prop · GS0345 · 2004-11-16 00:00:00 — Detta innebär att den del av bestämmelsen i nuvarande 4 § om sex- uellt utnyttjande av underårig som avser brott mot barn flyttas till den nya bestämmelsen om våldtäkt mot barn när det gäller de allvarligaste sexuella kränkningarna och i övriga fall till de nya bestäm- melserna om sexuellt utnyttjande av barn och sexuellt övergrepp mot barn. Med kommitténs förslag att placera de s.k. ungdomsfallen i 3 § kommer dessa att omfattas av en lägre straffskala än vad som gäller en- ligt den nuvarande straffskalan i 4 § andra stycket. Kommittén har dock, med hänsyn till att det endast är det särskilda skyddet för ungdomar mel- lan 15 till som flyttas, ansett straffskalan för grovt sexuellt utnytt- jande om fängelse lägst två och högst som tillräcklig även för des- sa fall (se nedan under avsnittet om straffskalor). Redan genom dagens lagstiftning har lagstiftaren på olika sätt markerat allvaret i sexuella övergrepp som riktar sig mot barn och ungdomar. Så- ledes gäller genom den nuvarande bestämmelsen om sexuellt utnyttjande av underårig ett absolut förbud mot att ha sexuellt umgänge med barn som gärningsmannen har en särskild relation till eller ett sär- skilt ansvar för. Anledningen till att bestämmelsen infördes var att skyddsbehovet ansågs större för barn och ungdomar än för vuxna personer. Bestämmelsen infördes också för att förebygga att ung- domar, utan att tvingas till det, skulle dras in i ett sexuellt förhållande som de inte är mogna för. Inte minst genom brottets straffskala, som för normalbrottet stadgar fängelse i högst och för de grova fallen lägst två och högst , återspeglas allvaret i synen på dessa gärningar. Regeringen har som tidigare anförts valt att i huvudsak särreglera sexu- albrott mot barn främst med hänsyn till att barn är i behov av ett större skydd än vuxna. När det gäller den nu aktuella kategorin av ungdomar mellan som utnyttjas av vissa närstående personer eller av andra vuxna som givits ett särskilt ansvar för den unge anser regeringen att det även i fortsättningen finns anledning att särskilt markera allvaret i dessa gärningar på sätt som . Som kommittén påpekat vet vi numera genom forskning att de sexuella övergrepp som barn och ungdomar ut- sätts för av dem de hyser särskild tillit till medför de svåraste skadorna. Sviterna efter sådana övergrepp tar också att läka än om gär- ningsmannen är en okänd person för barnet. Sammantaget anser reger- ingen att det även i fortsättningen finns skäl att se särskilt allvarligt på övergrepp som barn utsätts för av närstående eller av andra vuxna med ett särskilt ansvar för dem. Detta även om barnet är mellan . Regeringen anser därför att de nu nämnda fallen straffvärde- mässigt, men också systematiskt, bättre hör hemma under de nya be- stämmelserna om våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn samt sexuellt övergrepp mot barn än under den nu aktuella bestämmelsen. Bestämmelsen om sexuellt utnyttjande bör sålunda i en reformerad lagstiftning skydda den som står i en beroendeställning till gärningsman- nen utan att det är fråga om sådana förhållanden som anges i den före- slagna bestämmelsen i 4 § andra stycket. Kommittén har för de fall då någon i en beroendeställning utnyttjas föreslagit att det inte längre bör krävas att gärningsmannen har förmått den andra personen till en sexuell handling, utan straffansvar bör kunna komma i fråga oavsett vem som tagit initiativet till den sexuella hand- lingen. Kommittén har också föreslagit att uttrycket allvarligt missbru- ka bör utgå ur lagtexten och att den straffbara handlingen i stället bör beskrivas som ett utnyttjande av en annan persons beroendeställning. Avsikten med förändringen har enligt kommittén inte varit att åstad- komma någon ändring i sak. Några remissinstanser har avstyrkt eller ställt sig tveksamma till kom- mitténs förslag om att även låta situationer där målsäganden tagit initiati- vet till den sexuella handlingen omfattas av det