prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Att det som föreskrivs om information till konsument i vissa fall också skall tillämpas vid företagsförsäkring avser inte bara informationens innehåll. Det gäller även det som sägs i 2 kap. 27 §§ om tidpunkten när informationen skall lämnas, om informationens syfte och omfattning och om förutsättningarna i övrigt för att information skall lämnas. Detsamma gäller vad som sägs i 2 kap. 1 § om formen för informationen. Av förevarande bestämmelse framgår emellertid att informationen inte alltid behöver ges. Försäkringsbolaget kan underlåta att lämna information om det kan antas att företaget inte behöver den. Försäkringstagarnas behov av information vid företagsförsäkring varierar betydligt. Detta gäller både dess innehåll och form. Det finns företag som har anställda med särskild uppgift att bevaka företagets försäkringsbehov och att se till att företaget får ett tillfredsställande skydd. Ett sådant företag torde visserligen, liksom andra försäkringstagare, behöva information om hur olika försäkringar är utformade eller bör utformas och om andra försäkringsförhållanden, men detta informationsbehov är inte något som behöver återspeglas i lag. Företaget kan bedöma sitt försäkringsbehov och på eget initiativ diskutera detta med försäkringsbolagen. Försäkringar för stora eller mera svårbedömbara risker utformas vanligtvis i en dialog mellan försäkringsbolaget och försäkringstagaren, där försäkringens omfattning, säkerhetsföreskrifter och andra försäkringsvillkor gås igenom i detalj. Långt ifrån alla företag har emellertid sådan kompetens. Också förhållandevis stora företag kan emellanåt sakna insikter om sitt verkliga försäkringsbehov och om vilken upphandling av försäkringar som är den bästa från säkerhets- och finansiell synpunkt. När det gäller de mindre företagen kan man utgå från att de inte har bättre insikter i försäkringsförhållanden än den genomsnittlige konsumenten. I den åtskillnad i behandlingen av olika försäkringstagare som uttrycks i bestämmelsen ligger att försäkringsbolaget i det enskilda fallet skall överväga om kunden har behov av information. När det är fråga om en kund som försäkringsbolaget redan förut har haft en affärsförbindelse med kan bolaget bygga sin bedömning på de tidigare erfarenheterna. I andra fall kan bolaget dra slutsatser om företagets behov av information utifrån sina kunskaper om företaget, t.ex. därför att detta har informerat bolaget om sin kompetens på området. Typiskt sett torde information inte vara erforderlig när det handlar om stora eller medelstora företag som kan antas ha kunnande på försäkringsområdet, medan förhållandet är annorlunda i fråga om mindre företag. Om försäkringsbolaget tror att information är onödig, bör situationen normalt kunna klargöras genom att bolaget i samband med att avtal ingås frågar kunden om detta. Ett försäkringsbolag kan inte i försäkringsvillkoren generellt friskriva sig från att lämna information . En friskrivning kan göras bara i förhållande till sådana försäkringstagare som har eller kan förväntas ha kompetens av det slag som har berörts och som därför kan antas sakna behov av information. I det enskilda fallet kan försäkringsbolaget och näringsidkaren i fråga också komma överens om att information innan försäkringen meddelas inte behöver lämnas. Det framgår av hänvisningen till 2 kap. 3 §. Den bestämmelsen innebär också att kravet på förköpsinformation kan efterges om näringsidkaren t.ex. vill att försäkringen skall träda i kraft. 2003/04:150 8 kap. 2 § Om ett försäkringsbolag inte lämnar information enligt 1 §, får det åläggas att 8 kap. lämna informationen. (Paragrafen har ingen motsvarighet i promemorian eller SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, reglerar möjligheten att ålägga ett försäkringsbolag att lämna information. Den har vid konsumentförsäkring sin motsvarighet i 2 kap. 9 § jämförd med 15 § marknadsföringslagen. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Ett åläggande enligt marknadsföringslagen för en näringsidkare att lämna information i marknadsföringen kan meddelas om näringsidkaren underlåter att lämna information som är av särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Tanken med paragrafen är att ett försäkringsbolag som marknadsför försäkringar till näringsidkare skall kunna åläggas att lämna motsvarande information. Bestämmelsen utgör sålunda den grund på vilken ett åläggande om information kan meddelas. Ett åläggande enligt 15 § marknadsföringslagen grundas på att ett försäkringsbolag underlåter att lämna sådan information som i princip alltid skall ges. Ett åläggande med stöd av förevarande paragraf är däremot kopplat till en bestämmelse som ger ett försäkringsbolag ett visst utrymme att avstå från att lämna information. Denna skillnad kan få betydelse för både om ett åläggande skall meddelas i det enskilda fallet och för det närmare innehållet i åläggandet. Utformningen av paragrafen innebär alltså att, när en talan om åläggande har tagits upp till prövning, domstolen inte bara måste fastställa om försäkringsbolaget har underlåtit att lämna föreskriven information. Om detta visar sig ha varit fallet, måste domstolen också pröva om bristen kan ha varit försvarlig, dvs. om försäkringsbolaget hade grund för sitt antagande att kunden inte behövde information. I övrigt hänvisas till kommentaren till 2 kap. 9 §. 3 § Talan om åläggande enligt 2 § väcks vid . En sådan talan får väckas 1.i fråga om information som avses i 2 kap. 2 §, av näringsidkare som berörs av marknadsföringen, och 2.i fråga om information som avses i 2 kap. 47 §§, av den näringsidkare som har ingått avtal om försäkring med försäkringsbolaget. Talan får också väckas av en sammanslutning av näringsidkare. I mål om åläggande enligt 2 § gäller i övrigt de bestämmelser i marknadsföringslagen (1995:450) som reglerar förfarandet i mål om åläggande att lämna information enligt 15 § den lagen. (Paragrafen har ingen motsvarighet i promemorian eller SkFL.) Paragrafen innehåller bestämmelser om forum och talerätt. Den är uppbyggd efter mönster av 38 § marknadsföringslagen. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Talan om åläggande förs enligt första stycket vid som exklusivt forum. Av andra stycket framgår att talan kan väckas dels av näringsidkare som berörs av marknadsföringen (punkt 1), dels av andra näringsidkare som står eller har stått i avtalsförhållande med försäkringsbolaget i fråga (punkt 2). Enligt tredje stycket har även en sammanslutning av näringsidkare rätt att föra talan. viss motsvarighet i fråga om vad som gäller om talerätten enligt lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Det krävs inte att sammanslutningen eller någon av dess medlemmar berörs av att försäk- ringsbolaget inte har lämnat föreskriven information (jfr prop. 1983/84:92 s. 22). Av fjärde stycket framgår vilka bestämmelser som i övrigt skall tilläm- pas i mål vid om åläggande enligt 2 §. 4 § Försäkringsbolagets ansvar enligt försäkringsavtalet inträder när avtalet ingås. Saknas utredning om vilken tid som avtalet har ingåtts, skall det anses ha Ansvaret gäller till och med försäkringstidens sista Om försäkringen skall tecknas genom att försäkringstagaren betalar premien, inträder försäkringsbolagets ansvar dagen efter den dag då premien betalades. gäller också om försäkringen i annat fall är giltig bara om premien betalas innan Första och andra styckena gäller inte om annat har avtalats eller framgår av (Jfr 3 kap. 2 § promemorian och SkFL.) Paragrafen talar om försäkringsbolagets ansvar börjar och hur länge det varar. Den avviker i vissa hänseenden från motsva- rande regel vid konsumentförsäkring i 3 kap. 2 §. Den är bl.a. i sin helhet dispositiv och saknar motsvarighet till bestämmelsen i 3 kap. 2 § första stycket om längsta försäkringstid. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Paragrafen har en motsvarighet i 11 § FAL. I första stycket anges den tid under vilken försäkringsbolaget bär ett ansvar för inträffade försäkringsfall (ansvarstiden). överenskomma både om och om försäkringstiden alltså den tid för vilken avtal om försäkring träffas och för vilken försäkrings- bolaget har rätt till premie. Den dispositiva regeln skiljer sig från bestäm- melsen om konsumentförsäkring genom att den anger för ansvarstidens början tidpunkten när avtalet ingås, inte dagen efter det att försäkrings- tagaren avgav ansökningen om försäkring. med att någon rätt till försäkring motsvarande den som föreskrivs i 3 kap. 1 § inte föreligger vid företagsförsäkring. Annan tid för ansvarets början kan emellertid avtalas eller framgå av omständigheterna. I fråga om avtalets ingående tillämpas allmänna avtalsrättsliga regler om verkan av anbud och accept. I andra meningen ges en utfyllande regel, som gäller när avtalet inte ger klarhet om ansvarstidens början. Liksom vid konsumentförsäkring gäller ansvaret till försäkringstidens Utgångspunkten för bestämningen av ansvarstiden enligt paragrafens första stycke är att inträdet av försäkringsbolagets ansvar inte beror av att Det är emellertid inget som hindrar att bolaget genom förbehåll i avtalet gör sitt ansvar beroende av premiebetalningen. stycket ger en dispositiv regel om vad som gäller om ansvarstid i detta Av tredje stycket framgår att bestämmelserna i paragrafen alltså är I övrigt hänvisas till kommentaren till 3 kap. 2 §. Försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringen 5 § Har inte annat avtalats, får försäkringstagaren säga upp försäkringen att upphöra före försäkringstidens utgång, om 1.försäkringsbolaget väsentligt åsidosätter sina skyldigheter enligt denna lag eller enligt försäkringsavtalet, 2.försäkringsbehovet faller bort eller det inträffar någon annan liknande omständighet av väsentlig betydelse för försäkringsförhållandet, eller 3.försäkringsbolaget har ändrat försäkringsvillkoren med stöd av 6 § tredje stycket. (Jfr 3 kap. 3 § promemorian och SkFL.) I paragrafen behandlas försäkringstagarens rätt att säga upp försäkringsavtalet , alltså . Den avviker i vissa hänseenden från motsvarande bestämmelse vid konsumentförsäkring i 3 kap. 6 § första stycket bl.a. genom att den är dispositiv och uppsägningsgrunderna delvis utformats på annat sätt. Övervägandena finns i avsnitt 7.1 och 7.2. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Punkt 1 nämner till en början fallet när försäkringsbolaget åsidosätter sina skyldigheter enligt denna lag, framför allt då informationsskyldigheten. Eftersom skyldigheten att lämna information inte behöver följa av avtalet, kan man inte tala om kontraktsbrott i detta fall. Det betyder att försäkringstagaren kan ha rätt att säga upp försäkringen om försäkringsbolaget innan försäkringsavtalet slöts eller därefter har underlåtit att lämna föreskriven information. Vidare föreskrivs i punkt 1 en rätt till förtida uppsägning också vid kontraktsbrott. Därmed avses främst olika avtalsstridiga missförhållanden i samband med skaderegleringen, t.ex. dröjsmål att betala ut försäkringsersättning eller oberättigade invändningar mot försäkringstagarens krav. En gemensam förutsättning för uppsägning är emellertid att brottet mot lagens eller avtalets bestämmelser skall vara väsentligt. Några exempel är när försäkringsbolaget försummar att ge föreskriven information på en viktig punkt, när det förekommit långvariga och omotiverade dröjsmål att betala ut ersättning eller när försäkringsbolagets invändningar mot den försäkrades anspråk uppenbarligen saknar fog. I sådana fall kan bolagets uppträdande vara ägnat att i sådan grad rubba försäkringstagarens förtroende eller så allvarligt avvika från god försäkringssed att man inte rimligen kan begära att denne står fast vid avtalet. Försäkringstagaren har då rätt att säga upp avtalet och skaffa sig försäkringsskydd på Man får alltså se överträdelsen från försäkringstagarens synpunkt, vare sig det gäller ett kontraktsbrott eller ej. Punkterna 2 och 3 motsvarar