prop · GR03135 · 2004-04-28 00:00:00 — Gemensamt för dessa ledningar är att det på ledningen finns ett antal anslutningspunkter. Sådana punkter finns av tre slag, inmatningspunkter där el producerad i en produktionsanläggning matas in på ledningen, uttagspunkter där el tas ut från ledningen för att förbrukas och gränspunkter där ledningen ansluter till en ledning med annan innehavare. Samtliga tre typer av anslutningspunkter markerar de yttre gränserna för en elektrisk anläggning enligt definitionen. I tredje stycket ges den andra definitionen. Där sägs att med begreppet nätmyndighet enligt den aktuella lagen avses nätmyndigheten enligt ellagen, som är . Förutsättningar och former för särskild förvaltning 2 § Om ett nätföretag, som använder en elektrisk anläggning med stöd av en nätkoncession enligt 2 kap. 1 § första stycket ellagen (1997:857) i väsentlig mån inte fullgör sina skyldigheter enligt ellagen, enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen eller enligt villkor i nätkoncessionen skall länsrätten, efter ansökan av nätmyndigheten, besluta om särskild förvaltning av den elektriska anläggningen. Om ett nätföretag använder en elektrisk anläggning utan stöd av nätkoncession, där sådan behövs, skall länsrätten, efter ansökan av nätmyndigheten, besluta om särskild förvaltning av den elektriska anläggningen. Ansökan om särskild förvaltning skall göras hos den länsrätt inom vars domkrets nätmyndigheten är belägen. Sådana beslut som avses i första och andra styckena får meddelas bara om anläggningen alltjämt behövs för en säker elförsörjning. Den särskilda förvaltningen skall utformas så, att en tillfredsställande förvaltning av den berörda anläggningen kan åstadkommas. Första stycket motsvarar 1 kap. 3 § första stycket medan tredje stycket motsvarar 4 kap. 6 § andra stycket i utredningens förslag. Övriga stycken saknar motsvarighet i utredningens förslag. I denna och följande paragrafer i lagen används benämningen nätföretag, som är den gängse benämningen på ett företag som bedriver nätverksamhet. Det är endast juridiska personer som bedriver nätverksamhet, huvudsakligen aktiebolag och ekonomiska föreningar. Det beror på att endast sådana personer har de resurser som krävs för att bedriva sådan verksamhet. Med nätverksamhet avses, enligt 1 kap. 4 § ellagen, att ställa elektriska starkströmsledningar till förfogande för överföring av el. I den aktuella paragrafen regleras de två fall då ett ingripande enligt lagen får ske. Det första fallet regleras i första stycket. Där anges dels mot vem, dels under vilka förutsättningar ett ingripande får ske. Ett ingripande kan bara riktas mot den som innehar nätkoncession enligt 2 kap. 1 § första stycket ellagen. Enligt den nämnda bestämmelsen får inte elektriska starkströmsledningar byggas eller användas utan tillstånd av regeringen. Ett sådant tillstånd kallas nätkoncession. Det finns två typer av nätkoncession, nätkoncession för linje och nätkoncession för område. Som nämnts i författningskommentaren till 1 § ingår alla ledningar i landet i ett sammanhållet ledningsnät. Detta ledningsnät indelas i tre nivåer, stamnätet, de regionala ledningarna och lokalnäten. Stamnätet och de regionala ledningarna används med stöd av nätkoncession för linje och lokalnäten med stöd av nätkoncession för område. Särskilda bestämmelser om dessa två typer av nätkoncession finns i 2 kap. 68 a respektive 9 §§ ellagen. Den aktuella lagen är tillämplig på innehavare av såväl nätkoncession för linje som nätkoncession för område. Det bör uppmärksammas att nätkoncession meddelas den som innehar en ledning eller ett ledningsnät, oavsett om detta innehav grundar sig på äganderätt eller nyttjanderätt. Begreppet innehavare av ledning eller ledningsnät syftar alltså på den som i praktiken använder ledningen. Det är också användandet av en ledning som kräver nätkoncession och inte ägandet, vilket framgår av ordalydelsen av 2 kap. 1 § första stycket ellagen. I den aktuella bestämmelsen anges också förutsättningarna för att ett ingripande enligt den aktuella lagen skall få äga rum. Dessa förutsättningar är att nätföretaget i väsentlig mån inte fullgör sina skyldigheter enligt ellagen, enligt föreskrifter meddelade med stöd av ellagen eller enligt villkoren i nätkoncessionen. Frågan har berörts i avsnitt 5.3. En beskrivning av nätföretagets huvudsakliga skyldigheter ges i avsnitt 4. I andra stycket regleras det andra fallet då ett ingripande enligt lagen får ske. Regleringen riktar sig mot den som använder en elektrisk anläggning utan stöd av en nätkoncession. Först måste uppmärksammas att