prop · GR03174 · 2004-06-29 00:00:00 — Den som är berusad eller stör ordningen eller äventyrar säkerheten i trafiken är enligt 4 kap. 8 § ordningslagen skyldig att på uppmaning av trafiktjänsteman lämna trafikföretagets område eller färd- medel. Detsamma gäller också t.ex. den som inte följt de anvisningar och tillsägelser som trafiktjänstemannen gett enligt 4 kap. 3 § om underlåtel- sen eller överträdelsen har väsentlig betydelse för ordningen eller säker- heten i trafiken. Om den som uppmanats att lämna trafikföretagets område eller färd- medel inte gör detta får en polisman eller ordningsvakt avvisa eller av- lägsna honom eller henne. En polisman har naturligtvis både en rätt och en skyldighet att ingripa om den allmänna ordningen eller säkerheten störs även i andra fall än där en trafiktjänsteman påkallat biträde från honom eller henne. Som nämnts måste polismannen eller ordningsvakten när biträde påkallas självständigt pröva om förutsättningar för avvisning eller av- lägsnande föreligger, dvs. att personen som skall avvisas har betett sig på ett sätt som enligt ordningslagen medför skyldighet att t.ex. lämna ett färdmedel. Även om polismannen eller ordningsvakten enligt motiven till lagstift- ningen (prop. 1992/93:210 s. 307 f.) har att göra en självständig prövning av förutsättningarna för ett avvisande torde trafiktjänstemannens uppgif- ter om händelseförloppet i allmänhet kunna godtas. Om polismannen eller ordningsvakten finner att det är uppenbart att grund för avvisning saknas har denne rätt att vägra handräckning. Grunden för en polis eller ordningsvakts rätt att ingripa är att den verk- samhet som pågår stör ordningen eller äventyrar säkerheten. Ingripande av polis eller ordningsvakt bör därför ske först när det har uppstått ord- ningsstörning eller risk för säkerheten. Det avgörande för om en person skall kunna tvingas lämna området bör även i fortsättningen vara att det i det enskilda fallet föreligger en på något sätt dokumenterad ordningsstörning eller en risk för att säkerheten äventyras. Bara det faktum att personen i fråga har tillstånd av SL, eller inte, till sin verksamhet kan inte vara av avgörande betydelse för hur en polisman skall agera. Det bör i första hand ankomma på SL:s personal och inte på polisen, att påpeka det faktum att någon bedriver viss typ av från SL:s sida oönskad verksamhet. Den möjlighet som ordningslagen ger en trafiktjänsteman att påkalla handräckning av polis eller ordningsvakt när det uppstår problem framstår som en väl avvägd an- svarfördelning mellan SL samt polis och ordningsvakter. På grund härav anser regeringen att någon förändring av bestämmel- serna i den riktning som SL föreslagit inte bör göras. 8.3Fråga om skillnad mellan ordningslagens och järn- vägssäkerhetslagens ordningsbestämmelser Regeringens bedömning: Ordningsbestämmelserna i ordningslagen om tunnelbana bör inte utvidgas att omfatta även regional järnvägstra- fik. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens för- slag. Remissinstanserna: Alla remissinstanser, förutom SL, delar prome- bedömning eller lämnar den utan invändning. SL har anfört att det förhållandet, att problemet med olika ordningsbestämmelser för den regionala järnvägstrafiken och tunnelbanan är specifikt för inte utgör tillräckliga skäl att avstå från en särreglering för att åstad- komma en klarare gränsdragning. SL menar att det finns flera exempel på lagstiftning som innebär särreglering av förhållanden i . Bakgrund: När det gäller säkerhetsbestämmelser och befogenheter för trafikutövarens personal vid järnvägstrafik och annan kollektivtrafik ges bestämmelser i både 2528 §§ järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) och i ordningslagen. Järnvägssäkerhetslagens bestämmelser gäller järn- vägstrafik medan det i 4 kap. ordningslagen finns särskilda bestämmelser om tunnelbana, spårväg och sådan yrkesmässig trafik som avses i yrkes- trafiklagen (1988:263). Med den sistnämnda hänvisningen avses framför allt busstrafik. har