prop · GS0313 · 2004-10-20 00:00:00 — Med det samordnade regelområdet avses rättsregler med krav på informationssamhällets tjänster och på tjänsteleverantören i fråga om påbörjande och utövande av verksamhet som rör sådana tjänster. Lagen (2002:562) om elektronisk handel, som genomför e-handelsdirektivet, anger således att en tjänsteutövare som uppfyller kraven i sitt hemland i fråga om behörighet, tillstånd och mark- nadsföringskrav m.m. får tillhandahålla sina tjänster till tjänstemottagare i utan hinder av svenska bestämmelser inom det samordnade regelområdet (se lagens 35 §§). En finsk näringsidkare som över en hemsida på Internet uttryckligen riktar sina erbjudanden till svenska kon- sumenter skall alltså normalt följa finska bestämmelser om tillbörlig reklam och information vid marknadsföringen. Omvänt skall en svensk näringsidkare som vid marknadsföring på Internet riktar sina erbjudan- den till danska konsumenter iaktta svenska bestämmelser. E-handels- direktivet gäller för EES-området. Det nu sagda gäller även i förhållande till de marknadsrättsliga infor- mationsreglerna i det nya direktivet. Dessa faller inom det samordnade regelområdet, vilket betyder att en svensk näringsidkare som fullgör sin informationsskyldighet normalt inte skall kunna drabbas av några mark- nadsrättsliga sanktioner för att näringsidkaren inte också har uppfyllt ett eventuellt tillkommande informationskrav i det EES-land dit marknads- föringen riktas. En annan sak är att näringsidkaren, när informationen om parternas förpliktelser enligt avtalet utformas, inte kan nöja sig med att beakta tvingande konsumentkrav i svensk lagstiftning. Som påpekats i avsnitt 5.4.1 måste informationen i denna del utformas med hänsynsta- gande till tvingande lagstiftning i den rättsordning som enligt den inter- nationella privaträtten framför allt Romkonvention får antas bli tillämplig på avtalet, och detta kan vara ett annat lands lag än som utpekas av ursprungslandsprincipen. Principen gäller inte för avtalsför- pliktelser vid konsumentavtal, vilket även har ansetts innefatta sådan information om de väsentliga delarna av avtalets innehåll, däribland rättigheter för konsumenten, som har ett avgörande inflytande på beslutet att ingå avtal (se bl.a. ingresspunkterna 55 och 56 till e-handelsdirektivet, 6 § första stycket 6 och 7 § e-handelslagen och prop. 2001/02:150 s. 67). För förhållandet till civilrätten i övrigt, se ang. prop. För att stärka det marknadsrättsliga konsumentskyddet inom EU vid gränsöverskridande handel har och rådet även antagit direktivet (98/27/EG) om förbudsföreläggande för att skydda konsumen- ternas intressen. Direktivet inrättar ett system för gränsöverskridande samarbete där huvudtanken är att tillskapa ömsesidiga möjligheter att agera mot t.ex. vilseledande eller bristfällig marknadsföring i de fall näringsidkaren riktar sina marknadsföringsåtgärder mot konsumenter i ett annat EES-land. I detta syfte skall medlemsstaterna säkerställa att utländ- ska godkända organ i en EES-stat ges behörighet att företräda sitt lands konsumentintressen i nationell domstol. Direktivet är inte tillämpligt generellt utan enbart vid gränsöverskridande överträdelser mot de gemenskapsakter som listas i en bilaga till direktivet, bl.a. e-handels- direktivet, det allmänna direktivet och hemförsäljningsdirektivet. Om det är fråga om marknadsföring över Internet, innebär ursprungslandsprinci- pen att prövningen skall ske i enlighet med lagen i det land där näringsid- karen är etablerad (se prop. 2001/02:150 s. 42). I artikel 19 i det nya direktivet föreskrivs att förteckningen i bilagan till förbudsföreläggandedirektivet skall utökas så att den även omfattar det nya direktivet. Förbudsföreläggandedirektivet har genomförts med lagen (2000:1175) om talerätt för vissa utländska konsumentmyndigheter och konsument- organisationer samt marknadsföringslagen. I den förra lagens 1 § anges att lagen tillämpas i fråga om överträdelser av bestämmelser