prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Italiensk rätt tycks i utgångspunkten bygga på såväl tysk som fransk rätt när det gäller tredje mans intresse. Man skiljer i sammanhanget mellan tre typer av försäkringar, nämligen sådana i främmande namn (assicurazione stipulata in nome altrui), för främmande räkning (assicurazione per conto altrui), samt för den det angår (assicurazione per conto di chi spetta). I det första fallet handlar det inte om något annat än att den som ingår försäkringsavtalet gör det å tredje man mans vägnar varför fullmaktsregler blir tillämpliga. I det andra fallet kvarstår förpliktelserna hos försäkringstagaren, medan tredje man blir den försäkrade. Försäkringstagaren har dock inget ansvar för förpliktelser som endast på grund av sin natur kan uppfyllas av den försäkrade (art. 1891 st. 1). De rättigheter som följer av försäkringsavtalet tillkommer tredje man och försäkringstagaren kan, även om han är i besittning av försäkringsbrevet, inte utnyttja dem utan uttryckligt godkännande av den försäkrade (art. 1891 st. 2). Invändningar som kan riktas mot försäkringstagaren gäller också mot tredje man (art. 1891 st. 3). Vid försäkring för den det angår är tredje man inte bestämd i försäkringsavtalet. Ett exempel från litteraturen är en speditör som vill försäkra varor han har i sin besittning mot stöld eller brand. Ofta är den som försäkringen angår ingen annan än försäkringstagaren. vid försäkring för den det angår är enligt de flestas uppfattning ett avtal till förmån för tredje man enligt allmänna kontraktsrättsliga regler som förekomsten av tänkbara avvikelser från dessa regler understryks. Försäkringsbolaget är skyldigt att till försäkringstagaren utställa antingen ett försäkringsbrev eller också en särskild av bolaget undertecknad handling (art. 1888 st. 2). Mot tredje man finns ingen sådan plikt. När försäkringstagaren inte förmår betala premien kan tredje man inträda i försäkringsförhållandet. Stöd härför hämtas i de allmänna kontraktsrättsliga reglerna i Codice civile. Enligt dessa kan en avtalspart dra in tredje man i sitt ställe för att prestera om motparten accepterar detta. Det krävs sålunda att försäkringsbolaget godkänner förändringen. Särskilda regler gäller om försäkringsskyddet vid överlåtelse av försäkrad sak. Huvudprincipen är att överlåtelsen inte som sådan är grund för försäkringsavtalets upphörande (art. 1918 st. 1). En försäkringstagare som inte underrättar försäkringsbolaget om överlåtelsen och som inte heller meddelar förvärvaren om försäkringens existens blir skyldig att betala även efter den dag saken föryttrats (art. 1918 st. 2). Förvärvaren måste, sedan underrättelse om försäkringen erhållits, efter förfallodagen för den första premien efter överlåtelsen meddela bolaget att fortsatt försäkring ej är önskvärd. Först vid motsatt budskap går försäkringstagarens rättigheter och plikter över på tredje man. (art. 1918 st. 3). från underrättelse om äganderättsövergången kan försäkringsbolaget träda tillbaka från försäkringsavtalet med en uppsägningstid (art. 1918 st. 4). En livförsäkring kan tecknas på tredje mans liv. Vid dödsfallsförsäkring krävs då att den på vars liv försäkringen tas skriftligen godtagit försäkringen (art. 1919). Endast försäkringstagaren har rätt till ett försäkringsbrev. Försäkringsbolaget har en skyldighet att utfärda ett sådant brev man kan alternativt också utställa en av bolaget undertecknad urkund (art. 1888 st. 2). Endast vid den obligatoriska trafikförsäkringen finns regler enligt vilka direktkrav riktade mot ansvarsförsäkringsgivare av den skadelidande är tillåtna. Eftersom tredje man (den skadelidande) kan rikta skadeståndstalan även mot försäkringstagaren (den skadeståndsskyldige) har den klassiska frågan aktualiserats vilken typ av solidariskt ansvar det är fråga om. Enighet kring svar på denna fråga har inte kunnat uppnås. Preskription av anspråk grundade på försäkringsavtal regleras av såväl allmänna avtalsrättsliga regler och principer