beslutat i enlighet med regeringens proposition Järnvägslag (prop. 2003/04:123, bet. 2003/04:TU14, rskr. 2003/04:258). I propositionen föreslås att de grundläggande bestämmel- serna om järnvägar regleras i en ny järnvägslag. Lagen skall inte gälla tunnelbana och spårväg. De allmänna säkerhetskrav samt ordnings- och straffbestämmelserna som gäller enligt järnvägssäkerhetslagen (1990:1157) överförs till 9 kap. järnvägslagen. Vissa följdändringar före- slås även i bl.a. järnvägssäkerhetslagen och lagen (1958:205) om förver- kande av alkoholhaltiga drycker. Järnvägslagen och övriga lagändringar träder i kraft . SL har begärt att regeringen gör en översyn av gränsdragningen mellan ordningsbestämmelserna på pendeltåg (regional järnvägstrafik) och tun- nelbana. Eftersom beslutat att ordnings- och straffbestämmelserna i järnvägssäkerhetslagen överförs till en ny järnvägslag bör SL:s begäran ses mot denna bakgrund och en jämförelse mellan järnvägslagen och 4 kap. ordningslagen presenteras. Olika säkerhetsbestämmelser gäller som nämnts enligt den nya järnvägslagen och ordningslagen. Generellt kan sägas att ordningslagens bestämmelser är mer detaljerade än de som följer av järnvägslagen. I 9 kap. järnvägslagen (25 och 25 a §§ i järnvägssäkerhetslagen) finns bestämmelser i detta ämne. I 9 kap 1 § föreskrivs att ingen, utan infra- strukturförvaltarens eller ett järnvägsföretags tillstånd, får beträda spår- området för järnväg utom på platser där det klart framgår att allmänheten har tillträde. Av 9 kap. 2 § framgår att alkoholdrycker inte får förtäras inom järnvägssystem, om det inte handlar om tillåten servering eller att särskilt tillstånd givits. När det gäller ordningslagen finns motsvarande bestämmelser om för- täring av alkohol i 4 kap. 4 § och om beträdande av spårområde i 4 kap. 5 § första stycket. Därutöver finns i 5 § en bestämmelse om förbud att utan tillstånd vidröra manöver- och signalanordningar eller liknande an- ordningar eller på annat sätt hindra trafikens behöriga gång. I 4 kap. 6 § anges vidare att det är förbjudet att -utan tillstånd av trafikföretaget inom dess område eller på dess färdmedel medföra egendom som är av farlig beskaffenhet eller som kan orsaka avsevärd olägenhet, -röka inom ett trafikföretags område som är beläget under jord och på andra färdmedel än som ingår i taxitrafik, -förorena eller skräpa ned på färdmedel eller inom trafikföretags område, eller -skaffa sig tillträde till område innanför ingångsspärren till tunnel- bana utan att kunna uppvisa giltigt färdbevis. Skälen för regeringens bedömning: SL menar att 4 kap. ordningsla- gens mer detaljerade bestämmelser med fördel skulle kunna tillämpas inom den regionala järnvägstrafiken. Som exempel anger SL ordnings- lagens detaljerade och straffsanktionerade bestämmelser mot rökning och nedskräpning. Som framgår av promemorian var i samband med remissförfarandet av SL:s skrivelse positiva till bolagets förslag. Styrel- sen anförde då att nuvarande reglering påverkar polisens arbete eftersom förutsättningarna för en polisman att ingripa på pendeltåg inte är de- samma som på tunnelbana och spårväg. Styrelsen ifrågasatte därför om inte lagstiftningen borde ändras så att möjligheterna att komma till rätta med ordningsstörningar på den lokala järnvägen likställs med dem som gäller för tunnelbanan och spårvägen. I samband med remitteringen av promemorian har dock styrelsen ändrat sin inställning och har anslutit sig till promemorians bedömning. Frågan om gemensamma bestämmelser om ordning och säkerhet för all kollektiv persontrafik till lands diskuterades i samband med införan- det av ordningslagen. I motiven till lagstiftningen (prop. 1992/93:210 s. 202) anförs att det i och för sig skulle vara tilltalande att i ordningslagen föra samman alla bestämmelser om ordning och säkerhet i den kollektiva persontrafiken till lands. Att föra över järnvägssäkerhetslagens bestäm- melser om ordning vid järnvägstrafik till ordningslagen ansågs dock inte medföra några fördelar. Med