i huvudsak 3 kap. 6 § första stycket 2 och Här kan hänvisas till kommentarerna till dessa bestämmelser. sett får man ställa något större krav på en vägande uppsägningsgrund i affärsmässiga förhållanden än när en konsument vill frigöra sig från Till skillnad från vad som gäller för konsumentförsäkringens del förutsätter således uppsägning enligt punkt 2 att den aktuella omständig- heten skall vara av väsentlig betydelse för försäkringsförhållandet. Paragrafen är dispositiv. Parterna kan genom villkoren utesluta upp- sägningsrätt i ett eller flera av de nämnda fallen. Ett sådant förbehåll kan naturligtvis, liksom andra klausuler av samma typ, prövas enligt 36 § avtalslagen och jämkas med stöd av denna bestämmelse. Försäkringsbolagets rätt att säga upp försäkringen 6 § Försäkringsbolaget får säga upp försäkringen att upphöra före försäkringstidens utgång, bara om 1.försäkringstagaren eller den försäkrade har väsentligt åsidosatt sina förpliktelser mot bolaget, eller 2.ett i villkoren angivet förhållande av väsentlig betydelse för risken har ändrats på ett sätt som bolaget inte kan antas ha tagit i beräkning. Uppsägningen skall göras skriftligen och med fjorton dagars uppsägningstid, räknat från det att försäkringsbolaget avsände den. Uppsägningen skall ske utan oskäligt dröjsmål från det att försäkringsbolaget fick kännedom om det förhållande som den grundas på. Annars förlorar försäkringsbolaget rätten att säga upp försäkringen på grund av förhållandet, om inte försäkringstagaren eller den försäkrade har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder. I fall som avses i första stycket får försäkringsbolaget i stället ändra försäkringsvillkoren . Om en sådan ändring gäller det som sägs om uppsägning i andra stycket. I 17 § finns bestämmelser om uppsägning på grund av premiedröjsmål. (Jfr 3 kap. 4 och 5 §§ promemorian och SkFL.) Paragrafen, som utformats i enlighet med Lagrådets förslag, behandlar försäkringsbolagets möjligheter att säga upp försäkringen eller ändra villkoren på grund av kontraktsbrott från försäkringstagarens sida eller ändrade förhållanden. Första och andra styckena har för konsumentförsäkringens del sin motsvarighet i 3 kap. 7 §. Tredje stycket har sin motsvarighet i 3 kap. 8 §. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I motsats till regeln om försäkringstagarens uppsägningsrätt är paragrafen tvingande (jfr 1 kap. 6 §). Paragrafen motsvarar i sak 47 och 51 §§ FAL. Bestämmelsen innebär en något utvidgad rätt att säga upp försäkringen eller ändra villkoren för den i jämförelse med vad som gäller vid konsumentförsäkring. Den behandlar inte uppsägning på grund av premiedröjsmål, som regleras särskilt i 17 §. Punkt 1 förutsätter för uppsägning att försäkringstagaren har gjort sig skyldig till väsentligt kontraktsbrott. Paragrafen kan bli aktuell att tillämpa t.ex. vid sådana brott mot upplysningsplikten som inte innebär svek eller ohederligt förfarande, vid avsiktligt förtigande av en väsentlig fareökning, vid ett förfarande som väsentligt ökar risken, vid uppsåtligt eller grovt vårdslöst framkallande av försäkringsfallet, vid klara brott mot säkerhetsföreskrifter eller mot räddningsplikten eller vid vilseledande uppgifter vid skaderegleringen. Vid bedömningen om ett sådant kontraktsbrott är så allvarligt att det skall medföra uppsägningsrätt bör man, liksom annars i kommersiella förhållanden, se dess betydelse främst från den uppsägande partens sida. Frågan blir om försäkringstagarens eller den försäkrades handlande visar en sådan brist på vilja eller förmåga att fullgöra skyldigheterna enligt försäkringsavtalet att försäkringsbolaget har fog att frigöra sig från detta. En engångsföreteelse måste betraktas som mindre allvarlig än en händelse som ger anledning till misstanke att den kommer att upprepas. Man får här ta hänsyn bl.a. till vem i ett företag som har brustit. Det avgörande är inte om den ansvarige formellt företräder företaget utan att han intar en sådan ställning