som av försäkringsavtalsrättsliga bestämmelser. Skillnad görs mellan anspråk på premie och övriga krav. Rätten till premie preskriberas (art. 2952). När det gäller alla övriga anspråk måste man skilja mellan direktförsäkring och återförsäkring. Vid den förra preskriberas rätten och vid den senare efter två. Om anknytning till försäkringsavtalet inte föreligger eller är endast svagt utvecklad tillämpas särskilda tidsfrister. Hit hör försäkringsgivarens subrogationsrätt som preskriberas först (art. 1916). Ett annat fall är uppsåtlig kränkning av upplysningsplikten, då preskriptionstiden är . Ett tredje är att den risk som försäkrats aldrig förelegat; här inträder aldrig preskription (art. 1904). Särskilda regler gäller vid den obligatoriska trafikförsäkringen. När det gäller den skadelidandes direktkrav mot försäkringsbolaget tillämpas samma preskriptionstid som när det gäller kravet mot den skadeståndsskyldige. Den ettåriga preskriptionstiden för premiebetalning börjar löpa från förfallodagen. För övriga anspråk börjar tiden att löpa från försäkringsfallet. Vid skadeförsäkring lär fristen ibland förlängas i försäkringsvillkoren och börjetiden knytas till andra ögonblick än skadefallet. Vid ansvarsförsäkring börjar preskriptionstiden att löpa då den skadelidande har riktat krav mot försäkringstagaren eller anhängiggjort talan mot denne (art. 2952 st. 3). Ett krav på att den som har anspråk enligt försäkringsavtal inom preskriptionstiden anhängiggör talan härom vid domstol finns inte i italiensk rätt; anmälan till bolaget räcker. Undantag gäller förfallen premie. Försäkringsbolaget har på sig från förfallodagen att anhängiggöra talan vid domstol om betalning. Sker ej detta upphävs försäkringsavtalet automatiskt. Domstolskravet med åtföljande särskild frist gäller ej livförsäkring (art. 1901 st. 3). Den italienska avtalsrätten är väl bekant med frysning av preskription (sospesa). Klar skillnad görs mellan detta institut och preskriptionsavbrott (interrotta). Frysning anses vanligtvis följa av det speciella förhållandet mellan parterna (exempelvis mellan makar) eller av rättsinnehavarens särskilda situation (exempelvis omyndighet). Vid ansvarsförsäkring medför anmälan till försäkringsbolaget om den skadelidandes krav mot försäkringstagaren eller om det begärda skadeståndets storlek att preskriptionen fryses till dess att skadeståndet är klarlagt och förfallet till betalning eller den skadelidandes krav är preskriberat (art. 2952 st. 4). Det finns ingen särskild reglering av gruppförsäkring i . Försäkringen uppfattas som en försäkring till förmån för tredje man eller för den det angår och faller därför under särskilda regler härom. I förra fallet är de försäkrade kända när avtalet sluts och är därför namngivna. I det senare blir de inte kända för försäkringsgivaren förrän vid försäkringsfallet. Gruppförsäkringen anses också vara en försäkring för annans räkning, vilket innebär att försäkringsavtalet visserligen förpliktar den som ingår avtalet med försäkringsgivaren såvida de inte kan fullgöras av enbart den försäkrade men att rättigheterna tillkommer de försäkrade (art. 1891 st. 2). Vid gruppsjuk- och gruppolycksfallsförsäkring erhåller de försäkrade var sitt försäkringsbrev (certificato di assicurazione). Vid grupplivförsäkring är det vanligast med flera försäkringsbrev. Det görs en principiell skillnad mellan handlingsplikter och underlåtenhetsskyldigheter. I förra avseendet räcker det om endera av försäkringstagaren och den försäkrade agerar. I det senare måste båda vara aktiva; att anmäla en förändring i den försäkrade risken gäller exempelvis såväl försäkringstagare som försäkrad. Liksom i och finns i en från den allmänna civillagen utbruten särskild allmän försäkringsavtalslag, 50/1980, de Contrato de Seguro av (LCS). Åtminstone delvis var lagstiftaren, när denna skrevs, inspirerad av kommissionens sedermera havererade förslag till direktiv för försäkringsavtal . Lagen innehåller fyra avdelningar. Den första är en allmän del, den