som genom- för de direktiv som anges i en bilaga till förbudsföreläggandedirektivet. Denna lagtekniska lösning medför att nya tillägg till bilagan med auto- matik omfattas även av den svenska regleringen. Svensk rätt innefattar därmed en reglering som genomför den ändring av förbuds- föreläggandedirektivet som det nya distansavtalsdirektivet föreskriver. Någon ytterligare lagreglering är alltså inte nödvändig. Det kan tilläggas att det inom EU pågår ett arbete med antagandet av en förordning om samarbete mellan de nationella tillsyns- myndigheter som ansvarar för konsumentskyddslagstiftningen (KOM [2003] 443 slutlig) som är avsedd att ersätta förbudsföreläggandedirek- tivet. Regeringens förslag: Tidsfristen för en livförsäkringstagares uppsäg- ningsrätt enligt försäkringsavtalslagen skall förlängas från den dag då han fick kännedom om att avtalet kommit till stånd. 97 a § försäkringsavtalslagen.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 106 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot Skälen för regeringens förslag: I 97 a § första stycket försäkrings- avtalslagen föreskrivs att en livförsäkringstagare har rätt att säga upp för- säkringen från den dag då han fick kännedom om att avtalet kommit till stånd. Uppsägningsrätten gäller dock inte vid liv- försäkringar som grundas på kollektivavtal eller som grundas på grupp- avtal och handhas av företrädare för gruppen. stycke följer att livförsäkringstagaren, om denna uppsägningsrätt utnytt- jas, skall befrias från alla framtida förpliktelser som annars följer av Bestämmelserna är enligt paragrafens tredje stycke tvingande till Bestämmelserna i 97 a § försäkringsavtals- lagen genomför artikel 15 i det tidigare nämnda andra livförsäkrings- direktivet och artikel 30 i det tredje livförsäkringsdirektivet (92/96/EEG); se även artikel 35 i och rådets direktiv (2002/83/EG) om livförsäkring, det s.k. konsoliderade livförsäkringsdirektivet. Artikel 17 i det nya direktivet föreskriver om en ändring i artikel 15.1 i det andra livförsäkringsdirektivet (och därmed även i artikel 35 i det konsoliderade livförsäkringsdirektivet). Ändringen innebär att tidsfristen för uppsägningsrätten bestäms från den dag då försäkrings- tagaren fick kännedom om att avtalet kommit till stånd. Vid genomförandet av denna förändring uppkommer frågan om en eventuell samordning med bestämmelserna i distans- och hemförsälj- Att märka är nämligen att rättsverkningarna vid en uppsäg- ning enligt 97 a § försäkringsavtalslagen och ett utövande av ångerrätten enligt det nya direktivet är snarlika med avseende på vilken ersättning som kan utkrävas av en livförsäkringstagare. I sammanhanget bör dock beaktas att uppsägningsrätten enligt 97 a § till skillnad från det nya direktivet gäller även för avtal utanför konsumentförhållanden. sägningsrätten gäller naturligtvis också oberoende av om livförsäkrings- avtalet utgör ett distansavtal eller inte. Vidare innehåller 97 a § inte någon motsvarighet till det nya direktivets regel om att ångerrätten aldrig börjar löpa förrän konsumenten fått del av all den föreskrivna informatio- nen, vilket ju innebär att ångerfristen vid distansavtal i praktiken kan komma att utsträckas avsevärt i förhållande till de angivna . Det nu sagda gör att de två rättigheternas materiella innebörd skiljer sig åt i sådan grad att de alltjämt bör hållas åtskilda i den svenska lagstift- Därtill talar systematiska och lagtekniska skäl för att uppsäg- ningsrätten även fortsättningsvis bör regleras i försäkringsavtalslagen medan ångerrätten bör regleras generellt för alla typer av distansavtal, även när avtalet rör en livförsäkring. Härigenom tydliggörs att distans- och hemförsäljningslagen innehåller generellt tillämpliga bestämmelser till skydd för konsumenten när denne ingår avtal via ett medel för Prop. 2004/05:13 distanskommunikation och att dessa bestämmelser gäller utöver de kon- sumentskyddskrav som eventuellt uppställs för den aktuella avtalstypen i annan