prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Det har ingen direkt motsvarighet vid personförsäkring (jfr dock reglerna om förmånstagarförordnande och överlåtelse m.m. i 14 kap.). Det är tillämpligt både vid konsumentförsäkring och företagsförsäkring. Kapitlet omfattar nio paragrafer. I 16 §§ finns bestämmelser om vem som skyddas av försäkringen och deras rätt till försäkringsersättning från försäkringsbolaget. Enligt 7 § kan den skadelidande vid ansvarsförsäkring i vissa fall vända sig direkt mot försäkringsbolaget med sitt krav. I 8 § finns regler som skall garantera att ersättning vid ansvarsförsäkring verkligen utgår till den skadelidande. I den avslutande 9 § har tagits med regler om hur försäkringsersättningen från en ansvarsförsäkring skall fördelas mellan flera skadelidande när försäkringsbeloppet inte räcker till alla skadelidande. Försäkring av tredje mans intresse 1 § En försäkring som avser värdet av en fastighet eller värdet av en fast eller lös sak gäller till förmån för 2.någon annan som har en mot försäkringstagarens borgenärer skyddad äganderätt, tomträtt eller säkerhetsrätt till egendomen, dock inte sjöpanträtt eller luftpanträtt, och 3.den som annars bär risken för egendomen i samband med dess överlåtelse. Första stycket gäller inte om annat har föreskrivits i försäkringsavtalet. vad som avtalats gäller dock försäkringen till förmån för den som har förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt. (Jfr 7 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats till större delen enligt Lagrådets förslag, anger de intressenter som utan särskild bestämmelse i försäkringsvillkoren är skyddade av sådan skadeförsäkring som avser värdet av viss egendom. Vid skadeförsäkring anses den vars intresse är försäkrat mot skadan som försäkrad (se definitionen i 1 kap. 4 § första stycket). Paragrafen har ingen motsvarighet vid personförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Paragrafens motsvarighet utgörs i viss mån av 54 § första stycket och 58 och 86 §§ FAL. Paragrafen gäller försäkringar som avser värdet av en fastighet eller värdet av en fast eller lös sak. Med fast sak avses bl.a. byggnad eller annan anläggning på annans mark. Annan skadeförsäkring än sådan som avser egendomens värde, såsom avbrotts- eller ansvarsförsäkring, omfattas inte Vid sådana försäkringar beror det helt av villkoren vem som skyddas av försäkringen. Om exempelvis en panträttshavare försäk- rar endast sitt eget intresse i egendomen, kan försäkringen inte anses gälla värdet av egendomen, och då är paragrafen inte tillämplig. Punkt 1 föreskriver att försäkringstagaren skyddas av försäkringen. Enligt punkt 2 gäller detsamma ägaren (även om han inte är försäk- ringstagare), tomträttshavare samt innehavare av panträtt, retentionsrätt och annan säkerhetsrätt till egendomen, under förutsättning att de har sakrättsligt skydd i förhållande till försäkringstagarens borgenärer. Undantag görs dock för sjöpanträtt och luftpanträtt. ger inte säkerhetsrätt till egendomen utan allmän förmånsrätt och om- fattas inte av punkten. Vid kreditköp med förbehåll för återtaganderätt får både säljaren och köparen anses skyddade, oavsett om säljaren förbehållit sig äganderätt. Om det är flera ägare till det försäkrade föremålet, är alla skyddade. samäganderätt gäller försäkringen till förmån för alla, oavsett om bara en av dem har tecknat försäkringen. Självfallet får emellertid frågan be- dömas annorlunda om försäkringen enligt villkoren bara avser försäk- Bestämmelsen reglerar inte heller vad som skall gälla vid konkurrens mellan ägaren och försäkringstagaren. Även om det inte föreligger sakrättsligt skydd, kan enligt punkt 3 både säljaren och köparen ha rätt till försäkringsersättning vid en överlåtelse av den försäkrade egendomen ifall de bär risken för egendomen. anses då ha en del i försäkringens värde. Bestämmelsen gäller bara över- Om exempelvis en transportör åtar sig att bära risken för skador på transporterat gods, omfattas hans