hänsyn till att järnvägstrafiken i vissa avse- enden skiljer sig från regleringen för övrig kollektivtrafik bedömdes det vara motiverat att dessa bestämmelser hölls samman såsom har skett i järnvägssäkerhetslagen. Regeringen menar att det i och för sig kan finnas skäl att överväga gränsdragningen mellan vilken verksamhet som skall omfattas av be- stämmelserna i ordningslagen och vilken som skall regleras av den före- slagna järnvägslagen. Det är särskilt tydligt när det gäller gränsdragning mellan kollektivtrafiken i , där tunnelbana och regional järn- vägstrafik bedrivs parallellt. De olika regelsystem som reglerar ordnings- bestämmelser och personalens befogenheter kan i några fall leda till oklarheter. Regeringen anser dock att detta problem är specifikt för Prop. 2003/04:174 eftersom det inte bedrivs tunnelbanetrafik någon annanstans i . övriga delar av landet är det endast regional järnvägstrafik och annan järnvägstrafik som bedrivs parallellt. Den ändring som SL vill ha till stånd innebär att regional järnvägstrafik och tunnelbana skall regleras på samma sätt, och på ett sätt som avviker från järnvägstrafik. En sådan ordning skulle möjligen leda till en klarare gränsdragning i Stockholms- området. I de delar av landet där regional järnvägstrafik bedrivs parallellt med annan järnvägstrafik skulle dock förhållandet bli det motsatta. Mot denna bakgrund anser regeringen att det ter sig olämpligt att tillämpa ordningslagens bestämmelser om tunnelbana på den regionala järnvägstrafiken. Regeringen föreslår därför ingen ändring. Forcering av spärrar i tunnelbanan Regeringens bedömning: Det bör inte införas något generellt förbud i ordningslagen mot att passera spärrarna till tunnelbanan på felaktigt Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- Remissinstanserna: Alla remissinstanser, förutom SL, delar prome- bedömning eller lämnar den utan invändning. sin begäran att ett förbud bör införs i ordningslagen mot att bereda sig tillträde till område innanför ingångsspärr till tunnelbana utan att först Bakgrund: Enligt 4 kap. 6 § 4 ordningslagen är det förbjudet att skaffa sig tillträde till område innanför ingångsspärren till tunnelbanan utan att kunna uppvisa giltigt färdbevis. Den som bryter mot denna be- stämmelse döms, enligt 4 kap. 10 §, till penningböter om gärningen inte är belagd med strängare straff i eller någon annan författ- SL har anfört att det är ett stort problem att trafikanter, med eller utan färdbevis, passerar in genom ingångsspärrarna utan att uppvisa eller ge- nom automatkontroll förete giltigt färdbevis eller passerar in genom pas- sage avsedd för utgång. SL har påpekat att med nuvarande skrivning i 4 kap. 6 § kan avvisning och straffsanktion endast ske i förhållande till den som vid kontroll visar sig sakna giltigt färdbevis. felaktiga intrånget saknas således. angavs i 14 § ordningsstad- gan för tunnelbane- och spårtrafiken i bl.a. följande. Tillträde till avgiftsbelagt område får ske endast genom ingångsspärr och mot erläggande av stadgad avgift eller mot uppvisande av eller ge- nom automatkontroll av giltigt färdbevis. SL föreslår att 4 kap. 6 § ordningslagen ändras efter mönster av denna Riksåklagaren och har vid remittering av SL:s för- slag avstyrkt en reglering i enlighet med bolagets förslag. heterna menar att denna fråga inte i första hand bör lösas genom straff- rättslig reglering och hänvisar till en tillsynsrapport från Järnvägsinspek- tionen (1996:3 Personsäkerhet i ). tionen skulle införandet av obligatoriska spärrar, eventuellt i kombination Prop. 2003/04:174 med överhoppningsskydd, minimera antalet trafikanter utan färdbiljett. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen konstaterar inled- ningsvis att redan enligt 4 kap. 6 § 4 ordningslagen är det förbjudet att skaffa sig tillträde till område innanför ingångsspärr till tunnelbana utan att kunna uppvisa giltigt färdbevis. Den som överträder förbudet kan dö- mas till penningböter enligt 4 kap. 10 § ordningslagen. Förfarandet kan därutöver vara att bedöma som bedrägligt beteende enligt 9 kap. 12 § . Dessutom får den som ertappas utan giltigt färdbevis er- lägga en kontrollavgift. SL menar att förfarandet i sig att forcera en spärr på fel sätt bör straff- beläggas. Detta oavsett om personen som gör det faktiskt har ett giltigt färdbevis eller inte. Regeringen menar dock att övervägande skäl talar för att detta är ett problem som i första hand inte bör lösas genom straffrätts- lig reglering. Problemet bör SL i stället kunna komma till rätta med ge- nom förbättrade spärrar eller effektivare spärrkontroll. Regeringen kan därför inte se ett behov av någon sanktionsmöjlighet, utöver den som redan finns , gentemot den som ertappas utan giltigt färdbevis innanför ingångsspärren till tunnelbanan. Någon ändring av nuvarande bestämmelser i ordningslagen föreslås därför inte. Regeringens bedömning: Påföljderna för överträdelser av bestäm- melserna i 4 kap. ordningslagen bör inte skärpas. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna: Alla remissinstanser, förutom SL, delar prome- bedömning eller lämnar den utan invändning. SL menar att det i och för sig inte finns skäl att skärpa straffen för brott i ordningslagen som i grövre fall är att bedöma som brott enligt , men detta ute- sluter inte att det skulle kunna finnas andra i ordningslagen straffbara beteenden som i grövre fall inte har någon motsvarighet i , t.ex. systematiskt och upprepat beträdande av spåren för att hindra tågs avgång eller manipulera säkerhetsanordningar som antingen hindrar tågs avgång eller medför att tåg kan avgå utan fungerande säkerhetssystem. Bakgrund: Den som bryter mot 4 kap. 46 §§ ordningslagen döms till penningböter, om gärningen inte är belagd med strängare straff i brotts- balken eller någon annan författning. SL har i sin skrivelse anfört att det finns behov av skärpning av påfölj- derna för brott mot bestämmelserna i 4 kap. Enligt SL kan det särskilt avseende mer allvarliga, säkerhetsrelaterade brott och i fråga om upp- repad brottslighet finnas behov av att utdöma fängelsestraff. I samband med remitteringen av SL:s skrivelse avstyrkte både Riks- åklagaren och SL:s förslag. Båda myndigheterna an- förde att flera av de gärningar som kriminaliseras i 4 kap. ordningslagen i allvarliga fall kan vara att bedöma som brott enligt . I sådana fall gäller också en annan straffskala än enligt ordningslagen. Skälen för regeringens bedömning: De gärningar som omfattas av Prop. 2003/04:174 4 kap. ordningslagen kan i allvarligare fall vara att bedöma som brott enligt , t.ex. sabotage enligt 13 kap. 4 §, skadegörelse enligt 12 kap. 1 §, missbruk av larmanordning enligt 16 kap. 15 § eller bedräg- ligt beteende enligt 9 kap. 2 §. I samtliga dessa fall finns möjlighet att döma till fängelse. Regeringen finner därför inte skäl att införa möjligheter att döma till fängelse enligt 4 kap. ordningslagen. Regeringens förslag: Ett krav på prövningstillstånd införs vid över- klagande av ett länsrättsbeslut i mål enligt ordningslagen. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker den före- slagna ändringen eller lämnar den utan erinran. Bakgrund: Frågor enligt 2 kap. ordningslagen om bl.a. tillstånd att anordna allmänna sammankomster och offentliga tillställningar samt vissa frågor om befrielse från skyldigheten att ansöka om tillstånd att anordna offentliga tillställningar avgörs i allmänhet av polismyndigheten. Om en offentlig tillställning avser tävling eller uppvisning i motorsport och det för att genomföra tillställningen krävs beslut av i något annat avseende beslutar dock efter samråd med po- Regeringen föreslår i avsnitt 4 att tävlingar på väg även med andra fordon än motorfordon skall beslutas av . beslut av polismyndigheten som beslut av överklagas enligt 2 kap. 28 § ordningslagen till länsrätt. Enligt 3 kap. ordningslagen kan en polismyndighet meddela ett flertal olika slags beslut i fråga om allmän ordning och säkerhet, t.ex. i fråga om användningen av offentlig