lagstiftning. Det kan tilläggas att regeringen i propositionen om en ny försäkrings- avtalslag föreslår att det skall införas en ovillkorlig rätt för en personför- säkringstagare (liv-, sjuk- eller olycksfallsförsäkring) att när som helst säga upp försäkringen (se 11 kap. 5 § i förslaget). Med en sådan ordning kommer det inte längre att finnas något behov av en särskild uppsäg- ningsrätt efter det att försäkringsavtalet kommit till stånd. Den nya försäkringsavtalslagen föreslås träda i kraft . Därmed kommer den nu föreslagna ändringen i 97 a § således endast att utgöra en övergångslösning, som säkerställer genomförandet av den för- ändrade lydelsen av det andra livförsäkringsdirektivet intill dess den nya försäkringsavtalslagen träder i kraft. 6Översyn av bestämmelserna om distansavtal och hemförsäljningsavtal En ny lag med förändrad struktur Regeringens förslag: Den nya lagen skall delas upp i tre kapitel som vart och ett korresponderar med det bakomliggande EG-direktivet. kapitel skall behandla konsumentskyddet vid distansavtal om varor och icke finansiella tjänster (2 kap.), ett konsumentskyddet vid dis- tansavtal om finansiella tjänster och finansiella instrument (3 kap.) och ett konsumentskyddet vid hemförsäljningsavtal (4 kap.). över skall den nya lagen innehålla vissa gemensamma bestämmelser och definitioner (1 och 5 kap.). (Se 1 kap. 1 §.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 109 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. föreningen, och Mark- nadsförbund avstyrker dock förslaget och anser att bestämmelser om distansavtal bör finnas i en lag och bestämmelser om hemförsäljning i en Skälen för regeringens förslag: Vid utvärdering och kontakter med näringsidkare, konsumenter och konsumentvägledare har det visat sig att det finns en tämligen entydig kritik mot distansavtals- lagens struktur och form. Kritikerna menar att lagen är svår att tillämpa Behovet av skydd är olika beroende på avtalssituationen. Konsumentskyddet är viktigare vid försäljningssituationer där konsu- menten blir uppsökt av näringsidkaren, t.ex. hemförsäljning, än vid köp som initieras av konsumenten själv, t.ex. köp över Internet. Redan vid utarbetandet av distansavtalslagen medgavs att lagen kunde framstå som något svårtillgänglig (se prop. 1999/2000:89 s. 22). betonades att lagens struktur emellertid i hög grad var avhängig det all- männa direktivet, där ett brett tillämpningsområde försetts med en rad begränsningar och undantag, varav flera utformats på ett kasuistiskt sätt som är ovanligt för svensk rätt. Vidare hänvisades till den omständighe- ten att det allmänna direktivet och hemförsäljningsdirektivet inte är sam- ordnade, vilket krävde ytterligare undantag och särbestämmelser. Vid be- dömningen av vilken struktur lagen skulle få framhölls vikten av enkel- het och tillgänglighet. Slutsatsen var då att det knappast fanns något att vinna på en uppdelning av lagen, t.ex. med ett kapitel om distansavtal, ett om hemförsäljningsavtal och ett med gemensamma bestämmelser. Det ansågs i stället lämpligare att ha alla bestämmelser angående en viss fråga, t.ex. näringsidkarens informationsskyldighet, samlade på ett ställe. Sedan dessa bedömningar gjordes har det nya direktivet antagits. I avsnitt 5.2 har föreslagits att det nya direktivet skall genomföras i en ny distans- och hemförsäljningslag som är tillämplig på alla typer av distansavtal och hemförsäljningsavtal. Vid övervägandet om vilken struktur en sådan ny samlad lag bör ges bör man beakta att det nya direk- tivets reglering av näringsidkarens informationsskyldighet och konsu- mentens ångerrätt skiljer sig från tidigare och att genomförandet därför kräver ett betydande antal nya lagregler i dessa frågor. En indirekt följd av detta är att det lagtekniskt skulle vara svårt att arbeta in de nya bestämmelserna om finansiella tjänster i en ny lag som har samma struktur som distansavtalslagen. Ett genomförande med bibehållen struktur skulle leda till att