prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — Även i fall av oaktsamhet måste emellertid försäkringsbolaget kunna få åberopa oriktiga uppgifter. Det gäller här upplysningar av avgörande be- tydelse för försäkringens utformning där noggranna uppgifter är väsent- liga för avtalet. Med tanke på svårigheterna att styrka vetskap på försäkringstagarens sida skulle en regel som inskränkte sig till sådana fall ge försäkringsbolaget otillräckliga möjligheter att reagera mot oriktiga I likhet med vad som föreslagits för konsumentförsäkringens del bör dock ringa oaktsamhet inte kunna medföra några påföljder. Här kan försäkringstagarens insikt eller bristande insikt om uppgiftens vikt för försäkringsbolaget inverka: om han försummat att ta reda på ett visst förhållande, vars betydelse var svår att förstå för en utomstående, kan oaktsamheten ibland anses ringa. Vem bör vara skyldig att lämna upplysningar? Vid personförsäkring är det uppgifterna om den försäkrades hälsotill- stånd som är de viktigaste. När en försäkring skall gälla på annans liv eller hälsa, är det därför främst hans uppgifter som kommer att ligga till grund för försäkringen. I enlighet härmed bör det i lagen direkt anges att både försäkringstagaren och den försäkrade är skyldiga att lämna upp- gifter till försäkringsbolaget och att en oriktig uppgift får verkan oavsett vem av de två som lämnar den. Att även den försäkrades uppgifter skall beaktas är så självklart att det inte behöver krävas något förbehåll från försäkringsbolagets sida om det. Däremot finns det vid individuell försäkring inte anledning att låta andra personers uppgifter få betydelse för försäkringsbolagets ansvar. Om uppgifter som bolaget har inhämtat från läkare, försäkringskassa eller annan visar sig vara oriktiga, bör det inte drabba försäkringstagaren. Om bolaget känner tveksamhet inför någon viss uppgift, finns alltid möjligheten att ställa motsvarande fråga direkt till försäkringstagaren. Inte heller bör en sådan anteckning i försäkringsbrevet som avses i 10 § andra stycket FAL få någon verkan, om den inte har motsvarats av frågor till försäkringstagaren eller den försäkrade. Någon särskild regel om detta behövs inte. 9.3.2Påföljder vid försäkringsfall för brott mot upplysningsplikten Regeringens förslag: Vid svek och förfarande i strid med tro och heder skall avtalslagens ogiltighetsregler tillämpas. Vid annan över- trädelse av upplysningsplikten skall den s.k. prorataregeln tillämpas, dock med möjlighet till avvikelse där regeln leder till oskäliga resultat. Försäkringsbolaget skall inte få åberopa att upplysningsplikten har åsidosatts om det insåg eller borde ha insett att upplysningarna var oriktiga, inte heller om dessa saknade betydelse för bolaget. Sedan en livförsäkring för dödsfall gällt skall oriktiga uppgifter kunna åberopas bara om försäkringstagaren eller den försäkrade har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder. 12 kap. 2 och 4 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, frånsett att avtalet inte utan vidare blir ogiltigt vid svek och ohederligt förfarande (se promemorian s. 158 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. förordar att fristen för för- säkringsbolaget att åberopa att försäkringstagaren åsidosatt sin upplys- ningsplikt begränsas till . anser att försäk- ringsbolaget bör kunna säga upp försäkringsavtalet med omedelbar verkan vid svek och ohederlighet från försäkringstagarens sida. Livför- säkringsbolaget menar att regeln om oantastbarhet inte är till- räckligt motiverad och att i varje fall tidsfristen innan oantastbarheten inträder bör vara längre än . avstyrker en sådan regel. befarar att regeln leder till att hälsoprövningen blir mer omfattande och dyrbar än den är . Nuvarande ordning: Som ovan nämnts gäller vid sidan av FAL och KFL allmänna avtalsrättsliga regler. Om försäkringstagaren har gjort sig skyldig till svek eller förfarit i strid mot tro och heder, är