domstol omfattas därmed inte av rambeslutet. Företagsbot infördes som en straffrättslig sanktion i syfte att åstadkomma ett effektivt straff för brott i näringsverksamhet. Företagsbot konstruerades som en särskild rättsverkan av brott och skulle utgöra ett komplement till det individuella straffansvaret. Inom EU finns i olika rättsakter krav på att juridiska personer skall kunna ställas till svars för brott begångna i verksamheten, bl.a. i artikel 3 i konventionen om skydd för Europeiska gemenskapernas finansiella intressen. Den svenska regleringen av företagsbot har bedömts uppfylla de krav som ställs upp inom EU (se t.ex. prop. 1998/99:32 EU-bedrägerier och korruption, s. 31 f.). Reglerna om företagsbot återfinns i 36 kap. 710 §§ . Där stadgas att för brott både brottsbalksbrott och brott inom specialstraffrätten som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet, skall näringsidkaren åläggas företagsbot om brottsligheten har inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars är av allvarligt slag och näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten. Företagsbot får fastställas till lägst och högst och får åläggas endast av domstol (alltså inte genom föreläggande av ordningsbot eller strafföreläggande) och kan även efterges eller sättas lägre i vissa fall. Beslut om företagsbot förfaller om inte verkställighet har skett från det att beslutet vann laga kraft (36 kap. 15 § ). Företagsboten tillfaller enligt huvudregeln staten (36 kap. 17 § ). Företagsbot omfattas av rambeslutet. Företagsboten är föremål för översyn. tillsattes en utredning med uppgift att utreda frågor om sanktioner vid brott i näringsverksamhet. lämnade sitt betänkande Straffansvar för juridiska personer (SOU 1997:127) och föreslog däri att systemet med företagsbot skulle slopas och att man i stället skulle införa ett nytt system med straffansvar för juridiska personer. I remissbehandlingen riktades kritik mot att det inte hade utretts huruvida det skulle vara möjligt att i stället effektivisera det nuvarande systemet med företagsbot. I promemorian Företagsbot (Ds 2001:69) föreslogs därför endast begränsade förändringar som syftar till att inom ramen för det nuvarande systemet med företagsbot åstadkomma ett väl fungerande sanktionssystem avseende juridiska personer. De föreslagna förändringarna består bl.a. i att beloppsbegränsningarna höjs till och att företagsbot skall kunna åläggas genom strafföreläggande. Vidare föreslås att kravet att brottsligheten skall ha inneburit ett grovt åsidosättande eller annars ha varit av allvarligt slag slopas. Promemorian bereds inom . I 31 kap. finns särskilda bestämmelser om rättegångskostnader i brottmål. Beivrandet av ett brott kan orsaka staten stora kostnader både under förundersökningen och rättegången. Endast till en mindre del är den tilltalade, som på talan av åklagaren fällts till ansvar för ett brott, skyldig att ersätta staten för dessa kostnader (se 1 §). Ersättningsskyldigheten avser endast statens kostnader för en offentlig försvarare, hämtningskostnader och kostnader för blodprovstagning och blodundersökning. Återbetalningsskyldigheten är också begränsad i flera andra hänseenden, bl.a. omfattar den inte kostnader som inte skäligen varit motiverade för utredningen och den maximala återbetalningsskyldigheten som kan komma i fråga är knuten till den rättshjälpsavgift som den dömda personen skulle ha fått betala vid erhållen rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619). Understiger kostnaden en viss gräns, , skall någon ersättningsskyldighet inte fastställas (31 kap. 1 § femte stycket och 6 § förordningen (1997:406) om offentlig försvarare m.m.). När rätten avgör brottmålet, meddelar rätten beslut angående rättegångskostnaden (31 kap. 9 § andra stycket ). Kostnad för blodprovstagning och blodundersökning får enligt 48 kap. 2 § tredje stycket också föreläggas den misstänkta personen i ett strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Av 8 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde framgår att bestämmelserna i 31 kap. om skyldighet att till staten återbetala kostnader för försvarare gäller även i fråga om kostnader för