att förfarandet måste spela en viktig roll för försäkringsbolagets bedömning av sin medkontrahent. Frågan blir också hur pass stor betydelse handlandet har för den försäkrade risken. Om exempelvis en tillfälligt anställd bryter mot en säkerhetsföreskrift, måste det självfallet ses som mindre allvarligt än om överträdelsen beror på företagsledningen. På liknande sätt kan man fästa större vikt vid en oriktig uppgift vid skaderegleringen om den har lämnats av försäkringstagaren, som ju är försäkringsbolagets egentliga motpart, än om den har getts av någon annan försäkrad. Att märka är att lagen inte som vid konsumentförsäkring kräver att kontraktsbrottet varit grovt i vanlig mening. Försäkringstagaren behöver inte ha åsidosatt sina skyldigheter uppsåtligen eller ens vårdslöst, utan det räcker att kontraktsbrottet framstår som väsentligt för att bolaget skall ha skäl att frigöra sig från avtalet. Försäkringstagaren kan t.ex., trots god vilja, visa sig helt sakna ekonomiska möjligheter att installera sådana skadehindrande anordningar som försäkringsbolaget har rätt att kräva enligt avtalet eller han kan i god tro ha lämnat helt felaktiga uppgifter om risken. Punkt 2 rör fall av riskökning som inte innefattar ett sådant kontraktsbrott som avses i föregående punkt. För uppsägning krävs här dels att riskökningen rör ett i avtalsvillkoren angivet förhållande, dels att detta förhållande har väsentlig betydelse för risken, dels att det har ändrats på ett sätt som försäkringsbolaget inte kan antas ha tagit i beräkning. Det spelar på detta sätt ingen roll om ändringen beror av försäkringstagaren eller av helt andra förhållanden. Av avgörande betydelse blir, frånsett det formella kravet på omnämnande i villkoren, försäkringsbolagets riskbedömning. Det måste här anses vara bolagets sak att visa vilken betydelse förhållandet har för premien och hur ändringen påverkar denna. Självfallet är avtalslagens regler om ogiltighet över huvud taget tillämpliga på försäkringsavtalet. På detta vis kan försäkringsbolaget uppnå att avtalet upphör utan att åberopa denna paragraf. Paragrafen utesluter inte heller att under alldeles speciella förhållanden avtalet blir ogiltigt med stöd av icke lagfästa avtalsrättsliga principer, t.ex. när 2003/04:150 8 kap. avtalet har ingåtts under förutsättningar som varit oriktiga redan vid avtalsslutet; försäkringen kan t.ex. ha fått ett helt felaktigt innehåll. Det hänvisas till kommentaren till 3 kap. 7 § andra stycket. I tredje stycket anges särskilt försäkringsbolagets möjlighet att ändra villkoren . Vid företagsförsäkring, där ofta försäkringstiden är betydligt längre än , kan den antas få större praktisk betydelse än motsvarande bestämmelse för konsumentförsäkring. Risken kan på grund av försäkringstagarens uppträdande eller utvecklingen visa sig betydligt större än det funnits skäl att tro, vilket kan vara ett skäl för försäkringsbolaget att t.ex. höja premien, utesluta en viss typ av skada från försäkringsskyddet eller ge nya och strängare säkerhetsföreskrifter. Som framgår av lagtexten (ändra) är det här fråga om en ensidig åtgärd av försäkringsbolaget, av samma typ som en uppsägning. Här kan hänvisas till kommentaren till 3 kap. 8 §. Även om förutsättningarna för villkorsändring är desamma som för uppsägning, är det naturligt också vid företagsförsäkring att de inte tillämpas helt på samma sätt. En ändring av villkoren är ju sällan en lika långtgående åtgärd som en uppsägning, och den kan motiveras även av mindre missförhållanden än vad som fordras för en uppsägning. Som Lagrådet framhållit bör dock kraven vara desamma som för uppsägning när ändringen är så ingripande att påföljderna kan anses likvärdiga. Det erinras här om rätten att säga upp försäkringen också på grund av dröjsmål med premien. Försäkringens upphörande på grund av försäkringsbolagets konkurs, m.m. 7 § Det som sägs i 3 kap. 911 §§ om konkurs m.m. tillämpas också vid företagsförsäkring. (Jfr 3 kap. 8 och 9 §§ promemorian. Paragrafen saknar motsvarighet i SkFL.) Paragrafen reglerar följderna av försäkringsbolagets konkurs eller förlust av rätten att driva försäkringsrörelse m.m. på samma sätt som vid konsumentförsäkring. Det hänvisas till 3 kap. 911 §§. Saken behandlas i avsnitt 7.2. 