försäkrings- avtalet sålunda ogiltigt och försäkringsbolaget fritt från ansvar. Detta anges i FAL genom en hänvisning i 4 § till avtalslagen, medan man för KFL:s del har funnit en sådan hänvisning onödig (se prop. 1979/80:9 s. 142). Delvis till skillnad från vad som gäller vid civilrättslig ogiltighet i allmänhet anses försäkringsbolaget ha rätt att behålla hela den erlagda riskpremie som belöper , medan man även i dessa fall betalar ut försäkringens sparvärde till försäkringstagaren. Det är tveksamt i vad mån bestämmelserna om svek kan åberopas vid försäkring på tredje mans liv, om det är den försäkrade som har förfarit svikligt och försäk- ringstagaren har varit ovetande om detta. Svek leder i allmänhet till att försäkringsavtalet blir ogiltigt i sin helhet. Bara om den del av försäkringen som berörs av den svikliga uppgiften är ringa och helt fristående från huvuddelen, anses partiell ogiltighet kunna komma i fråga. I fråga om personförsäkringar skulle detta kunna bli aktuellt för premiebefrielsemomentet. Påföljden vid annan relevant överträdelse av upplysningsplikten är enligt 6 och 7 §§ FAL tillämpning av den s.k. prorataregeln. Den kan allmänt sägas inne- bära att försäkringsskyddet genom en omräkning av försäkringen anpassas till försäkringsbolagets förutsättningar för avtalet. Några försäk- ringsbolag tillämpar här den klassiska prorataregeln, som innebär att försäkringsbeloppet sätts ned efter förhållandet mellan den totalpremie som faktiskt avtalats och den totalpremie som skulle ha tagits ut med riktiga uppgifter. Reduktionen blir på så sätt densamma när under försäk- ringstiden den än sker. Andra försäkringsbolag tillämpar såvitt gäller livförsäkring en variant av samma princip, som efter sin upphovsman kallas Phragméns regel. Den innebär att den del av försäkringsbeloppet, som vid omräkningstillfället inte är täckt av sparande, reduceras efter förhållandet mellan det dödlighetsantagande som har lagts till grund för avtalet och det antagande som skulle ha bestämts med riktiga uppgifter. Vid försäkring med sparmoment betyder det att reduktionen blir stor i början av försäkringstiden och mindre ju går, för att helt utebli vid försäkringstidens slut. För sjuk- och olycksfallsförsäkringens del tillämpar man genomgående den klassiska prorataregeln. Eftersom sådan försäkring numera alltid drivs som ren riskförsäkring, har emellertid skillnaden mellan reglerna inte någon betydelse här. KFL, som ju är tillämplig också beträffande vissa personförsäkringar, har ett annat system. I 30 § föreskrivs att försäkringsersättningen kan sättas ned efter vad som är skäligt med hänsyn till försummelsens betydelse för försäkringsfallet och för omfattningen av skadan samt den försäkrades uppsåt eller oaktsamhet och omständigheterna i övrigt. I första hand skall alltså frågan om orsakssamband mellan den oriktiga uppgiften och försäkringsfallet ha betydelse, men även andra omständig- heter spelar in (se prop. 1979/80:9 s. 143 f.). Skälen för regeringens förslag Svek och ohederligt förfarande En försäkringstagare som gör sig skyldig till svek eller handlande i strid mot tro och heder bör inte ha någon rätt till försäkringsersättning. Enligt och promemorian skulle dessa fall frikopplas från avtalslagen och regleras särskilt i försäkringsavtalslagen. Av mot- svarande skäl som då det gäller konsumentförsäkring anser dock rege- ringen att liksom man bör tillämpa avtalslagens ogiltig- hetsregler närmast 30 och 33 §§ kompletterade med en bestämmelse om att försäkringsbolaget får behålla den erlagda riskpremien. Däremot bör under alla omständigheter försäkringens tekniska värde, alltså den del av premien som motsvarar ett sparande, återlämnas till försäkrings- tagaren. Vid personförsäkring framstår det också som angeläget att oredliga förfaranden från den försäkrades sida (vid försäkring på främmande liv) kan åberopas av försäkringsbolaget, även om ond tro inte kan bevisas hos försäkringstagaren. Här