regleringen bara blir tillämplig om det krävs nätkoncession för att använda ledningen. Enligt ett bemyndigande i 2 kap. 4 § första stycket ellagen får regeringen föreskriva undantag från kravet på nätkoncession. Med stöd av detta bemyndigande har regeringen meddelat föreskrifter om sådana undantag i 2 kap. starkströmsförordningen. De föreskrivna undantagen gäller sådana ledningar som enligt definitionen av elektrisk anläggning i ellagen utgör anläggningar för användning av el. I praktiken gäller det ledningar inom avgränsade områden som används för överföring av el för innehavarens Dessa ledningar, som brukar benämnas interna nät, omfattas alltså inte av den aktuella lagen. Det typiska fallet då föreskriften i andra stycket kan bli tillämplig är då någon använder en elektrisk anläggning med stöd av en nätkoncession men underlåter att ansöka om förlängning av koncessionens giltighetstid då denna gått ut. En nätkoncession meddelas, enligt 2 kap. 13 § ellagen, om den avser linje, och , om den avser område. Nätkoncessionens giltighetstid får, enligt 2 kap. 14 § första stycket ellagen, på ansökan av koncessionshavaren, förlängas med fyrtio respektive i taget. Ett sådant förlängningsärende behandlas, enligt 2 kap. 14 § andra stycket ellagen på samma sätt som en ansökan om ny koncession. Det innebär att såväl anläggningens som koncessionshavarens lämplighet ur allmän synpunkt prövas på nytt. Dessutom görs en fullständig miljöprövning. En ansökan om förlängning av giltighetstiden skall, enligt 2 kap. 14 § tredje stycket ellagen, göras senast före giltighetstidens utgång. Regeln är dock inte sanktionerad. Enligt samma stycke gäller en koncession till dess att ansökningen om förlängning har prövats slutligt. Även om ansökan görs senare än före giltighetsstidens utgång gäller koncessionen till dess att ansökningen om förlängning har prövats slutligt. Om däremot giltighetstiden löper ut utan att ansökan om förlängning görs har giltighetstiden definitivt löpt ut och koncessionen har därmed upphört att gälla. Det förhållandet påverkas inte av att ansökan om förlängning görs därefter. Ett annat fall som kan göra föreskriften i andra stycket aktuell är att någon till en början använder ett internt nät utan stöd av nätkoncession i enlighet med de föreskrifter om undantag från kravet på nätkoncession som nämnts ovan. Ett sådant nät kan genomgå sådana förändringar att förutsättningarna för att få använda nätet utan stöd av nätkoncession bortfaller. Den vanligaste situationen är att externa elanvändare ansluts till det interna nätet. Om nätföretaget i en sådan situation underlåter att ansöka om nätkoncession blir föreskriften i andra stycket tillämplig. Formen för ingripande är, både enligt första och andra styckena, att nätföretagets elektriska anläggning ställs under särskild förvaltning. Det finns två former av särskild förvaltning, vilka regleras närmare i 3 §. Avgränsningen av den egendom som ställs under särskild förvaltning framgår av definitionen av begreppet elektrisk anläggning i 1 §. Beslut om särskild förvaltning meddelas av länsrätten på ansökan av nätmyndigheten. I tredje stycket anges att ansökan om särskild förvaltning skall göras hos den länsrätt inom vars domkrets nätmyndigheten är belägen. är belägen i , varför det är Länsrätten i Södermanlans län som skall handlägga mål om särskild förvaltning. Skälen för detta har utvecklats i avsnitt 5.2. I fjärde stycket anges ytterligare en förutsättning för att beslut enligt såväl första som andra stycket skall få meddelas, nämligen att anläggningen alltjämt behövs för en säker elförsörjning. Om så inte är fallet skall koncessionen i stället, enligt 2 kap. 18 § 1 ellagen, återkallas varefter den senaste koncessionshavaren, enligt 2 kap. 19 § ellagen, blir skyldig att ta bort anläggningen. Särskild förvaltning är inte heller avsedd att användas i det sällsynta fallet att någon bygger och använder en ledning utan att ha fått koncession för detta och sådan koncession behövs. Den situationen regleras i 2 kap. 20 § ellagen, där det föreskrivs att nätmyndigheten får förelägga ledningens innehavare att ta bort ledningen eller, om innehavaren inte följer föreläggandet, låta verkställa åtgärderna på innehavarens bekostnad. I femte stycket anges att den särskilda förvaltningen skall utformas så, att en tillfredsställande förvaltning av anläggningen kan åstadkommas. Med detta menas att förvaltningen skall ske med iakttagande av de bestämmelser som gäller för verksamheten. Det kan också, i de fall som avses i första stycket, uttryckas som att misskötsamheten skall upphöra och