intresse bara om detta före- skrivs i försäkringsavtalet. Utanför uppräkningen faller vidare bl.a. innehavare av nyttjanderätt (frånsett tomträtt) och servitutsrätt. Även när de har sakrättsligt skydd har de ingen säkerhetsrätt i egendomen. Också när de kan anses ha del i egendomens värde t.ex. när en hyresgäst betalar en hyra som underskrider vad nyttjanderätten är värd får de se till så att försäkringen enligt villkoren skyddar också deras intresse. Det som sägs i första stycket är dispositivt. I försäkringsavtalet kan alltså bestämmas att försäkringen inte skall gälla till förmån för tredje man, t.ex. den som köper egendomen. Undantag i avtalsfriheten görs dock för den som har förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt, där reglerna är tvingande (också vid företagsförsäkring). Försäkringen gäller alltid till förmån för den som har en sådan förmånsrätt. 2 § Om det föreskrivs i försäkringsavtalet att en försäkring som avses i 1 § skall upphöra i händelse äganderätten övergår till någon annan, gäller försäkringen ändå efter riskens övergång till förmån för en fysisk person som har förvärvat egendomen huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet, i den mån dennes skada inte omfattas av någon annan försäkring på egendomen. Har försäkringen sagts upp av någon annan anledning än överlåtelsen, är dock uppsägningen giltig också mot den nye ägaren. (Jfr 7 kap. 2 § promemorian och SkFL.) 2003/04:150 Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, ger försäk- 9 kap. ringsskydd för en ny ägare av försäkrad egendom när denne är konsument. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Paragrafen har en viss motsvarighet i 54 § andra stycket FAL. En förvärvare är skyddad av överlåtarens försäkring enligt 1 § under den återstående försäkringstiden, om inte försäkringsvillkoren innehåller annat. Även om överlåtaren har avtalat med försäkringsbolaget att försäkringen skall upphöra att gälla vid överlåtelsen, gäller den dock till förmån för den nye ägaren efter det att risken övergått på denne. Tillämpningsområdet begränsas genom att den nye ägaren skall vara en fysisk person som gjort förvärvet huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Överlåtaren kan däremot vara såväl en privatperson som en näringsidkare. Skyddet är vidare endast subsidiärt. Har köparen själv försäkrat egendomen, är det denna försäkring som gäller. När lagtexten talar om försäkring på egendomen avses framför allt skillnaden mot ansvarsförsäkring tecknad av tredje man. Att denne har en sådan försäkring som omfattar skadan påverkar inte den nya ägarens skydd. Däremot är det inte meningen att det skall göras någon skillnad mellan individuell och kollektiv försäkring. Om säljaren har en hemförsäkring och förvärvaren exempelvis en gruppskadeförsäkring, ersätter säljarens försäkring bara den skada som inte täcks av den senare försäkringen. Av naturliga skäl kan inte en överlåtelse av den försäkrade egendomen inverka på en giltig uppsägning som sker på andra grunder än överlåtelsen. Om försäkringen upphör på grund av överenskommelse med försäkringsbolaget i samband med överlåtelsen, får detta likställas med en uppsägning som grundas på överlåtelsen, och förvärvaren är skyddad av sjudagarsregeln. 3 § Gäller försäkringen till förmån för en borgenär med förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt, kan försäkringsbolaget inte åberopa mot borgenären att bolaget enligt 4 kap. 13 §§ eller 8 kap. 810 §§ är helt eller delvis fritt från ansvar på grund av att någon annan eftersatt sin upplysningsplikt eller anmälningsplikt. I den mån försäkringsbolaget är fritt från ansvar mot försäkringstagaren, kan det återkräva utgiven ersättning av denne med samma rätt som borgenären haft. Om borgenärens namn och adress har anmälts hos försäkringsbolaget, skall första stycket gälla också bolagets rätt till ansvarsfrihet på grund av dröjsmål med premien, dock bara från det att bolaget avsände ett meddelande om dröjsmålet till borgenären. Detsamma gäller andra som anges i 1 § första stycket 2. (Jfr 7 kap. 3 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar konsekvenserna för den försäkrade av att någon annan brutit mot upplysningsplikten eller anmälningsplikten eller inte betalat en premie . Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Paragrafen har bara i begränsad utsträckning (dvs. det som sägs i andra stycket) en motsvarighet (för brandförsäkringens del) i 87 § FAL. Bestämmelsen i första meningen ger borgenärer med förmånsrätt i fast egendom och tomträtt ett förstärkt skydd genom att göra dem oberoende av att försäkringstagaren eller någon annan brutit mot upplysningsplikten. Detta skydd gäller också om försäkringstagaren har försummat att fullgöra anmälningsplikt rörande ändring av risken. Motsvarande skydd har inte andra försäkrade, utan de identifieras här med försäkringstagaren. Enligt andra meningen har försäkringsbolaget en viss återkravsrätt mot försäkringstagaren för vad bolaget måste utge till borgenären. Såvitt gäller konsumentförsäkring får då prövas i vad mån ersättning skulle ha utgått enligt skälighetsreglerna i 4 kap., medan för företagsförsäkringens del 8 kap. 9 och 10 §§ blir avgörande. Försäkringsbolaget kan återkräva ersättningen med samma rätt som borgenären haft och inträder i den säkerhetsrätt som den försäkrade har i egendomen. Andra stycket tar sikte på det fallet att en sådan borgenär som avses i första stycket vill skydda sig mot konsekvenserna av försummad premiebetalning. Det kan ske genom att den försäkrade anmäler namn och adress till försäkringsbolaget. Den försäkrade har då ett försäkringsskydd trots försummelsen, dock bara fram till dess att har gått från det att bolaget avsände ett meddelande om premiedröjsmålet till honom. Enligt förslag av Lagrådet har även andra borgenärer med säkerhetsrätt i den försäkrade egendomen fått en motsvarande möjlighet, liksom ägare och tomträttshavare som inte är försäkringstagare. 4 § Försäkringsbolaget kan med verkan mot en försäkrad avtala med försäkringstagaren om ändring eller uppsägning av försäkringsavtalet och tillställa denne en uppsägning eller något annat meddelande om försäkringen. Gäller försäkringen till förmån för borgenär med förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt och har en sådan anmälan gjorts hos försäkringsbolaget som avses i 3 § andra stycket, får dock ett avtal eller en åtgärd som är av väsentlig betydelse för borgenärens säkerhet verkan mot borgenären först efter det att bolaget har avsänt ett meddelande om detta till denne. Första stycket första meningen gäller inte om annat följer av avtal eller särskilt rättsförhållande mellan försäkringstagaren och den försäkrade och försäkringsbolaget har insett eller bort inse detta. (Jfr 7 kap. 5 § promemorian och SkFL.) Paragrafen behandlar försäkringstagarens behörighet att före ett försäkringsfall företräda andra försäkrade. Övervägandena finns i avsnitt 8.1 Första stycket första meningen och andra stycket har i sak sin motsvarighet i 56 § FAL. En motsvarighet till första stycket andra meningen finns för brandförsäkringens del i 87 § första stycket FAL. 2003/04:150 9 kap. Första meningen innehåller en regel om försäkringstagarens befogenhet att på den försäkrades vägnar träffa vissa avtal med försäkringsbolaget om försäkringsförhållandet och ta emot vissa meddelanden om detta. Avtal som sluts på detta vis är som huvudregel bindande också för den försäkrade. Så kan t.ex. en uppsägning av försäkringsavtalet åberopas även mot denne. Enligt andra meningen kan vissa försäkrade begränsa verkningarna av regeln i första meningen genom en sådan anmälan som anges i 3 § andra stycket. Det gäller en borgenär säkerhet i fast egendom eller tomträtt. Ett avtal, en uppsägning eller en annan åtgärd enligt första meningen får då ingen inverkan alls för borgenärens del, om inte försäkringsbolaget avsänt ett meddelande till borgenären om förhållandet, och även då dröjer det en månad från avsändandet innan någon