kan inte gärna avtalet bli ogiltigt i dess helhet; flera personer kan vara försäkrade i god tro. Med dessa fall bör man dock komma till rätta genom den allmänna regel om påföljder vid uppsåt och oaktsamhet som föreslås i det följande. Påföljder i övriga fall Vad angår övriga situationer då upplysningsplikten åsidosatts kan KFL:s skälighetsregel onekligen synas smidig. Den ger bättre möjligheter att komma till tilltalande resultat i det enskilda fallet än prorataregeln, som ibland kan leda till mindre rimliga resultat. Det avgörande enligt denna regel är ju inte skuldgraden på försäkringstagarsidan utan betydelsen för försäkringbolaget av den aktuella uppgiften. Den försäkrade eller hans efterlevande riskerar, på grund av en inte alltför allvarlig oaktsamhet, att helt eller till stor del gå miste om det skydd man räknat med, och detta gäller även när den felaktiga uppgiften inte har något samband med orsaken till försäkringsfallet. kan framhållas att ändrade medi- cinska bedömningar efter hand har lett till att försäkringsbolagens riskprövningsregler framför allt vid livförsäkring numera är betydligt liberalare . Just vid personförsäkring, där försäkringstekniska hänsyn har en särskild tyngd, har prorataregeln ett särskilt berättigande och framstår som förhållandevis lättillämpad. Det kan tilläggas att på detta område det är vanligt att oriktigheten av lämnade uppgifter upp- täcks redan före inträffat försäkringsfall, i samband med begäran om premiebefrielse eller när ny försäkring tecknas, och att det i varje fall i denna situation är naturligt att prorataregeln läggs till grund för följderna av den oriktiga upplysningen. Vid remissbehandlingen av kommitté- förslaget har det också allmänt godtagits att prorataregeln skall vara huvudprincipen vid personförsäkring. Övervägande skäl talar därför enligt regeringen för att för person- försäkringarnas del hålla fast vid prorataregeln åtminstone som huvud- regel när det gäller påföljden av annan försummelse av upplysnings- plikten än svek och förfarande i strid mot tro och heder. skall betonas att en proratering alltså en nedsättning eller ett helt bortfall av försäkringsersättning inte bör få göras på ett mer eller mindre schablon- mässigt sätt. Det bör ankomma på försäkringsbolaget att visa att en proratering i det enskilda fallet är i överensstämmelse med bolagets eller branschens aktuariella praxis. Undantag vid uppenbar oskälighet? Enligt gällande rätt går brott mot upplysningsplikten ut över alla intressenter: försäkrade och förmånstagare lika väl som försäkringstaga- ren. Lika litet som beträffande konsumentförsäkring finns det anledning att normalt avvika från denna fundamentala försäkringsrättsliga princip. och promemorians förslag innebär emel- lertid att man skulle kunna gå ifrån den föreslagna huvudregeln om dess tillämpning skulle leda till uppenbart oskäligt resultat mot försäkrings- tagaren eller hans rättsinnehavare. Till stöd för en undantagsregel för fall där huvudregeln leder till oskäliga resultat åberopade kommittén dels de berörda nackdelar som den stela huvudprincipen kan medföra, dels de särskilda sociala och humanitära skäl som ofta framträder vid livförsäkring. Enligt kommittén skulle det bli fråga om en undantags- regel, som bara kunde åberopas när det förelåg speciella omständigheter i det enskilda fallet. Resonemanget får enligt regeringen anses motiverat när det gäller påföljden av oaktsamhet från försäkringstagarens eller den försäkrades sida. En undantagsregel som tillämpas när resultatet annars blir klart stötande förekommer också i annan civilrättslig lagstiftning, och den passar väl i en sådan konsumentskyddande lagstiftning som det är fråga om här. Däremot kan det inte anses vare sig lämpligt eller rimligt att som kommittén tänkte sig en motsvarande skälighetsbedömning skall ske när det förekommit svek eller därmed jämställt förfarande. Interna- tionellt sett synes det inte finnas någon