målsägandebiträde. Detsamma gäller för särskilda företrädare enligt 12 § lagen (1999:997) om särskilda företrädare för barn. Sådana rättegångskostnader som har ålagts den dömda personen i ett brottmål där påföljden har bestämts till ett bötesstraff omfattas av rambeslutet. För att stärka brottsoffrens ställning inrättades genom lagen (1994:419) om brottsofferfond en särskild fond, vars pengar skall användas till verksamhet som gagnar brottsoffer. Fonden finansieras huvudsakligen genom avgifter som tas ut av dem som dömts för ett eller flera brott där fängelse ingår i straffskalan för något av brotten. Avgiften är dock inte en påföljd utan skall ses som en särskild rättsverkan av brott. Beslut om att ta ut avgiften meddelas av domstolen i brottmålsdomen eller av åklagaren i ett strafföreläggande. Avgiften är på . Bestämmelserna i bötesverkställighetslagen (1979:189, se avsnitt 5.2.1) om verkställighet genom uppbörd eller indrivning är tillämpliga på avgiften till brottsofferfonden och i likhet med böter preskriberas avgiften . Om den dömda personen avlider bortfaller emellertid avgiften direkt. Avgift till brottsofferfonden i ett mål där påföljden har bestämts till ett bötesstraff omfattas av rambeslutet. 5.1.5Skadestånd på grund av brott Ett brott ger ofta upphov till anspråk av privaträttslig karaktär, t.ex. ersättning för uppkommen skada eller återställande av egendom. Sådana anspråk kan enligt prövas i vanliga tvistemål efter ansökan om stämning. anvisar också en annan lösning; 22 kap. innehåller regler om hur målsäganden och andra kan få sina anspråk med anledning av ett brott behandlade i samband med ett åtal för brottet. Domstolen får dock förordna att anspråket skall handläggas som ett tvistemål om en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentliga olägenheter (se 22 kap. 5 § ). Det enskilda anspråket i en svensk brottmålsdom är därför alltid att hänföra till tvistemålsdelen av rättegången och därmed blir rådets förordning (EG) nr 44/2001 från om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område (I-förordningen) tillämplig på verkställigheten av domen i denna del i en annan EU-medlemsstat. Därmed omfattas inte de i svenska brottmål utdömda skadestånden av rambeslutet (se artikel 1, punkten b, andra strecksatsen). Det kan anmärkas att det vid förhandlingarna om rambeslutet framkom att de flesta andra medlemsstater har ett regelsystem för skadestånd på grund av brott som inte heller omfattas av rambeslutet. 5.1.6Föreläggande av ordningsbot och strafförelägganden Vid de lindrigaste fallen av brott, där endast penningböter finns i straffskalan, har polisen möjlighet att sköta lagföringen av brottsligheten genom att med stöd av bestämmelserna i 48 kap. 1320 §§ på plats utfärda ett föreläggande av ordningsbot. Riksåklagaren väljer i samråd med ut vilka brott som ordningsbot kan komma i fråga för. De brott som berörs är framför allt brott mot flertalet trafikförfattningar. Storleken av bötesstraffet bestäms också av Riksåklagaren genom vissa föreskrifter. Utfärdandet av ordningsbot innebär oftast att tjänstgörande polisman i den misstänkta personens närvaro upprättar ett skriftligt föreläggande och ger den misstänkta personen detta. Godkänner personen föreläggandet gäller detta sedan som en lagakraftvunnen dom. Den misstänkta personen kan godkänna föreläggandet antingen genom ett skriftligt godkännande eller genom att betala bötesbeloppet. En polisman får t.ex. inte utfärda ett föreläggande av ordningsbot om den misstänkta personen förnekar gärningen. Något krav på att personen uttryckligen skall erkänna gärningen ställs dock inte upp. I ordningsbotskungörelsen (1968:1999) har bestämts att föreläggande av ordningsbot får utfärdas även av en åklagare, som av Riksåklagaren har tilldelats en sådan uppgift. I fråga om brott enligt 4 och 9 §§ lagen (2000:1225) om straff för smuggling och försök till sådant brott får förelägganden av ordningsbot också utfärdas av tulltjänstemän som uppfyller de krav som föreskriver om tjänsteställning eller utbildning eller i annat avseende. Detsamma gäller vid brott mot 16 § andra stycket lagen (1982:821) om transport av farligt gods. I de fall det inte är möjligt