andra angår skadeförsäkring, den tredje personförsäkring och den fjärde internationellt privaträttsliga regler. Före LCS gjordes skillnad mellan civilrättsliga och handelsrättsliga försäkringsavtal. Med den nya lagen upphävdes denna distinktion. Hela försäkringsavtalsrätten anses vara en del av handelsrätten. Det innebär att den primära rättskällan är Código de Comercio (CC) som kompletteras av LCS. Sjöförsäkringen är särskilt reglerad i den handelsrättsliga lagstiftningen (art. 737 till art. 805 CC). LCS täcker även återförsäkring. Bestämmelserna i är tvingande, såvida inte annat anges (art. 2). En kränkning av en tvingande föreskrift medför att avtalet i denna del blir overksamt. Skulle kränkningen gälla väsentliga delar av avtalet kan detta i sin helhet bli ogiltigt. Lagen uppställer principen att avtal i strid mot tvingande föreskrifter blir verksamma om de är fördelaktigare för den försäkrade än själva lagen (art. 2). I är en plikt att teckna försäkring föreskriven i åtskilliga fall vid skadeförsäkring. Detta gäller särskilt ansvarsförsäkring. Vid obligatorisk försäkring har skyldighet att meddela försäkringsskydd lagts i händerna på ett särskilt konsortium, Concorcio de Compensación. Kontraheringstvång existerar inte alls Allmänna kontraktsrättsliga regler blir i viss utsträckning gällande såvitt avser försäkringsavtal. För ingående av dessa avtal har LCS dock en särreglering i art. 6. Lagens regel är att en hemställan om försäkring (en solicitud) inte binder den som vill teckna försäkring. Hemställan är bara en inbjudan till försäkringsbolaget. Den spanska har vidareutvecklat denna regel genom att fastslå att en solicitud likväl kan vara ett äkta anbud som binder försäkringstagaren om det av omständigheterna framgår att detta varit dennes avsikt. Försäkringsbolagets svar på en solicitud är att uppfatta som ett anbud (proposición) som binder bolaget . Ett jakande svar inom denna frist från den som velat teckna försäkringen innebär att försäkringsavtal är slutet. Inget hindrar bolaget att förlänga tidsfristen. kan också ingås på annat sätt än enligt LCS:s modell. Reglerna är alltså inte tvingande för den som väljer en annan väg, exempelvis om försäkringsbolaget tar initiativet genom att lämna ett anbud. Skulle försäkringstagarens solicitud vara bindande enligt den princip som utvecklats av spanska gäller enligt de allmänna kontraktsrättsliga spanska reglerna (art. 1.262 CC) att bundenheten dock inte inträder förrän försäkringsbolagets antagande svar kommit försäkringstagaren till handa. Avtal anses slutet om försäkringsbolaget inte inkommer med svar inom de Någon generell avkylningsperiod existerar inte. Den i den europeiska lagstiftningen påbjudna avkylningsperioden vid livförsäkring är i är från det att försäkringsbrevet eller provisoriska dokument har överlämnats till försäkringstagaren. Regeln gäller endast individuell livförsäkring och när försäkringstiden överstiger (art. 83a 1 st. LCS). Förklaringen att försäkringstagaren vill avstå från försäkringen skall sändas skriftligen senast på fristens sista dag (art. 83a) 2 st.). Betalda skall återbetalas med avdrag för den tid under vilken avtalet var gällande (art. 83a 3 st.). I den spanska försäkringsrörelselagen (Reglamento de Ordenación y Supervisión de los Seguros Privados ROOSP av 1998) återfinns regler om försäkringsbolagens skyldighet att informera försäkringstagaren om avkylningsperioden. Informationen skall vara skriftlig och lämnas före ingående av försäkringsavtalet. Den måste vara klart och precist formulerad (art. 104.1 och 105.1 ROOSP). Art. 5 LCS föreskriver att försäkringsavtalet liksom ändringar och tillägg i detta skall ske i skriftform. Enligt härskande mening är försäkringsavtal dock konsensualavtal. Detta innebär att kravet på skriftlighet inte är ett nödvändigt kriterium. Visserligen anses art. 5 inte tala för denna åsikt. Den allmänna grundsatsen är dock att avtal inte kräver särskild form och i denna riktning går också flera andra bestämmelser