motsvarighet till en regel av detta slag. Generellt sett utgör försäkringsbedrägerier ett betydande problem. Och det bör inskärpas att lagstiftaren inte i något fall överser med dem, inte ens när detta inte går ut över den bedräglige försäkringstagaren själv utan hans efterlevande. Vid livförsäkring (dvs. dödsfallsförsäkring) avser ju svikligt förfarande i praktiska fall just att gynna försäkringstagarens närstående. Regeringens slutsats är alltså att undantagsregeln bör inskränkas på detta sätt och tillämpas bara när prorataregeln leder till stötande resultat. Kommittén föreslog också ett andra undantag från proratabedömningen, den s.k. oantastbarhetsregeln. Den innebar att vid livförsäkring vid dödsfall oriktiga uppgifter inte fick åberopas mera än efter den tidpunkt då försäkringen tecknades, utom när försäkringstagaren eller den försäkrade förfarit svikligt eller i strid med tro och heder. Förslaget motiverades framför allt med försäkringstagarens och hans rättsinne- havares behov av trygghet. Dessa kan inte vara säkra på att försäk- ringstagaren inte av oaktsamhet lämnat oriktiga uppgifter vid försäk- ringens tecknande. Oantastbarhetsregeln har också sagts öka livförsäk- ringens värde som kreditsäkerhet. Vidare hänvisade kommittén till att sådana regler är vanliga utomlands, med varierande tidsfrister tills oantastbarheten inträder. Mot en oantastbarhetsregel har ibland anförts att de oriktiga uppgifter- na lämnats medvetet, fast svek eller motsvarande inte går att styrka. Från branschens sida har man vidare invänt att den ger den slarvige försäkringstagaren oberättigade fördelar på de ordentligas bekostnad och att den skulle göra det nödvändigt med noggrannare kontroll vid försäkringens tecknande. Mot detta står däremot försäkrings- tagarens och hans efterlevandes skyddsbehov, vilket måste anses vara ett tungt vägande skäl för en sådan regel. En skärpt kontroll från försäk- ringsbolagets sida kan inte heller anses som någon nackdel. Genom regeln skulle också den svenska lagen närma sig vad som vanligen gäller internationellt. De flesta remissinstanserna har tillstyrkt promemorie- förslaget till en oantastbarhetsregel. Också regeringen anser övervägande skäl tala för att införa en bestämmelse av detta slag. Vad angår fristens längd är att märka att enligt viss statistik, som kommittén refererat, oriktiga uppgifter till förhållandevis stor del upptäcks mellan två och efter tecknandet (medan upptäcks under avtalets två första år). Detta talar närmast för att fristen sätts till , vilket i och för sig är en ganska i förhållande till de långa avtalstider det är fråga om här. Regeringen föreslår alltså att försäkringen, frånsett vid svek och liknande, blir oantastbar . Andra inskränkningar i upplysningsplikten FAL upptar i 8 och 9 §§ en del bestämmelser om verkan av att försäk- ringsbolaget känt eller bort känna till det rätta förhållandet, att bolaget får kännedom om oriktigheten men inte reagerar m.m., vilka också utgör inskränkningar i bolagets möjligheter att åberopa brott mot upplysningsplikten. Motsvarande regler bör ingå även i den nya lagen. Även från dessa regler bör göras vissa undantag för svek och förfarande i strid mot tro och heder. 9.3.3Oriktigheten upptäcks före försäkringsfall Regeringens förslag: När en oriktig uppgift upptäcks före försäkrings- fall, skall parterna genom förhandlingar kunna anpassa avtalet till de nya upplysningarna. Försäkringstagaren skall ha rätt till fortsatt försäkring på de villkor och med det lägre försäkringsbelopp som försäkringsbolaget skulle ha bestämt ifall riktiga uppgifter hade lämnats från början. Om försäkringstagaren eller den försäkrade har gjort sig skyldig till svek eller liknande, skall det inte finnas någon rätt till fortsatt försäkring. 