för polisen att använda sig av föreläggande av ordningsbot, t.ex. på grund av att brottet skall beivras med en strängare påföljd än penningböter, kan ett bötesstraff också i förening med villkorlig dom i stället föreläggas den misstänkta personen genom ett strafföreläggande, se 48 kap. 412 a §§ . Strafföreläggande utfärdas av åklagare. Något formellt krav på erkännande ställs inte upp, men om den misstänkta personen skriftligen godkänner ett strafföreläggande eller betalar hela bötesbeloppet, gäller detta mot honom eller henne som en lagakraftvunnen dom. Ett strafföreläggande kan också godtas genom ett befullmäktigat ombud, vilket förekommer framför allt när brottet har begåtts av en utlänning som endast tillfälligt vistas i . Det finns särskilda bestämmelser om strafföreläggande för brott som har begåtts av någon som är , se 15 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Är brottet förenat med bl.a. särskild rättsverkan i form av en avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond, skall också denna föreläggas den misstänkta personen för godkännande i strafföreläggandet. Detsamma gäller kostnad för blodprovstagning och blodundersökning som avser den misstänkta personen och som har gjorts för utredning om brottet. I ett strafföreläggande kan också beslut om förverkande och annan sådan särskild rättsverkan av brott ingå som inte är ersättning till brottsofferfond. Ett strafföreläggande kan också omfatta ett enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. Godkänner inte den misstänkta personen ett föreläggande av ordningsbot eller ett strafföreläggande måste sedvanlig lagföring ske vid allmän domstol. Åklagaren åtalar då den misstänkta personen och målet avgörs efter huvudförhandling vid domstol. Föreläggande av ordningsbot omfattas av rambeslutet. Strafföreläggande omfattas också till den del det innebär böter, avgift till brottsofferfond och kostnad för blodprovstagning och blodundersökning. Redogörelsen ovan (avsnitten 5.1.15.1.6) innebär att böter enligt 25 kap. och företagsbot enligt 36 kap. , samt där påföljden har bestämts till ett bötesstraff rättegångskostnader enligt 31 kap. och annan lagstiftning samt avgift till brottsofferfonden enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond omfattas av rambeslutets regler. Vidare omfattas strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot enligt 48 kap. av rambeslutet, dock inte till den del strafföreläggandet innefattar beslut om förverkande eller annan sådan särskild rättsverkan av brott som inte är avgift till brottsofferfond eller enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. 5.2Verkställighet i av böter m.m. 5.2.1Uppbörd och indrivning av böter m.m. De grundläggande bestämmelserna om uppbörd och indrivning av böter finns i bötesverkställighetslagen (1979:189). finns i bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Enligt 1 § bötesverkställighetslagen kan bötesstraff verkställas antingen genom uppbörd eller genom indrivning. Bestämmelserna i lagen om uppbörd och indrivning gäller förutom böter, också sådan rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet, bl.a. företagsbot och avgift enligt lagen om brottsofferfond. Uppbörd sker så snart en dom eller ett strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har meddelats. Indrivning får däremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts. Den misstänkta personen får dock betala förskott på böter som kan komma att påföras honom eller henne. Uppbördsförfarandet hanteras av en central myndighet som uppbördsmyndighet, nämligen (3 § bötesverkställighetsförordningen). Domstolarna medverkar endast genom att de upplyser den bötfällda personen om möjligheten till frivillig betalning och förser honom eller henne med ett inbetalningskort. Indrivning sker om betalning inte erläggs frivilligt och omfattar olika slags åtgärder som utförs av kronofogdemyndigheten. Uppbörd sker enligt 4 § bötesverkställighetslagen genom att den bötfällda personen frivilligt erlägger betalningen. Grundtanken är att verkställigheten av böter i största möjliga utsträckning skall ske utan indrivning och utan att kronofogdemyndigheten behöver kopplas in.