i . Mycket talar för lämpligheten av skriftlighet när det gäller försäkringsbolagets svar på en solicitud. Men det finns inga krav på detta. Detsamma gäller accepten. Försäkringsvillkor är inte nödvändiga för försäkringsavtalets giltighet; ett särskilt lagreglerat undantag gäller dock för sjöförsäkringen. Villkoren fyller andra uppgifter, särskilt som bevismedel och som grund för själva avtalet. Efter avtalets ingående skall försäkringsbolaget enligt LCS (art. 5) översända ett exemplar av villkoren. Denna plikt kan också fullgöras temporärt genom översändande av ett provisoriskt dokument. Stadganden om försäkringstagarens upplysningsplikt återfinns i art. 10 LCS. Här förutsätts att försäkringsbolaget före ingående av avtalet tillställer försäkringstagaren en frågebok och att denna besvaras så att alla kända omständigheter uppges som kan påverka riskvärderingen. Skulle ingen frågebok överlämnas bortfaller upplysningsplikten. Det gör den också om frågebok visserligen överlämnats men det är fråga om omständigheter som trots att de kan påverka riskvärderingen inte har upptagits i boken. Den bundenhet vid en frågebok som lagstiftaren arbetar med är speciell för spansk rätt men har traditionellt accepterats i doktrinen. Det var mot denna bakgrund som regeln om upplysningspliktens bortfall upptogs genom ett tillägg i art. 1990. Härefter tycks emellertid den meningen alltmer ha vunnit insteg att försäkringstagarens upplysningsplikt inte kan vara inskränkt på detta vis. gör sig flera uppfattningar gällande om hur art. 10 skall förstås såvitt avser frågeboken. Den mot lagstiftaren mest trofasta ståndpunkten är att det visserligen i allmänhet räcker för försäkringstagaren att sanningsenligt besvara frågeboken men att det icke desto mindre också finns en skyldighet att uppge kända omständigheter som enligt försäkringstagaren är av betydelse för riskvärderingen; åsidosätts denna plikt befrias försäkringsgivaren från betalningsskyldighet. Upplysningsplikten, som inte omfattar allmänt kända omständigheter, bestäms med hjälp av framför allt objektiva kriterier. Den enkla frågan skulle då vara: avviker den faktiska risken från den som var förutsedd? I doktrinen finns den meningen företrädd att försäkringstagarens eventuella skuld i grunden saknar all betydelse när man avgör frågan om upplysningsplikten kränks. Men det förefaller som om detta ställningstagande mera har att göra med frågeboken. Frågor i denna som inte alls eller endast delvis har besvarats drabbar försäkringsbolaget som borde ha frågat försäkringstagaren härom. tiskt kände till eller borde ha känt till beaktas i allmänhet. Hur försäkringsbolaget skulle ha resonerat om det känt till den omständighet varom fråga är får betydelse. Art. 10 föreskriver också att förtigande eller felaktiga uppgifter av försäkringstagaren får konsekvensen att försäkringsbolaget kan upphäva avtalet. Detta måste dock ske inom en månad från det att bolaget fick kännedom om förtigandet eller den felaktiga uppgiften; annars blir avtalet gällande som om inget hade hänt. Bolaget skall betala tillbaka premien för tiden fram till hävningsförklaringen såvida inte försäkringstagaren gjort sig skyldig till uppsåtligt eller grovt vårdslöst handlande. Skulle försäkringsfallet inträffa före hävningsförklaringen bortfaller bolagets ersättningsskyldighet helt om försäkringstagaren kränkt sin upplysningsplikt uppsåtligen eller grovt vårdslöst. I övriga fall gäller enligt art. 10 att försäkringsbolaget endast behöver utge ersättning i förhållande till skillnaden mellan avtalad premie och den som skulle ha bestämts om den faktiska risken varit känd. Lagregeln är inriktad på jämkad ersättning. Det fallet att försäkringsbolaget ej alls skulle ha meddelat försäkring om alla omständigheter varit kända är ej särskilt omnämnt och har kritiserats. I vilken omfattning allmänna förmögenhetsrättsliga regler kan tillämpas vid sidan av de regler för vilka nu redogjorts är omstritt i spansk rätt. En del anser att de försäkringsavtalsrättsliga