12 kap. 3 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se promemorian s. 313). Remissinstanserna: Förslaget har allmänt godtagits av remiss- instanserna. Nuvarande ordning: Vid personförsäkring är det inte ovanligt att oriktigheten av lämnade uppgifter upptäcks i samband med ansökan om premiebefrielse. Om svek eller liknande föreligger, kan försäkrings- bolaget i så fall säga upp avtalet till upphörande (4 § FAL). I det motsatta fallet när den oriktiga uppgiften har lämnats i god tro kan försäkringsbolaget vid personförsäkring inte vidta någon åtgärd alls (5 § FAL). För övriga fall innehåller FAL i 8 § den bestämmelsen att försäkringsbolaget utan oskäligt uppehåll skall meddela försäkringstaga- ren vilken ansvarsbefrielse försäkringsbolaget gör anspråk på. Däremot upptar FAL, lika litet som KFL, några regler om hur själva avtalet skall behandlas för framtiden. I praktiken brukar försäkringsbolagen alltid se till att avtalsförhållandet även formellt anpassas till de vunna upplys- ningarna. Om försäkringsbolaget med kännedom om de riktiga förhållan- dena inte skulle ha meddelat någon försäkring alls, sägs försäkringen upp helt. Om försäkring skulle ha kunnat meddelas mot högre premie eller på andra villkor i övrigt, brukar avtalet skrivas om i enlighet med prorata- regeln. Försäkringen anges i det nya avtalet gälla för det försäkrings- belopp som den avtalade premien räcker till, varjämte försäkringen förses med de eventuella förbehåll som bort införas från början. Däremot anses försäkringstagaren inte ha rätt att utan ny hälsoprövning fortsätta försäkringen med oförändrat försäkringsbelopp och höjd premie. Skälen för regeringens förslag Det ligger i båda parters intresse att följderna av en överträdelse av upplysningsplikten blir klarlagda . För försäkrings- tagaren är det viktigt både att han inte betalar premie för en försäkring som inte ger honom det skydd han tänkt sig och att han, när så är möjligt, får tillfälle att skaffa sig ett bättre skydd. Nuvarande praxis med omskrivning av avtalet får anses innebära en både rimlig och lämplig lösning, som bör läggas till grund för en lagreglering av situationen. Försäkringens fortsatta utformning bör på detta vis i första hand bli en sak för förhandlingar mellan parterna. Lagens regler bör utformas så att de främjar sådana förhandlingar, varvid initiativet får komma från försäkringsbolaget i form av en uppsägning av försäkringen. Lagrådet har satt i fråga om inte en sådan ordning medför onödiga komplikationer, eftersom försäkringens framtida innehåll ändå klargörs genom en föreslagen regel att försäkringsbolaget utan oskäligt uppehåll skall underrätta försäkringstagaren om bolaget vill göra gällande att dess ansvar har minskat. Enligt regeringens mening finns det emellertid skäl att mera ingående reglera den uppkomna situationen, där det är av väsentlig betydelse för försäkringstagaren att rättsläget preciseras något som inte torde ske enbart genom ett meddelande av bolaget. Om försäkringsbolaget eller den försäkrade har gjort sig skyldig till svek eller handlande i strid mot tro och heder, bör som nämnts försäk- ringsavtalet liksom nu bli ogiltigt enligt vad som följer av avtalslagens bestämmelser. Försäkringstagaren bör alltså då inte ha någon rätt till fortsatt försäkring. Vid en ny ansökan om försäkring utgör förhållandet självfallet ett särskilt skäl för försäkringsbolaget att vägra försäkrings- skydd. Inte heller annars kan det gärna bli tal om fortsatt försäkring vid ett brott mot upplysningsplikten, om riktiga uppgifter från början skulle ha lett till helt avslag på ansökan. För övriga fall innebär förslaget att man alltså i princip lagfäster försäk- ringsbolagens nuvarande praxis. Försäkringstagaren bör ha rätt till fortsatt försäkring med det försäkringsbelopp som den avtalade premien räcker till och med de eventuella förbehåll som skulle ha införts om riktiga uppgifter hade lämnats från början. Inom denna ram får försäkringsbolaget alltså inte ta hänsyn till de ytterligare försämringar av den försäkrades hälsotillstånd som kan ha inträtt efter tecknandet. Även om det är tydligt att avtalet måste