de enskilda bestämmelserna blev avsevärt svårare att läsa och förstå. Vidare bör hänsyn tas till att de nya bestämmelserna om konsumentskydd vid distansavtal om finansiella tjänster och finansiella instrument är riktade mot aktörerna på en helt annan marknad . Adressaterna för dessa bestämmelser, som på näringsidkarsidan främst utgörs av banker, försäkringsbolag, finans- bolag, fondbolag och värdepappersinstitut, är således klart andra än för bestämmelserna om distansavtal om varor och icke finansiella tjänster och om hemförsäljningsavtal. Det nu sagda talar för att strukturen i den nya lagen bör avvika från distansavtalslagens. Inte minst eftersom det rör sig om konsumentskydd är det angeläget att lagstiftningen är så lättillgänglig som möjligt. Om de materiella bestämmelserna i stället delas upp på tre kapitel som vart och ett svarar mot det bakomliggande EG-direktivet, kan lagtexten förenklas avsevärt. Det mått av upprepning som detta leder till bör kunna accep- teras om effekten blir en ökad förståelse av innehållet. Hänvisningar mellan kapitlen bör då undvikas, och en så fullständig reglering som möjligt bör eftersträvas i varje kapitel. Utöver dessa tre kapitel bör den nya lagen även innehålla vissa gemensamma definitioner och bestämmel- ser, i ett inledande och ett avslutande kapitel. som en ny sam- lad lag med denna struktur kan bidra till en ökad lättillgänglighet säker- ställs att i stort sett alla bestämmelser om ångerrätt finns samlade i en enda lag och att innehållet i de tre direktiven med nära samband med varandra hålls samman i den svenska lagstiftningen. För att den nya strukturen verkligen skall leda till en ökad lättillgäng- lighet bör alla bestämmelser som rör tillämpningsområdet för de tre regelpaketen också de talrika undantagen från det allmänna tillämp- ningsområdet samlas i inledningen av respektive kapitel. Det kan vara lämpligt att en kort presentation av lagens innehåll lämnas i det inledande kapitlets första paragraf. Även vissa definitioner och bestämmelsen om Prop. 2004/05:13 lagens tvingande reglering bör ges i lagens inledande kapitel. Regeringens förslag: Lagen skall endast tillämpas på auktioner där budgivningen uteslutande sker på distans. (Se 2 kap. 1 § andra stycket4.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 112 f.). Remissinstanserna: Ingen remissinstans har någon invändning mot promemorians förslag. Skälen för regeringens förslag: Enligt 3 § 5 distansavtalslagen gäller lagen inte för distansavtal som ingås vid en auktion där budgivningen normalt inte sker elektroniskt. I lagens förarbeten har klargjorts att undantaget tar sikte på traditionella auktioner och att elektroniska auktio- ner på Internet (e-auktioner) däremot omfattas av lagen. Vid antagandet av distansavtalslagen uttalade att det dock inte kunde ute- slutas att 3 § 5 kunde komma att föranleda vissa gränsdragnings- och tillämpningsproblem (se betänkandet 1999/2000:LU21 s. 8). Det finns skäl att nu närmare överväga vad som bör gälla i fråga om distansavtal och auktioner. framhåller i sin rapport att motiven för en ångerrätt gör sig starkast gällande vid auktioner som avser nya varor. I rapporten anmärks också att det finns andra auktionsformer med budgivning på distans än e-auktioner, t.ex. brevauktioner, och verket föreslår därför att tillämpningsområdet för distansavtalslagen breddas så att lagen omfattar alla former av auktioner som sker på distans. Regeringen konstaterar att de finns ett klart behov av konsumentskydd vid e-auktioner. Ett undantag för e-auktioner skulle medföra en risk för att näringsidkare väljer att utforma sin försäljningsverksamhet över Internet som auktioner i syfte att kringgå lagens bestämmelser om ånger- rätt m.m. Den nya lagen bör alltså omfatta e-auktioner. Som Konsument- verket föreslår bör regleringen dessutom inte som inskränkas till e- auktioner utan vara densamma för alla former av auktioner där budgiv- ningen på något sätt sker på distans. Samma konsumentskyddsskäl