8 § Den som vill teckna en företagsförsäkring är skyldig att på försäkringsbolagets begäran lämna upplysningar som kan ha betydelse för frågan om försäkringen skall meddelas. Detsamma gäller om försäkringstagaren begär att få försäkringen utvidgad eller förnyad. Försäkringstagaren skall ge riktiga och fullständiga svar på försäkringsbolagets frågor. Även utan förfrågan skall försäkringstagaren lämna uppgift om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedömningen. skall försäkringstagaren på begäran ge försäkringsbolaget upplysningar om förhållanden som anges i första stycket. En försäkringstagare som inser att försäkringsbolaget har fått oriktiga eller ofullständiga uppgifter om förhållanden av uppenbar betydelse för riskbedömningen är skyldig att utan oskäligt dröjsmål rätta uppgifterna. 2003/04:150 8 kap. (Jfr 4 kap. 1 § promemorian och SkFL.) I paragrafen regleras innebörden av försäkringstagarens upplysningsplikt vid företagsförsäkring. Innehållet är detsamma som motsvarande reglering för konsumentförsäkring i 4 kap. 1 §, frånsett att det inte där finns samma spontana upplysningsplikt. Paragrafen är tvingande. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Paragrafen har ingen uttrycklig motsvarighet FAL. Paragrafen har utformats i enlighet med Fjärde meningen i första stycket innebär alltså en utvidgning av försäkringstagarens skyldigheter vid företagsförsäkring jämfört med vad som gäller för konsumentförsäkring. Även om försäkringsbolaget inte ställer några frågor i ämnet, är försäkringstagaren skyldig att i samband med att försäkringen tecknas ge upplysningar om vad som har uppenbar betydelse för riskbedömningen. Också skall försäkringstagaren enligt andra stycket ge upplysningar om sådana förhållanden, om det särskilt begärs. Avgörande för den utvidgade upplysningsplikten är vad som har uppenbar betydelse för försäkringsbolagets premiesättning och villkor. Vad försäkringstagaren i det enskilda fallet haft för uppfattning om förhållandets inverkan på riskbedömningen spelar mindre roll. Frågan blir i stället om omständigheten för försäkringstagare i allmänhet måste framstå som uppenbart betydelsefull för denna bedömning. En annan sak är att vid tillämpningen av 9 § försäkringstagarens faktiska insikt får betydelse både när första stycket i den paragrafen åberopas och vid aktsamhetsprövningen enligt paragrafens andra stycke. I övrigt hänvisas till kommentaren till 4 kap. 1 §. 9 § Om försäkringstagaren vid fullgörande av sin upplysningsplikt enligt 8 § har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder, är avtalet ogiltigt enligt vad som sägs i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område och försäkringsbolaget fritt från ansvar för försäkringsfall som inträffar därefter. I 17 § finns bestämmelser om betald premie. Har försäkringstagaren annars uppsåtligen eller av oaktsamhet eftersatt sin upplysningsplikt enligt 8 § och kan försäkringsbolaget visa att det inte skulle ha meddelat försäkring om upplysningsplikten hade fullgjorts, är bolaget fritt från ansvar för inträffade försäkringsfall. Kan försäkringsbolaget visa att det skulle ha meddelat försäkring mot högre premie eller i övrigt på andra villkor än som avtalats, är dess ansvar begränsat till vad som svarar mot den premie och de villkor i övrigt som har avtalats. Har försäkringsbolaget inte tagit återförsäkring som annars skulle ha tecknats, skall ansvaret anpassas efter detta. I försäkringsvillkoren kan föreskrivas att försäkringsbolaget i stället för vad som sägs i andra och tredje meningarna ansvarar bara i den utsträckning som det visas att det oriktigt uppgivna förhållandet varit utan betydelse för försäkringsfallets inträffande eller för skadans omfattning.