reglerna är exklusiva, andra att de grundläggande reglerna och principerna i den allmänna avtalsrätten också går att tillämpa. Särskilda regler om försäkring för främmande räkning har upptagits i art. 7 LCS. Dessa är allmänna och gäller sålunda både skade- och personförsäkring. Försäkring kan tecknas för egen eller främmande räkning. Med denna formulering beror allt på i vems intresse försäkringen är tagen. En livförsäkring tagen på annans liv är tagen för egen räkning om försäkringsersättningen skall tillfalla försäkringstagaren själv och för tredje mans räkning om tredje mans efterlevande i stället skall erhålla försäkringsersättning. När det är tveksamt om det är fråga om försäkring för egen eller för främmande räkning presumeras försäkringen vara tagen för egen del. Tredje man kan vara bestämd från början men kan också bli bestämd senare genom avtal mellan försäkringsbolag och försäkringstagare. Förpliktelserna åvilar försäkringstagaren. Liksom i italiensk rätt gäller undantag för sådana plikter som på grund av sin natur måste fullgöras av tredje man. Försäkringsbolaget kan inte vägra tredje man att uppfylla de förpliktelser som åvilar försäkringstagaren. Det är tredje man som är innehavare av den rätt som följer av försäkringsavtalet. Vid dödsfallsförsäkring tillkommer emellertid speciella regler av samma slag som i tysk och italiensk rätt. Tredje man eller, vid begränsad rättshandlingsförmåga, laglig företrädare måste skriftligen medgiva försäkringen. Det räcker dock om medgivandet, som kan återkallas, föreligger vid dödsfallet. Tredje man får ej vara barn . Försäkringsbrev eller åtminstone ett provisoriskt täckningsdokument skall tillställas försäkringstagaren, ej tredje man (jfr art. 5 LCS). Rätt att inträda och betala premie i försäkringstagarens ställe för att bevara försäkringen har förmånsberättigade borgenärer. Genom betalningen inträder de i försäkringstagarens alla rättigheter. tagaren kan inte motsätta sig att premien betalas av borgenärerna (art. 41 LCS). Särskilda regler gäller beträffande överlåtelse av försäkrad egendom. äganderätten övergår enligt de allmänna reglerna härom i CC. träder förvärvaren in och övertar försäkringstagarens rättigheter och förpliktelser. Detta gäller även ansvarsförsäkring under förutsättning att försäkringen är starkt knuten till saken i fråga. Försäkringsbolag och försäkringstagare kan komma överens om en annan ordning, om det är fråga om ett försäkringsbrev som inte har karaktär av att vara löpande (vilket brevet kan vara vid kapitalförsäkring) och det inte är fråga om en obligatorisk försäkring. Försäkringstagaren är skyldig att skriftligen underrätta förvärvaren om försäkringens existens. Han är också skyldig meddela bolaget eller dess företrädare om förändringen efter det att äganderättsövergången har ägt rum. Förvärvaren och försäkringstagaren liksom, vid dödsfallsförsäkring, arvingarna svarar solidariskt för vid övergången förfallna (art. 34 LCS). Dessa regler innebär inte att försäkringsbolaget är tvunget att acceptera förvärvaren som ny försäkringstagare. efter kännedom om att övergången är ett faktum kan bolaget upplösa avtalet. Om bolaget utövar denna rätt och meddelar tredje man härom skriftligen, upphör inte försäkringsskyddet förrän efter detta besked till tredje man. Bolaget måste också återställa som gäller tid för vilken det ej svarar på grund av upplösningen. Även förvärvaren kan vägra fortsätta försäkringen. Det kan ske genom ett skriftligt meddelande härom till bolaget från kännedom om försäkringsavtalets existens. Premie som hör till den period som redan har börjat löpa för avtalets upplösning får bolaget i detta fall behålla (art. 35 LCS). Har försäkringsbrevet egenskapen av löpande skuldebrev, kan upplösning av försäkringsavtal inte äga rum på grund av en överlåtelse av försäkrad egendom (art. 36 LCS). Enligt art. 37 LCS skall de regler om överlåtelse av försäkrad egendom för vilka nu redogjorts tillämpas även vid fall av försäkringstagarens