ändras eller kanske hävas på grund av den oriktiga uppgiften, kan det vara oklart vad som närmare bör ske. Ofta krävs det ytterligare utredning innan det riktiga beslutet kan fattas, varvid försäkringsbolaget är beroende av frivillig medverkan från försäkringstagarens sida. Försäkringsbolagets uppsägning måste därför i samtliga fall kunna få formen av en uppsägning till upphörande, varefter det får ankomma på försäkringstagaren att begära fortsatt försäkring på nya villkor. För att det skall bli lättare för honom att utnyttja denna rätt bör det krävas att försäkringsbolaget i sin uppsägning gör honom uppmärksam på hans möjligheter. Som föreslås av kommittén och i promemorian bör man vidare bestämma en så pass lång uppsägningsfrist som , då försäkringstagaren kan framställa sitt krav. Om försäkringsfall skulle inträffa innan ett nytt avtal har träffats eller uppsägningsfristen har gått ut, gäller försäkringen med det skydd som framgår av det föregående, dvs. som regel med nedsättning enligt prorataregeln. Även om försäkringsbolaget på detta vis alltid bör ha möjlighet att säga upp försäkringen till upphörande vid brott mot upplysningsplikten, innebär det inte att sådan uppsägning behöver bli den vanliga reaktionen från försäkringsbolagens sida. Det finns skäl att anta att försäkrings- bolagen inte kommer att utnyttja denna möjlighet utan i stället kommer att säga upp försäkringen för ändring, om det är klart att försäkrings- tagaren har rätt till fortsatt försäkring och det också går att fastställa vilka villkor som bör gälla för den fortsatta försäkringen. Vill försäkringstaga- ren inte behålla försäkringen i denna form, får han utnyttja sin generella rätt att själv säga upp försäkringen till upphörande. Regeringens förslag: Symtomklausuler skall få användas bara när det är påkallat av speciella omständigheter. Liksom beträffande konsument- försäkringen skall s.k. omfattningsvillkor regleras. 12 kap. 5 och 12 §§ förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag, dock är regleringen av omfattningsvillkor mera detaljerad (se prome- s. 162 f.). Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta remissinstanserna. anser att den föreslagna regeln om symtomklausuler bör gälla vid varje utvidgning av försäk- ringsskyddet, oavsett när den sker. Skälen för regeringens förslag: I nära samband med upplysnings- plikten vid personförsäkring står frågan om s.k. symtomklausuler, vilka undantar från skyddet vissa sjukdomar som visat symtom före tecknandet utan att undantaget grundas på upplysningar om den försäkrades hälso- tillstånd. En närliggande typ av villkor gör undantag för sjukdomar som den försäkrade har vid avtalsslutet utan att de ännu visat några symtom. Villkor av denna typ har länge förekommit endast vid sjuk- och olycksfallsförsäkringar för små barn, där de avser vissa sjukdomar m.m. för vilka anlag funnits sedan födseln eller som har sitt ursprung från första levnadsåren. På grund av sådana objektiva begränsningar av försäkringsskyddet kan försäkringsbolaget gå fritt från ansvar, även om försäkringstagaren inte på något sätt har brustit i sin upplysningsplikt. Liksom Försäkringsrättskommitténs förslag innebär förslaget i prome- att, om undantagsklausuler av de angivna slagen inte grundade sig på upplysningar om den försäkrade som försäkringsbolaget inhämtat, de skall gälla bara när de är påkallade av försäkringens beskaffenhet eller någon annan särskild omständighet. Det har framhållits att undantagen kan vara fullt berättigade i vissa situationer, där man inte alls eller bara med stora svårigheter kan inhämta upplysningar om den försäkrades hälsa. Genom undantag av detta slag kan ett försäkringsbolag undgå att träffas av de tvingande reglerna om upplysningsplikt under vissa förhållanden där dessa sämre än annars fyller funktionen att klargöra riskens omfattning. Ett sådant avsteg från vad som annars gäller bör dock bara medges under särskilda omständigheter.