plats. Lokala föreskrifter med allmän giltighet meddelas dock i regel av kommunen. förutsättningar upphäva ett beslut av kommunen om en lokal föreskrift. Såväl beslut av polismyndigheten som ett beslut av överkla- gas till länsrätt. I fråga om överklagande av kommunens beslut gäller i allmänhet bestämmelserna i 10 kap. kommunallagen (1991:900). Beslut som länsrätt efter överklagande meddelar i ett mål enligt ord- ningslagen får överklagas till kammarrätt. I de fall ett beslut av en polis- myndighet eller länsstyrelse har överklagats till länsrätt gäller inte något krav på prövningstillstånd. När ett beslut av kommunen har överklagats till länsrätt gäller dock enligt 10 kap. 13 § andra stycket kommunallagen ett sådant krav vid överklagande till kammarrätt. Skälen för regeringens förslag: I betänkande Domstolarna inför 2000-talet (SOU 1991:106) angavs en princip för instansordningen i de allmänna förvaltningsdomstolarna. föreslog budgetproposition riktlinjer i enlighet med den prin- cip som angavs i betänkandet. godkände de riktlinjer som re- geringen föreslog (prop. 1992/93:100 bil. 3, s. 24 f. och s. 93, bet. 1992/93:JuU24, rskr. 1992/93:289). Dessa riktlinjer innebär att första domstolsinstans för de förvaltningsbeslut som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol som huvudregel skall vara länsrätt och inte som tidi- Prop. 2003/04:174 gare kammarrätt. Successivt har riktlinjerna genomförts för en mängd Genom ändringar i närmare ett hundratal lagar gjordes länsrätt till första domstolsinstans för ett stort antal måltyper (prop. 1994/95:27, bet. 1994/95:JuU6, rskr. 1994/95:165). infördes ett omfattande krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammar- rätt. Enligt ordningslagen, som tillkom , överklagas i allmänhet ett beslut av en förvaltningsmyndighet till länsrätt. Ordningslagen kom inte att uppmärksammas vid reform. Detta innebär, till skillnad från nästan alla jämförbara fall, att det i ordningslagen inte finns några regler om krav på prövningstillstånd vid ett överklagande till kammarrätt. Överklaganden enligt ordningslagen som skall ske enligt reglerna i kommunallagen omfattas dock av krav på prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt. Skälen för ett krav på prövningstill- stånd vid överklagande till kammarrätt är lika starka för övriga mål enligt ordningslagen som för de mål som omfattades av reform. Det finns således ingen anledning att ha en annan ordning för dessa mål. I mål enligt ordningslagen bör alltså alltid krävas prövningstillstånd vid överklagande till kammarrätt och för sådant tillstånd bör allmänna regler gälla. För kammarrätterna skapar ett system med prövningstill- stånd möjligheter att bättre och mer effektivt utnyttja de resurser som står till buds. Prövningstillstånd enligt allmänna regler kan beviljas om det finns anledning att ändra länsrättens avgörande, om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att en överprövning görs eller om det an- nars finns synnerliga skäl att pröva talan. 10 Kostnader samt ikraftträdande och övergångsbestämmelser När det gäller förslaget om att länsstyrelserna skall ta över prövningen av vissa ansökningar om tillstånd till tävling eller uppvisning på väg med fordon fattar beslut om tävlingar på väg med tillämpning av bestämmelserna i trafikförordningen. mer att förslaget därför inte skall leda till något omfattande merarbete i dessa fall för . För polismyndigheternas del bedöms konse- kvensen bli att omkring en årsarbetskraft, motsvarande 0,5 miljoner kro- nor, frigörs för annan verksamhet. Anslag motsvarande denna resurs skall överföras från polisen till länsstyrelserna. Förslaget om förbud mot att beträda utsidan av spårfordon torde inte leda till någon större ökad arbetsbelastning för rättsväsendets myndig- heter och skall därför inte leda till några nämnvärda kostnadsökningar. Även dessa skall således finansieras inom befintliga anslag. När det gäller det utvidgade tillämpningsområdet för säkerhetskrav för tivolianordningar