straffbara området. Hov- rätten över och har bl.a. ställt sig frågande till hur det skall vara möjligt att bedöma om den sexuella handlingen företagits fullt frivilligt utan otillbörliga inslag eller om det visserligen varit så att mål- säganden tagit initiativet men egentligen inte velat. Hovrätten befarar också att bedömningen i sådana fall kan komma att ske utifrån mer eller mindre moraliserande tankesätt om vad som är lämpliga förhållanden eller inte. har bl.a. påpekat att en sådan ordning kan med- föra svårigheter för allmänheten att förutse vilka beteenden som omfattas av det straffbara området. Regeringen instämmer i den tveksamhet som remissinstanserna ut- trycker i fråga om kommitténs förslag om att utvidga det straffbara om- rådet till att omfatta även sådana fall där målsäganden tagit initiativet till den sexuella handlingen. Kravet på förutsebarhet innebär att starka skäl talar mot den av kommittén föreslagna regleringen. Någon kritik mot den nuvarande bestämmelsen i det angivna avseendet har inte heller fram- förts. Mot denna bakgrund anser regeringen att det saknas tillräckliga skäl att följa kommitténs förslag. Det bör således för straffansvar även i fortsättningen förutsättas att det är gärningsmannen som har varit aktiv och sålunda förmått den andra personen till en sexuell handling. Regeringen finner inte heller skäl att genomföra kommitténs förslag att byta ut uttrycket allvarligt missbruka mot utnyttjar. Kommitténs av- sikt med förändringen har, enligt vad som framgår ovan, inte varit att åstadkomma någon förändring i sak. Uttrycket utnyttjar har emellertid, enligt regeringens mening, rent språkligt en vidare innebörd än uttrycket allvarligt missbruka. Det kan visserligen hävdas att ordet utnyttja redan används i den nuvarande lagtexten när det gäller sexuellt utnyttjande av t.ex. den som lider av en psykisk störning. Regeringen anser emellertid, i likhet med vad Hovrätten över och anfört, inte att detta kan tas till intäkt för att uttryckssättet nu bör vara detsamma när det gäll- er personer som står i beroendeställning till gärningsmannen. Förslaget bör därför inte genomföras i denna del. Sammanfattningsvis anser regeringen alltså att den nuvarande be- stämmelsen om sexuellt utnyttjande i fortsättningen bör omfatta straffan- svar för den som förmår en person att företa eller tåla en sexuell handling genom att allvarligt missbruka att personen befinner sig i beroendeställ- ning till gärningsmannen. Bestämmelsen till skydd för barn i åldern 15 mot sexuella handlingar från vuxna som har ett särskilt ansvar för dem bör regleras i de särskilda bestämmelserna till skydd för barn (våld- täkt, sexuellt utnyttjande av barn och sexuellt övergrepp mot barn). Som en följd av att det kriminaliserade området sålunda i fortsättning- en enbart kommer att skydda sådana fall där någon befinner sig i beroen- deställning till gärningsmannen föreslår regeringen att brottsrubricering- en ändras från sexuellt utnyttjande till sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning. Bestämmelsen om sexuellt utnyttjande är enligt nuvarande lagstiftning uppdelad i två svårhetsgrader. För normalgraden av brottet är straffet fängelse i högst och för grovt brott fängelse i lägst och högst . Med hänsyn till att regeringen valt en annan lagteknisk lösning än Prop. 2004/05:45 kommittén och således flyttat ut samtliga utnyttjandefall samt dessutom funnit att de s.k. ungdomsfallen i stället bör omfattas av nya bestämmel- ser om våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn och sexuellt över- grepp mot barn saknas tillräckliga skäl att, som kommittén föreslagit, skärpa straffen. Regeringen anser i stället att straffmaximum för det gro- va brottet bör sänkas från sex till fängelse. Detta följer av att de s.k. utnyttjandefallen som en gång föranledde den förhöjda straffskalan av grovt sexuellt utnyttjande nu flyttats ut ur bestämmelsen (se prop. 1991/92:35 s. 16). Enligt regeringens förslag bör således i fortsättningen straffet för normalbrottet vara fängelse i högst och för grovt brott fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om ett brott är grovt bör, i likhet med vad kommit- tén föreslagit, särskilt beaktas om fler än en förgripit sig på offret eller på annat sätt deltagit i övergreppet eller om gärningsmannen annars visat särskild hänsynslöshet. Beträffande den förra omständigheten hänvisas till de överväganden som regeringen har gjort i samband med bestäm- melsen om våldtäkt, se avsnitt 7.1.3. 9Våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn samt sexuellt övergrepp mot barn De nuvarande bestämmelserna i 6 kap. 13 §§ om våldtäkt, sexuellt tvång och sexuellt utnyttjande gäller också för övergrepp mot dem som inte har fyllt . För en beskrivning av dessa bestämmelser hänvisas till avsnitt 7.1.1, 7.2 och 8. För den nu angivna ålderskategorin har det emellertid ansetts att skyddsbehovet är större än för vuxna. nuvarande bestämmelsen i 6 kap. 4 § om sexuellt utnyttjan- de av underårig innehåller därför ett absolut förbud för vissa personer att ha sexuellt umgänge med underåriga som de har en särskild relation till. Bestämmelsen innehåller också ett generellt förbud mot att ha sexuellt umgänge med den som inte har fyllt . Sålunda skall den dömas för sexuellt utnyttjande av underårig som har sexuellt umgänge med någon som är och som är avkomling till eller står under fostran av honom eller henne eller för vars vård eller tillsyn han eller hon har att svara på grund av en myndighets beslut. Detsamma skall gälla om någon, utan att gärningen faller under bestämmelserna i 13 §§, har sexuellt umgänge med barn . Straffet är fängelse i högst . brottet är att anse som grovt skall dock dömas för grovt sexuellt utnytt- jande av underårig till fängelse i lägst två och högst . mande av om brottet är grovt skall enligt lagtexten särskilt beaktas om gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet mot den underårige eller om brottet på grund av dennes låga ålder eller annars är att anse som Av förarbetena till bestämmelsen framgår också när det gäller för- sta ledet (barn som utnyttjas av personer som de har en särskild relation till) att om brottet förövas genom olaga tvång eller om gärningsmannen allvarligt missbrukat den underåriges beroendeställning eller om gär- ningen annars faller inom tillämpningsområdet för 2 eller 3 §§, bör brot- Prop. 2004/05:45 tet bedömas som grovt. Gärningen skall i ett sådant fall inte bestraffas även enligt någon av de paragraferna. Om gärningen innefattar sådant tvång till samlag eller annat jämförligt sexuellt umgänge som avses i nu- varande 1 § skall normalt dömas endast för grovt sexuellt utnyttjande av underårig. Undantaget är om gärningen skall bedömas som grov våldtäkt då endast den bestämmelsen skall tillämpas (prop. 1983/84:105 s. 54). Bestämmelsen uppställer inte något krav på att den underårige har ut- nyttjats. Gärningsmannen blir att bestraffa även om den underårige fri- villigt inlåtit sig på den sexuella förbindelsen eller rent av tagit initiativ till den. Regeringens förslag: En särskild straffbestämmelse om våldtäkt mot För sådant brott döms den som har samlag med ett barn eller som med ett sådant barn genomför en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art eller omstän- digheterna i övrigt är jämförlig med samlag. Även den som begår en sådan gärning mot ett barn som fyllt femton men inte och som är avkomling till gärningsmannen eller står under fostran av eller har ett liknande förhållande till gärningsmannen, eller för vars vård eller tillsyn gärningsmannen skall svara på grund av en myndighets beslut, skall dömas för våldtäkt mot barn. Till skillnad från vad som gäller för närvarande krävs inte att gärningsmannen använt något våld eller hot. Straffet skall vara fängelse lägst två och högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst fyra och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningsmannen har använt våld eller