därmed de problem som är en följd av denna misskötsamhet. I de fall som avses i andra stycket blir målet för förvaltningen i de flesta fall att en ansökan om förlängning av koncessionens giltighetstid blir ingiven och att de åtgärder som blir aktuella i samband med detta blir vidtagna på ett riktigt sätt. 3 § Ett beslut om särskild förvaltning omfattar, utöver nätföretagets elektriska anläggning, den egendom som krävs för att verksamheten vid anläggningen skall kunna bedrivas på ett tillfredsställande sätt. I ett beslut om särskild förvaltning skall länsrätten förelägga nätföretaget att helt eller delvis överlämna förvaltningen till en särskild förvaltare (förvaltningsföreläggande). Om ett sådant föreläggande sannolikt inte är tillräckligt för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning, skall länsrätten i stället förordna att anläggningen skall ställas under förvaltning av en särskild förvaltare (tvångsförvaltning). som den särskilda förvaltningen pågår skall den särskilde förvaltaren, i stället för nätföretaget, anses som innehavare av den nätkoncession med vars stöd den elektriska anläggningen används eller, om 2 § andra stycket är tillämpligt, som den som senast haft nätkoncession för anläggningen. Om förvaltningen endast delvis har överlämnats till en särskild förvaltare gäller detta bara förvaltningen av de angelägenheter som har överlämnats till den särskilde förvaltaren. Ett beslut om särskild förvaltning får inte avse en elektrisk anläggning som används med stöd av en nätkoncession som innehas av staten. Detsamma gäller om staten använder en elektrisk anläggning utan stöd av nätkoncession, där sådan behövs. Första och tredje styckena saknar motsvarighet i utredningens förslag. Andra stycket motsvarar 1 kap. 3 § andra stycket i utredningens förslag. Fjärde stycket motsvarar 1 kap. 1 § andra stycket i utredningens förslag. Ett beslut om särskild förvaltning omfattar, enligt 2 §, en elektrisk anläggning. Frågan om avgränsning av en elektrisk anläggning har behandlats i författningskommentaren till 1 §. Enligt första stycket i den aktuella paragrafen omfattar ett beslut om särskild förvaltning, utöver den elektriska anläggningen, också all annan egendom som krävs för att verksamheten vid den elektriska anläggningen skall kunna bedrivas på ett tillfredsställande sätt. nämnas system för driftövervakning och olika databaser verksamheten, t.ex. kundregister. I andra stycket nämns de två formerna av särskild förvaltning, förvaltningsföreläggande och tvångsförvaltning. Frågan har behandlats i Där har bl.a. framhållits att man inte skall tillgripa en mer ingripande form än som krävs för att en tillfredsställande förvaltning skall kunna åstadkommas. Därför nämns den mindre ingripande formen först, dvs. Ett förvaltningsföreläggande har den formen att nätföretaget föreläggs att överlämna förvaltningen av sin anläggning till en särskild förvaltare. förvaltningen inte skall vara mer omfattande än vad som krävs för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning är det ibland tillräckligt att endast en del av förvaltningen överlämnas till förvaltaren. av lagtexten kan därför ett föreläggande innebära att förvaltningen bara delvis skall överlämnas till en särskild förvaltare. Med att överlämna förvaltningen delvis avses att endast vissa angelägenheter som ingår i förvaltningen överlämnas till den särskilde Som exempel på olika angelägenheter kan nämnas mätning och rapportering av elöverföringen, debitering av kunderna, rapportering i samband med byte av elleverantör och balansansvarig, upprustning av anläggningen och den normala driften av anläggningen. inte, av praktiska skäl, ett överlämnande avse förvaltningen av endast en del av anläggningen. Därefter nämns den andra formen av särskild förvaltning, Rekvisitet för att förordna om tvångsförvaltning är att ett förvaltningsföreläggande sannolikt inte är tillräckligt för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning. tvångsförvaltning har den innebörden att anläggningen ställs under förvaltning av en särskild förvaltare. I detta fall utses förvaltaren länsrätten på förslag av nätmyndigheten, vilket framgår av 3 kap. 1 § första stycket. I den processen har alltså nätföretaget, i motsats till processen vid ett förvaltningsföreläggande, inget inflytande. Ett beslut om tvångsförvaltning avser alltid hela anläggningen. Någon möjlighet att delvis ställa en anläggning under tvångsförvaltning finns alltså inte. Av 4 kap. 2 § framgår att om länsrätten meddelar ett förvaltningsföreläggande eller förordnar om tvångsförvaltning detta beslut