rättsverkan inträder. Det fordras dock att avtalet eller åtgärden har väsentlig betydelse för borgenärens säkerhet. Principen att försäkringstagaren har behörighet att företräda andra försäkrade gäller inte om annat följer av avtal eller särskilt rättsförhållande mellan försäkringstagaren och den försäkrade, t.ex. om en försäkringstagare som försäkrat sin pantsatta egendom avtalat med panthavaren att försäkringen inte får sägas upp utan dennes samtycke. En sådan begränsning i försäkringstagarens befogenheter kan dock bara åberopas mot försäkringsbolaget om detta insett eller bort inse rätta förhållandet. 5 § Gäller en försäkring till förmån för flera enligt 1 §, är en borgenär med förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt framför andra berättigad att av försäkringsbolaget få ut försäkringsersättning motsvarande den fordran säkerhetsrätten avser, även om fordringen inte är förfallen till betalning. Om borgenärens säkerhet inte väsentligt minskar genom försäkringsfallet, har dock egendomens ägare rätt att framför borgenären få ersättningen, när inte annat har avtalats. Närmare bestämmelser om detta finns i lagen (2004:000) om säkerhetsrätt i försäkringsersättning. Första stycket gäller också borgenär som avses i 1 § första stycket 2, om inte annat har föreskrivits i försäkringsavtalet. Gör flera borgenärer med rätt enligt 1 § första stycket 2 anspråk på att få ut ersättning, gäller om deras inbördes företräde det som sägs i förmånsrättslagen (1970:979). (Jfr 7 kap. 4 § promemorian och SkFL.) Paragrafen handlar om företrädesrätten till försäkringsersättning mellan olika borgenärer. Den kompletteras av lagen om säkerhetsrätt i försäkringsersättning. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Paragrafen har en viss motsvarighet i 58 § första stycket FAL. 2003/04:150 9 kap. Första stycket ger en tvingande företrädesrätt till försäkringsersättning för borgenär som har säkerhet i form av förmånsrätt i fast egendom eller tomträtt framför andra intressenter, främst ägaren av den försäkrade egendomen. Företrädesrätten gäller en ersättning som motsvarar den fordran säkerhetsrätten avser. Rätt till ersättning föreligger även om fordringen inte är förfallen till betalning. Ägaren har dock ett visst skydd också i dessa fall. Om borgenärens säkerhet inte väsentligt minskar genom försäkringsfallet, har ägaren rätt att framför borgenären få ersättningen. Har något annat avtalats med borgenären, gäller emellertid det. Närmare bestämmelser om det sagda finns i lagen om säkerhetsrätt i försäkringsersättning. Detta stycke innehåller en dispositiv regel om att vad som i paragrafens första stycke sägs om sådan borgenär som har säkerhet i fast egendom eller tomträtt skall gälla även annan borgenär enligt 1 § första stycket 2. Om inte något annat har avtalats i försäkringsavtalet, har även en sådan borgenär rätt att få ut ersättning enligt vad som sägs i första stycket. Regeln har kommenterats av Lagrådet. I stycket regleras företrädesrätten när flera borgenärer enligt 1 § första stycket 2 med rätt till ersättning konkurrerar om denna. I så fall skall företrädesrätten lösas enligt vad som gäller enligt förmånsrättslagen. Avsikten är att frågor om företrädesrätt generellt skall lösas enligt samma principer som vid ordinära sakrättsliga konflikter. 2003/04:150 9 kap. 6 § Sedan ett försäkringsfall inträffat har varje försäkrad rätt att av försäkringsbolaget få försäkringsersättning enligt vad som sägs i 15 §§ eller enligt försäkringsavtalet. Försäkringsbolaget får dock till försäkringstagaren betala ett försäkringsbelopp som någon annan kan ha rätt till, om det inte framgår av försäkringsavtalet vem detta är och den berättigade inte heller hos bolaget har anmält att han själv vill bevaka sin rätt. (Jfr 7 kap. 6 § promemorian och SkFL.) Paragrafen reglerar de försäkrades rätt till ersättning vid försäkringsfall. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. Bestämmelserna motsvarar i sak 57 § FAL. I första meningen slås fast den försäkrades principiella rätt att efter försäkringsfall få ut ersättning utan hinder av åtgärder som försäkringstagaren vidtar i detta skede. Ersättningen skall betalas enligt vad som sägs i 15 §§ och vad som följer av försäkringsavtalet. Som framgår av 1 § gäller detta oavsett om den försäkrade före försäkringsfallet underrättats om försäkringen. Om flera anmäler anspråk på ersättning för samma skada, kan försäk- ringsbolaget ha anledning att sätta ned beloppet enligt lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet för att trygga sig mot risken att behöva betala samma ersättningsbelopp två gånger. Andra meningen reglerar försäkringstagarens behörighet att efter för- säkringsfall företräda försäkrade som är okända för försäkringsbolaget. Försäkringsbolaget får då förhandla med försäkringstagaren och betala beloppet till denne. Paragrafen rör enbart rätten gentemot försäkringsbolaget. ningsbeloppet betalats ut, får tvist om vem det slutligen tillkommer föras mellan dem som gör anspråk på ersättningen. En sådan tvist torde som huvudregel böra lösas så att parterna kommer i samma ekonomiska ställ- ning som om den försäkrade egendomen funnits i behåll. dock tänkbara i vissa fall, t.ex. när avtalet mellan dessa parter förutsatt att någon som annars saknat rätt till egendomen likväl skulle få uppbära försäkringsersättning om den skadades. 7 § Vid ansvarsförsäkring får den skadelidande rikta krav direkt mot försäkringsbolaget på ersättning enligt försäkringsavtalet, om 1.den försäkrade enligt lag eller annan författning är skyldig att ha ansvarsförsäkring som omfattar skadan, 2.konkurs har beslutats eller offentligt ackord har fastställts beträffande den försäkrade, eller 3.den försäkrade är en juridisk person som är upplöst. I fall som avses i 4 kap. 9 § andra stycket andra meningen får den skadelidande rikta krav mot försäkringsbolaget i den utsträckning ersättning inte kan utges av den försäkrade. Framställs krav enligt första stycket, skall försäkringsbolaget om möjligt meddela den försäkrade om kravet. Dom mot försäkringsbolaget eller överenskommelse med bolaget inverkar inte på skadeståndsskyldighet som inte omfattas av försäkringsavtalet. Den försäkrade och försäkringsbolaget är skyldiga att på den skadelidandes begäran lämna honom upplysning om försäkringen. (Jfr 7 kap. 7 § promemorian och 7 och 8 §§ SkFL.) Paragrafen behandlar direktkrav vid ansvarsförsäkring (en försäkringstyp vars innebörd anges i 4 kap. 9 §). Övervägandena finns i avsnitt 8.2. FAL finns bestämmelser som påminner om de ifrågavarande (95 §). Bestämmelserna ger i vissa fall å ena sidan den skadelidande rätt att direkt kräva ut ersättning av försäkringsbolaget och å andra sidan försäkringsbolaget rätt att göra upp med den skadelidande även om försäkringstagaren eller annan försäkrad som är skadeståndsskyldig motsätter sig uppgörelsen. Från den ersättning direktkravet avser skall av naturliga skäl avräknas vad den skadelidande redan har fått ut från den försäkrade. I övrigt bestäms ersättningens storlek av skadeståndsregler i förening med de särskilda föreskrifter om detta som kan finnas i försäkringsavtalet, t.ex. om självrisk eller begränsning av försäkringsbolagets ansvar till visst belopp. Den skadelidande saknar alltså rätt på grund av paragrafen att få ut gottgörelse till större belopp eller under andra förutsättningar än vad försäkringsavtalet anger. Direktkrav kan till en början enligt punkt 1 förekomma vid obligatorisk ansvarsförsäkring. Sådan finns föreskriven bl.a. beträffande fastighetsmäklare, försäkringsmäklare och i princip revisorer. Härefter nämns i första stycket vissa situationer där det är tydligt att den skadelidande inte kan få ut skadeståndet i varje fall inte hela beloppet från den försäkrade. Punkt 2 avser fallet när den försäkrade är försatt i konkurs eller offentligt ackord har fastställts beträffande honom. Ett annat sådant fall är enligt punkt 3 när den försäkrade är en upplöst juridisk person. Det räcker inte att