hot om brottslig gärning eller om fler än en förgripit sig på barnet eller på annat sätt deltagit i övergreppet eller om gärningsman- nen med hänsyn till tillvägagångssättet eller barnets låga ålder eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Brottet skall benämnas våldtäkt mot barn respektive grov våldtäkt Kommitténs förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- Kommittén har dock föreslagit en delvis annorlunda utformning av För våldtäkt mot barn skall enligt kommitténs förslag den dö- mas som med ett barn genomför en sexuell handling som är allvarligt kränkande. Bedömningen av om den sexuella handling- en är allvarligt kränkande skall göras med hänsyn till den sexuella hand- lingens art eller till omständigheterna i övrigt. bör vidare de s.k. ungdomsfallen, dvs. de 1518 åringar som utnyttjas av vissa personer med ett särskilt ansvar för dem, omfattas av en ny be- stämmelse om sexuellt utnyttjande. Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig tillstyrker eller har ingen erinran mot att en särskild straffbestämmelse om allvarliga sexuella övergrepp mot barn införs och att tvångsrekvisitet Flera remissinstanser, bl.a. , Hovrätten över och , , , Justitiekanslern, Riksåklagaren, , vid universitet, och , har dock synpunkter på lagtextens utformning och anser att flera av de föreslagna rekvisiten är så vaga och otydliga att de kan ge upphov till gränsdragningsproblem. Några remissinstanser, bl.a. , i , i , i , i , och vid , anser att anknytningen till samlag som jämförel- senorm i den nuvarande bestämmelsen om våldtäkt bör föras vidare även till en ny bestämmelse om våldtäkt mot barn. Några remissinstanser, bl.a. , Hovrätten över och , , och , har synpunkter på brotts- rubriceringen och anser att våldtäkt bör förbehållas övergrepp som inne- håller någon form av tvång. Hovrätten över och anser att brottsbenämningen våldtäkt mot barn kan bli missvisande när det gäller nästan jämnåriga personer. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Enligt promemorians förslag innehåller dock bestämmelsen även ett stadgande om att döma för våldtäkt mot barn enligt en lindrigare straffskala. Remissinstanserna: anser bl.a. att anknytningen till samlag som jämförelsenorm bör tas bort. anser att det begreppsmässigt framstår som mera lämpligt att låta de i andra stycket angivna gärningarna (ungdomsfallen) inordnas i brottet sexuellt utnytt- jande av beroendeställning i stället för att betecknas som våldtäkt mot barn. Några remissinstanser, bl.a. , Barnombuds- mannen och ECPAT , anser att det är anmärkningsvärt att straffla- tituden vid sexualbrott mot barn inte är strängare än vid motsvarande brott mot vuxna. Några remissinstanser, bl.a. och anser också att möjligheten att döma för våldtäkt mot barn enligt en lind- rigare straffskala bör utgå. har invänt mot brottsbenämningen våldtäkt mot barn som även omfattar gärningar som inte alls speglas av benämningen. Skälen för regeringens förslag En ny bestämmelse om våldtäkt mot barn införs Motiven bakom den lagstiftning som skyddar vuxna och den som skyd- dar barn mot sexuella övergrepp är delvis olika. Flera av straffbestäm- melserna i 6 kap. , inte minst våldtäktsbestämmelsen, bygger på föreställningen om människors förmåga till viljeuttryck. När det gäller övergrepp som riktar sig mot barn framstår det emellertid som främman- de att laborera med begrepp som frivillighet och samtycke. Barns förmå- ga att ge uttryck för sin vilja i sådana situationer är också av naturliga skäl mycket begränsad. Därtill kommer att den sexuella självbestämman- derätten enligt svensk rätt inträder först . har tillämpningen av vissa bestämmelser i 6 kap. vid sexuella övergrepp mot barn lett till kritik. Detta har bl.a. kommit till uttryck i samband med domstolsavgöranden som gällt sexualbrott mot barn. Det är framför allt tillämpningen av 6 kap. 1 § om våldtäkt som har kritiserats då den anses ha lett till orimliga resultat när det gäller övergrepp mot barn. Särskilt