eller tredje mans dödsfall. Detsamma gäller betalningsinställelse, eftergift, betalningsanstånd och konkurs som direkt angår dem. Detta försök av lagstiftaren att sammanföra olika situationer under gemensamma regler har medfört stora problem och underkastats stark kritik. Reglerna om överlåtelse av försäkrad sak förutsätter att det försäkrade intresset blir föremål för en överflyttning. Men en sådan äger exempelvis inte rum när en försäkringstagare, som har försäkrat ett främmande intresse, avlider; om A tecknar en försäkring på B:s liv med C som förmånstagare är det försäkrade intresset alltjämt B:s liv när B dör. Och motsvarande gäller konkurs. Att försäkringstagaren går i konkurs innebär inte att den försäkrade intresset automatiskt övergår till konkursboet. Det är av detta skäl omstritt i spansk rätt om art. 37 över huvud är tillämplig, när det försäkrade intresset inte har övergått till någon annan. Liksom i fransk rätt är direktkrav tillåtna i spansk rätt. Rätten tillkommer såväl den skadelidande som dennes arvingar (se art. 76 LCS). Den plikt att underrätta försäkringstagaren som tidigare fanns i fransk rätt men som upphävdes i rättspraxis gäller av allt att döma fortfarande i . Liksom i är i mycket diskuterat vilket slag av solidariskt ansvar som föreligger beträffande försäkringsbolagets och försäkringstagarens gemensamma ansvar. Återkrav från försäkringsbolaget mot försäkringstagaren är möjligt i två fall. Det ena är när försäkringstagaren uppsåtligen gjort sig skyldig till skada. Det andra fallet är att försäkringsbolaget tvingats betala trots att invändningar mot försäkringsersättning som kunnat riktas mot försäkringstagaren hade varit framgångsrika. Anspråk grundade på försäkringsavtal preskriberas vid skadeförsäkring . Vid personförsäkring är tiden utsträckt till (art. 23 LCS). Börjetiden för dessa preskriptionstider anges inte i LCS. Man blir hänvisad till de allmänna avtalsrättsliga reglerna i CC. Enligt dessa börjar tiden att löpa när fordringsrätten kan utövas (art. 1969 ). Vad som åsyftas är den tidpunkt då det inte längre föreligger några rättsliga eller avtalsmässiga hinder mot att utkräva rätten. Vilken denna tidpunkt är vid försäkring avgörs ytterst efter en skälighetsbedömning vid prövning i domstol. Ett särskilt förfarande för att fastställa förekomsten av en skada kombinerat med en speciell tidsfrist existerar i spansk rätt. Resultatet av förfarandet måste för den som ej accepterar det angripas vid domstol av försäkringsbolaget och av den försäkrade. Någon lagreglerad frysning finns inte i . I doktrinen utgår man emellertid från att förhandlingar mellan parterna medför att preskriptionen fryses. Gruppförsäkring är särskild omnämnd i LCS. Av art. 81 framgår att ett försäkringsavtal avseende personförsäkring inte bara kan tecknas till förmån för en individ utan även för en grupp som kan uppvisa ett gemensamt kännetecken. Bestämmelsen innebär att lagen i sig täcker även gruppförsäkring. Närmare och särskilda regler om gruppförsäkring saknas dock. I den rättsvetenskapliga litteraturen har frågan emellertid diskuterats. Enligt härskande mening blir det fråga om ett enda försäkringsavtal genom vilket flera försäkringsförhållanden mellan försäkringsbolag och försäkringstagaren uppstår. Dogmatiskt förklaras det hela så att försäkringstagaren, normalt en arbetsgivare, såsom representant för den försäkrade gruppen ingår ett globalavtal eller en löpande försäkring. De enskilda försäkringsförhållandena uppstår genom ett meddelande av försäkringstagaren till försäkringsbolaget angående vilka de försäkrade personerna är. Enligt en administrativ föreskrift skall gruppförsäkring när det gäller livförsäkring förses med en biträdandeförklaring av såväl den försäkrade som försäkringstagaren. Det är emellertid omstritt vilken rättslig betydelse en sådan förklaring har. En del menar att den är en ovillkorlig förutsättning för gruppavtalets giltighet. Andra har uppfattningen att förklaringen bara har en informativ funktion.