ett bolag eller en förening är i likvidation, utan den juridiska personen skall definitivt ha upphört existera. Det fall som tas upp i andra stycket avser den situationen att försäkringsbolaget beträffande vissa fall av ansvarsbegränsning ansvarar bara subsidiärt. Regeln är endast tillämplig vid konsumentförsäkring. Också här är det den skadelidandes sak att skaffa fram utredning om att det inte går att få ut ersättning från den försäkrade, exempelvis misslyckade utmätningsförsök. I styckets första mening föreskrivs en informationsplikt för försäkringsbolaget i förhållande till den försäkrade. Eftersätts denna skyldighet, är det tänkbart att försäkringsbolaget enligt allmänna principer kan bli skadeståndsansvarigt mot den försäkrade, ifall denne på grund av okunnighet om kravet vidtar en förlustbringande åtgärd. Meddelandet till den försäkrade behöver dock bara lämnas om det är möjligt. I andra meningen klargörs att försäkringsbolagets mellanhavande med den skadelidande inte får några omedelbara rättsverkningar för den försäkrades del, såvitt gäller skadeståndsskyldighet som faller utanför försäkringsskyddet. Den försäkrade kan alltså vägra att utge skadestånd motsvarande självrisken eller att betala ersättning till den skadelidande utöver försäkringsbeloppet. Såväl det försäkringsbolag som meddelat ansvarsförsäkring som den försäkrade är skyldig att lämna upplysning om försäkringen till den skadelidande. Skyldigheten är inte begränsad till att gälla bara en uppgift om att det finns en ansvarsförsäkring. Den innefattar också att information skall lämnas om vilket försäkringsbolag som meddelat försäkringen. För försäkringsbolagets del får upplysningsplikten vidare anses omfatta innehållet i försäkringsvillkoren, särskilt om något undantag gäller för ett aktuellt skadefall. Däremot kan man inte begära upplysningar om 2003/04:150 9 kap. försäkringens detaljer från den försäkrades sida, utan denne bör kunna hänvisa till försäkringsbolaget för närmare information av detta slag. 8 § Har försäkringsbolaget vid en ansvarsförsäkring betalat ut försäkringsersättningen till den försäkrade och kan sedan den skadelidande inte av denne få ut det skadestånd som han har rätt till, är bolaget skyldigt att ersätta den skadelidande för vad som fattas, dock inte med högre belopp än bolaget betalat till den försäkrade. (Jfr 7 kap. 8 § promemorian och 7 kap. 9 § SkFL.) Paragrafen handlar om det speciella fallet att försäkringsbolaget betalar ersättning till den försäkrade utan att se till att den skadeståndsberättigades intresse har blivit tillgodosett. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Bestämmelsen motsvarar 95 § andra stycket FAL. Den är tillämplig oavsett om den skadelidande har rätt till direktkrav enligt 7 § eller ej. Otillräckligt försäkringsbelopp vid ansvarsförsäkring 9 § Om flera skadelidande har rätt till skadestånd för en skada som omfattas av en ansvarsförsäkring men försäkringsbeloppet inte är tillräckligt för att tillgodose allas skadeståndsanspråk, skall försäkringsersättningen beräknas i förhållande till varje skadelidandes berättigade anspråk. Finns särskild anledning att anta att flera skadeståndsanspråk som omfattas av samma försäkringsbelopp är att vänta, behöver försäkringsbolaget inte betala ut högre ersättning än vad som följer av första stycket. Detta gäller dock inte om det saknas anledning att befara att någon skadelidande själv måste svara för sin skada eller om det har gått det första anspråket anmäldes. I den mån försäkringsbolaget har betalat mer än som ålåg bolaget, ansvarar det för senare anmälda skador upp till det belopp som följer av första stycket. Vad försäkringsbolaget utger utöver försäkringsbeloppet får det kräva tillbaka av den försäkrade. (Jfr 7 kap. 9 § promemorian och 7 kap. 10 § SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, reglerar situationen när försäkringsbeloppet vid ansvarsförsäkring inte räcker för att täcka de ersättningskrav som framställs från de skadelidandes sida.