kravet på tvång som förutsättning för ansvar för våldtäkt har i några fall lett till kritiserade avgöranden som debatterats både i den allmänna och i den juridiska debatten (NJA 1993 s. 310 och NJA 1993 s. 616). Kritiken mot dessa avgöranden har bl.a. gällt att domstolarna prövat om barnet själv har medverkat och alltså inte behövt tvingas till det sexuella umgänget. Det senare har av många an- setts som en orimlig ordning. Mot denna bakgrund och i likhet med kommittén och flertalet remiss- instanser anser regeringen att det bör införas en särskild straffbestämmel- se som tar sikte på de mest allvarliga sexuella övergreppen mot barn. En sådan bestämmelse bör i likhet med vad kommittén föreslagit benämnas våldtäkt mot barn. Bestämmelsen bör inte innehålla något krav på tvång Redan kvinnovåldskommissionen föreslog i sitt betänkande Kvinnofrid (SOU 1995:60) att det skulle införas en särskild bestämmelse för våldtäkt mot barn. Enligt kommissionens förslag skulle allt sexuellt umgänge med den som är anses som våldtäkt även om inte något våld eller hot hade använts. Utredningens förslag behandlades i propositionen /98:55 om kvinnofrid. Regeringen ansåg visserligen att det fanns ett behov av att beträffande tvångsrekvisitet ändra våldtäktsbestämmelsen såvitt avsåg sexuella övergrepp mot små barn. Men kommissionens förslag gick be- tydligt längre än så och innebar t.ex. att om en 15-åring och en 14-åring hade samlag med varandra och båda två samtyckte till handlingen skulle 15-åringen kunna dömas för våldtäkt mot barn. En sådan ordning ansåg regeringen medföra en alltför långtgående utvidgning av det straffbara området och nackdelarna med kommissionens förslag var enligt reger- ingen sammantagna sådana att det inte var ändamålsenligt att bygga vi- dare på förslaget. Regeringen förespråkade i stället att frågan på nytt togs upp i samband med den kommande översynen av sexualbrotten (prop. 1997/98:55 s. 93 f). Som framgår av den redogörelsen i avsnitt 7.1.1 förutsätts för straffansvar för våldtäkt enligt nu gällande rätt att gärningen har genom- förts med användande av våld eller hot av visst kvalificerat slag. Detta gäller även i fall då ett barn utsätts för ett övergrepp. Frågan om hur rekvisitet våld skall tolkas vid gärningar som riktar sig mot barn har varit föremål för flera avgöranden i . I rättsfallet NJA 1993 s. 310 dömdes t.ex. en 60-årig man som hade haft samlag med en åttaårig flicka för grov våldtäkt. Våldet bestod i att man- nen hade legat ovanpå flickan och hållit hennes händer över huvudet. Även i rättsfallet NJA 1993 s. 616 användes ett förhållandevis lindrigt våld mot en tioårig flicka. Våldet bestod i att mannen hade hållit fast flickan med ett grepp runt hennes midja. Mannen dömdes också i det fallet för grov våldtäkt. Av publicerad praxis och av kommitténs praxisundersökning framgår att gärningsmännen när det gäller sexuella övergrepp mot barn i många fall inte använder något våld. Frånvaron av våld bekräftas även av den forskning som finns på området. Visserligen medför ofta den sexuella handlingen att gärningsmannen legat på barnet och därmed betvingat det med sin kroppstyngd eller att han hållit fast det. Det mest framträdande är emellertid att de tycks bli mer eller mindre paralyserade. Gärnings- mannen behöver alltså inte använda något direkt våld. Om gärningarna har pågått kan det verka som barnen har anpassat sig vid sin livssituation; övergreppen blir så att säga normaliserade. Bland annat har påpekat att det finns ett behov av att refor- mera denna ordning. I betänkande 1994/95:JuU24 (s. 7) framhålls bl.a. att det i rättspraxis inte är helt klarlagt vilken grad av våld som minst krävs för att en gärning skall bedömas som våldtäkt när gär- ningen riktar sig mot ett barn. Det påpekas också att en naturlig utgångs- punkt är att våld mot barn respektive vuxna i detta sammanhang kan ha helt olika karaktär. Utskottet efterlyser en ordning som innebär att fler fall av övergrepp på barn som i