leder det till en viss ökning av antalet ärenden om tivo- lianordningar hos polismyndigheterna, eftersom fler typer av anordningar föreslås omfattas av säkerhetskraven. Av promemorian framgår att Po- lismyndigheten i hade 19 tivoliärenden och Po- lismyndigheten i 44. Några exakta siffror om hur många anordningar för bungy-jump, vattenrutschkanor, rodeomaskiner eller lik- Prop. 2003/04:174 nande personförande eller personbärande anordningar för nöjesändamål som används vid allmänna sammankomster, offentliga tillställ- ningar eller i andra fall tillhandahålls allmänheten finns inte att tillgå. Även om antalet ärenden fördubblas i förhållande till framstår ändå ökningen av arbetsbelastningen för polismyndigheterna som relativt be- gränsad. Därför gör regeringen bedömningen att de ökade kostnaderna för polisen skall hanteras inom befintliga anslagsramar. För den som anordnar verksamhet med sådana anordningar som kom- mer att omfattas av besiktningskrav innebär förslaget dels att anordnaren i vissa fall måste ansöka om tillstånd att anordna offentlig tillställning, dels att anordningen måste besiktigas av ett organ som är ackrediterat av Styrelsen för teknisk ackreditering (SWEDAC). har SWEDAC ackrediterat tre sådana organ som därmed är behöriga att be- siktiga tivolianordningar. Enligt uppgift från dessa organ förekommer i hög utsträckning frivillig besiktning av anordningar som faller utanför ordningslagens definition av tivolianordningar. Besiktningsorga- nen har uppgett att den nu föreslagna ändringen torde leda till att om- kring 2030 anordningar, som inte besiktigas, kommer att omfattas. Den kostnad som förslaget innebär för anordnaren består, utöver avgift för prövningen av ansökan hos polismyndigheten, av kostnaden för be- siktningsorganens årliga besiktning. Enligt uppgift från besiktningsorga- nen kommer kostnaden i normalfallet inte att överstiga kostnaden för en timmas arbete för besiktningsmannen. Kostnaden för anordnaren torde därför i normalfallet inte överstiga . Avgiften till polismyndig- heten uppgår till . Införandet av ett krav på prövningstillstånd vid överklagande till kam- marrätt i mål enligt ordningslagen torde inte medföra några budgetkon- sekvenser. Regeringen bedömer att lagändringarna bör träda i kraft . Ansökningar om tillstånd till tävling eller uppvisning på väg med for- don, som kommit in till polismyndigheten före men som ännu inte har avgjorts, skall handläggas av enligt den nya bestämmelsen. Prövningstillstånd skall inte krävas i fråga om domar och beslut som har meddelats av länsrätt före ikraftträdandet. Förslaget till lag om ändring i ordningslagen (1993:1617) 2 kap. 8 § I paragrafen behandlas frågor om prövningen av tillstånd att anordna all- männa sammankomster och offentliga tillställningar. Ändringen, som behandlas i avsnitt 4, innebär att prövningen av till- stånd om tävling eller uppvisning på väg med fordon flyttas från polis- myndigheten till när beslut också krävs av någon annan bestämmelse, som t.ex. 3 kap. 84 § trafikförord- ningen (1998:1276). Bestämmelsen medför att skall pröva ansökningar om tävlingar och uppvisningar på väg med alla typer av for- don och inte endast motorfordon. Avsikten är att få till stånd ett smidigt beslutsfattande genom att en myndighet, i stället för som tidigare två, skall pröva en ansökan. Med fordon avses vad som anges i 2 § lagen (2001:559) om vägtrafik- definitioner. 2 kap. 13 § I paragrafen finns ett förbud mot att använda tivolianordningar som inte är besiktigade. Begreppet tivolianordning definieras i bestämmelsen. Ändringarna i paragrafen har utförligt kommenterats i avsnitt 5. Defi- nitionen av begreppet tivolianordningar utvidgas. Definitionen kom- pletteras med begreppen berg- och dalbanor och vattenrutschkanor samt med ett vidare begrepp; liknande personförande eller person- bärande anordningar för nöjesändamål. Med detta avses anordningar för t.ex. bungy-jump, banor för sommarrodel och rodeomaskiner. Även andra typer av äventyrsbanor omfattas.