som motiverar att e-auktioner omfattas av lagen gör sig gällande också när budgivningen sker t.ex. brevledes, per telefon eller per e-post. Det synes dock inte ändamålsenligt om auktioner där man kan delta både på distans och på plats omfattas. En sådan ordning skulle leda till en budgivningssituation där vissa auktionsdeltagare alltid har möjlighet att ångra det lagda budet (eller snarare det avtal som därigenom möjligen ingås) medan andra auktionsdeltagare saknar denna rätt. Bestämmelsen bör mot den här bakgrunden utformas så att alla sorters auktioner på distans omfattas av lagen men bara där budgivningen uteslutande sker på distans. Detta kan lämpligen åstadkommas genom att undantaget utformas efter förebild i 6 kap. 6 § 7 i den finska konsument- skyddslagen (20.1.1978/38). Det kan tilläggas att något motsvarande undantag inte är aktuellt för finansiella tjänster eller finansiella instrument. 6.2.2Hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga begäran Regeringens förslag: Lagen skall inte gälla för hemförsäljningsavtal, om avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens initiativ och uttryckliga begäran och gäller en vara eller en tjänst som omfattas av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den varan eller tjänsten. (Se 4 kap. 1 § andra stycket 4.) Promemorians förslag överensstämmer med regeringens (se prome- s. 113 f.). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna tillstyrker promemo- rians förslag eller lämnar det utan någon invändning. vill gå ännu längre än promemorians förslag och föreslår att undantaget från ångerrätten för av konsumenten beställda hembesök helt avskaffas. Skälen för regeringens förslag: Enligt 4 § 5 distansavtalslagen gäller lagen inte för hemförsäljningsavtal om avtalet ingås vid ett hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga begäran och gäller en vara eller en tjänst som omfattas av konsumentens begäran eller som har ett direkt samband med den varan eller tjänsten. framhåller i sin rapport att det vid den praktiska tillämpningen har uppstått tolkningsproblem rörande omfattningen av detta undantag. Under utvärderingen har verket särskilt uppmärksammats på marknadsföringsmetoder där näringsidkaren tar kontakt med konsu- menten och ordnar ett hembesök. En vanligt förekommande metod är att ringa hem till konsumenten för att boka in ett hembesök. Ett annat sätt är att ställa upp tillfälliga försäljningsställen på gator och torg och boka in hembesök med de konsumenter som stannar till vid försäljningsställena. Näringsidkarna gör sedan gällande att distansavtalslagen inte är tillämplig med hänvisning till att hembesöket skulle ha ägt rum på konsumentens uttryckliga begäran. Även hemförsäljningslag var tillämplig när en näringsidkare vid hembesök yrkesmässigt sålde lös egendom till en konsument. Enligt lag förelåg hembesök då näringsidkaren sökte upp konsumenten i dennes bostad eller på någon annan plats där konsumenten inte endast för stunden befann sig. Det saknade därvid betydelse vem som hade tagit initiativet till att näringsidkaren sökt upp konsumenten (se prop. 1981/82:40 s. 24). Det nu gällande undantaget för avtal som ingås vid hembesök som äger rum på konsumentens uttryckliga begäran infördes genom de ändringar i hemförsäljningslagen som trädde i kraft för att anpassa lagen till hemförsäljningsdirektivet. Undan- taget har senare förts över till distansavtalslagen utan sakliga ändringar. Av förarbetena till lagändring framgår inte klart om undantaget är avsett att kunna tillämpas även i de fall där det är näringsidkaren som har tagit initiativet till bokningen av hembesöket, men av uttryckssättet förefaller undantagsregeln i vart fall inte främst ta sikte på dessa situatio- I alla de angivna exemplen på situationer där undantaget är tillämp- Prop. 2004/05:13 ligt är det i stället konsumenten som aktivt verkat för att förmå näringsid- karen att göra ett hembesök (se prop. 1991/92:176 s. 16). Det finns en