övrigt uppfyller rekvisiten för våldtäkt också kommer att bedömas som sådant brott. Vad utskottet anförde gav regeringen till känna (rskr. 1994/95:332). Sexuella övergrepp mot barn innebär alltid en allvarlig kränkning av barnets integritet. En vuxen kan ofta upplevas som hotfull för ett barn, även om inget våld eller hot förekommit. Vuxna upplevs också ofta som bestämmande och barn kan ha mycket svårt att ge uttryck för sin vilja i situationer som avses. Enligt regeringens mening kan mot bakgrund av den ovan beskrivna verkligheten utövande av våld som förutsättning för ansvar för våldtäkt ge ett otillfredsställande resultat när gärningen riktar sig mot ett barn. Det kan i många fall te sig stötande att sexuella övergrepp mot barn, som sker under de nu beskrivna förhållandena där något våld i våldtäktsparagrafens mening inte behövs för att utföra gär- ningen, inte kan betecknas som våldtäkt. Det maktmissbruk och den hän- synslöshet som gärningsmannen gör sig skyldig till gentemot barnet vä- ger i dessa fall enligt regeringens mening lika tungt som ett utövande av sådant våld som förutsätts enligt den nuvarande bestämmelsen om våld- täkt. Regeringen delar därför, i likhet med flertalet remissinstanser, kommitténs bedömning att det inte längre bör uppställas något krav på att gärningsmannen har använt våld eller hot för att allvarliga sexuella över- grepp mot barn skall kunna bedömas som våldtäkt. En sådan ordning får också anses väl förenlig med den praxis som skett på området när det gäller tolkningen av kravet på våld i våld- täktsbestämmelsen. Några remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och och , har invänt mot benämningen våldtäkt mot barn och menar att det språkligt sett inte finns någon täckning för att använda en sådan brottsrubricering när det enligt bestämmelsen inte ställs något krav på att våld eller hot använts. Regeringen vill i detta sammanhang framhålla följande. Begreppet våldtäkt är den rubricering som historiskt sett har reserverats för de allvarligaste sexualbrotten. Som regeringen tidigare framfört är avsikten att så även bör vara fallet i fort- sättningen. Med en sådan rubricering markeras också allvaret i gärning- en. Den ger också uttryck för den skärpta syn på sexualbrott mot barn som ligger bakom förslaget till en ny lagstiftning. Sammantaget anser regeringen därför, i likhet med kommittén, att trots de språkliga in- vändningar som kan riktas mot förslaget tillräckliga skäl föreligger för att benämna de allvarligaste sexuella övergreppen mot barn för våldtäkt mot barn. Med en sådan ordning som regeringen nu föreslagit skapas ett mer hel- täckande straffrättsligt skydd än i dagens lagstiftning för barn som riske- rar att utsättas för sexuella övergrepp. Det klargörs också att barn aldrig kan samtycka till sexuella handlingar. Det lämnar inte heller något ut- rymme för diskussioner om huruvida barnet möjligen själv har medver- kat i och alltså inte tvingats till den sexuella aktiviteten. En ändring av det nu angivna slaget torde också bidra till att delvis komma tillrätta med de svårigheter i fråga om beviskrav och den rättsliga bedömningen av gärningen som inte sällan enligt den nuvarande regleringen föreligger i samband med sexuella övergrepp mot barn. Den närmare utformningen av bestämmelsen Kommittén har föreslagit att bestämmelsen om våldtäkt mot barn bör utformas i nära överensstämmelse med kommitténs förslag till en ny be- stämmelse om våldtäkt mot vuxna, men med den avgörande skillnaden att kravet på tvång inte bör finnas med. Bedömningen av hur allvarligt kränkande den sexuella handlingen skall anses vara föreslås, främst med hänsyn till avsaknaden av kravet på tvång, ske efter delvis andra princi- per än dem som kommittén förordat i de fall då handlingen riktar sig mot en vuxen person. Frågan om handlingen är allvarligt kränkande bör i de fall gärningen riktar sig mot ett barn i stället avgöras med utgångspunkt i handlingens art och omständigheterna i övrigt.