betydande skillnad mellan de fall där konsumenten på eget bevåg har vänt sig till en näringsidkare för att förmå denne att göra ett hembesök och de fall där hembesöket har tillkommit på näringsidka- rens initiativ som ett led i dennes försäljning. Som påpekar öppnar den nuvarande regleringen upp för att näringsidkaren på ett tämligen enkelt sätt kan försöka kringgå lagen genom att söka upp konsumenten och förmå denne att gå med på ett hembesök. Även då kan det finnas ett visst överraskningsmoment med i bilden, både vid bok- ningen och vid själva besöket, som motiverar att lagens ångerrätt bör gälla. Att helt avskaffa undantaget för av konsumenten begärda hembesök skulle dock medföra att hemförsäljningsreglerna blev tillämpliga även på situationer där det saknas ett egentligt behov av detta extra lagstadgade konsumentskydd och där det i allmänhet förefaller främmande med en ångerrätt. Som ett exempel på en sådan situation kan nämnas det fallet att konsumenten tillkallar en VVS-montör för att utföra reparations- eller underhållsarbeten i kök eller badrum. Ett annat exempel är det fallet att konsumenten tillkallar en skorstensfejarmästare för att utföra arbeten utöver vad lagstiftningen kräver, t.ex. rengöring av ventilation eller köks- fläkt. I dessa och liknande fall är näringsidkarens verksamhet normalt utformad utan varje tanke på att överenskommelsen med konsumenten skall innefatta ett hemförsäljningsavtal. Däremot har konsumenten även i sådana fall ofta möjlighet att avbeställa tjänsten med tillämpning av kon- sumenttjänstlagens generella reglering. Det nu sagda leder fram till bedömningen att bestämmelsen bör ändras så att det står klart att undantaget endast gäller för hembesök som äger rum på konsumentens initiativ och uttryckliga begäran. Den mindre utvidgning av lagens tillämpningsområde som följer med en sådan ändring är väl förenlig med hemförsäljningsdirektivet. 6.3.1Information till skydd för minderåriga Regeringens bedömning: Distansavtalslagen är tillräckligt tydlig när det gäller näringsidkarens informationsskyldighet vid marknadsföring som riktas mot unga. Det saknas tillräckliga skäl att ändra regleringen för den nya lagen. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens (se promemorian s. 116). Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna delar promemorians bedömning eller lämnar den utan någon invändning. Juridiska fakultets- styrelsen vid föreslår dock att det till lagens bestäm- melser om förhandsinformation även skall fogas en uttrycklig skyldighet att informera om att underåriga som huvudregel inte får ingå avtal utan Skälen för regeringens bedömning: Enligt 9 § andra stycket distans- avtalslagen skall näringsidkaren vid marknadsföring som syftar till distansavtal ta särskild hänsyn till behovet av skydd för underåriga. En rimlig allmän utgångspunkt är att barn och unga inte bör uppmanas att ingå avtal om köp eller tjänster på Internet eller annars på distans. Det är dock inte nödvändigt att införa ett uttryckligt krav i lagen på att näringsidkaren alltid skall informera om att underåriga inte får ingå avtal utan förmyndarens godkännande. Regeringen gör bedömningen att de krav som gäller enligt 9 § andra stycket distansavtalslagen i fråga om en anpassad utformning av sådan marknadsföring som riktas mot underåriga utgör en tillräckligt tydlig reglering. I förarbetena till bestämmelsen beto- nas att informationen skall anpassas till att den som är är omyndig och alltså själv inte får råda över sin egendom eller åta sig för- bindelser i vidare utsträckning än vad som följer av 9 kap. föräldrabal- ken. I detta ligger att näringsidkaren kan behöva informera om att under- åriga som regel inte får ingå egna avtal. Vidare anges att en konsekvens av bestämmelsen bör vara att marknadsföring som riktar sig mot under- åriga skall vara måttfull och inte förledande eller överdrivet frestande (se prop. 1999/2000:89 s. 84 f.). Också den nya lagen bör utformas i enlighet med detta.