gäller utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Det bör noteras att en ansökan alltid skall avse särskild förvaltning. Om ansökan bifalls avgör länsrätten vilken form den särskilda förvaltningen skall ha. Den omständigheten att förvaltningsföreläggande nämns först i lagtexten innebär inte att den formen har företräde framför tvångsförvaltning. Valet mellan de två formerna skall alltid ske efter en bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Om en anläggning ställs under särskild förvaltning sker ingen övergång av koncessionen från nätföretaget till förvaltaren. den särskilda förvaltningen pågår inträder däremot den särskilde förvaltaren i de rättigheter och skyldigheter som, enligt ellagen, åligger koncessionshavaren. Förvaltaren skall anses som koncessionshavare i stället för nätföretaget, vilket framgår av tredje stycket. Om koncessionstiden har gått ut och anläggningens innehavare underlåter att ansöka om förlängning av koncessionstiden kan anläggningen, med stöd av 2 § andra stycket, ställas under särskild förvaltning. Om det fallet föreligger skall förvaltaren anses som den som senast haft nätkoncession för anläggningen. De flesta bestämmelserna i ellagen riktar sig till den som innehar nätkoncession. Ett mindre antal bestämmelser i ellagen riktar sig till den som bedriver nätverksamhet eller till innehavaren av en elektrisk ledning. I och med att anläggningen ställs under särskild förvaltning är det i fortsättningen förvaltaren och inte nätföretaget som bedriver nätverksamhet. Med innehavaren av en elektrisk ledning avses den som använder ledningen, dvs. sköter driften av anläggningen. Följden blir att ellagens bestämmelser i detta fall riktar sig till förvaltaren i stället för nätföretaget. Detta medför också att nätmyndighetens såväl tillsyn som eventuella förelägganden enligt ellagen skall riktas mot förvaltaren. Om förvaltaren inte fullgör sina åligganden finns olika vägar att komma till rätta med problemet beroende på om anläggningen står under särskild förvaltning efter ett förvaltningsföreläggande eller om den står under tvångsförvaltning. Om förvaltningen har överlämnats till en särskild förvaltare genom ett förvaltningsavtal kan man i det fallet konstatera att ett förvaltningsföreläggande inte varit tillräckligt för att åstadkomma en tillfredsställande förvaltning. bör då ansöka på nytt att anläggningen skall ställas under särskild förvaltning varvid tvångsförvaltning torde vara den riktiga formen av särskild förvaltning. Om anläggningen redan står under tvångsförvaltning och förvaltaren inte fullgör sitt uppdrag på ett tillfredsställande sätt skall förvaltaren, enligt 3 kap. 1 § andra stycket, entledigas av länsrätten på ansökan av nätmyndigheten samt en ny förvaltare utses. Enligt fjärde stycket får ett beslut om särskild förvaltning inte avse en elektrisk anläggning som används med stöd av en nätkoncession som innehas av staten. Det är alltså innehavet av koncessionen och inte äganderätten till anläggningen som är relevant i detta sammanhang. Särskild förvaltning får heller inte tillgripas mot staten om staten använder en elektrisk anläggning utan stöd av nätkoncession där sådan behövs. Däremot är bestämmelsen i fjärde stycket inte tillämplig om koncessionen innehas av eller anläggningen används av ett helt eller delvis statligt ägt företag. Så är till exempel fallet med den s.k. Polenkabeln. Frågan har behandlats i avsnitt 5.4. I praktiken gäller undantaget stamnätet och de statligt ägda utlandsförbindelserna samt eventuella interna nät som används av staten. 4 § Om ett beslut om särskild förvaltning riktas mot någon som innehar mer än en nätkoncession och bristerna enligt 2 § första stycket inte gäller samtliga anläggningar, skall beslutet bestämmas att avse endast anläggning till vilken bristerna är att hänföra. Beslutet skall dock ha avseende på samtliga anläggningar, om det krävs för att den samlade förvaltningen av dessa anläggningar inte skall försvåras i nämnvärd omfattning. Paragrafen saknar motsvarighet i utredningens förslag. Den har utformats enligt Lagrådets förslag. Frågan har berörts i avsnitt 5.4. I dessa fall blir det alltså fråga om en avvägning mellan å ena sidan intresset att inte ställa mer egendom under särskild förvaltning än som krävs för att uppnå en tillfredsställande förvaltning och å andra sidan intresset att kunna förvalta nätföretagets samtliga anläggningar på ett rationellt sätt. Som framgår av ordalydelsen i sista meningen, inte skall försvåras i nämnvärd omfattning, räcker det med mindre problem för att ett beslut om särskild förvaltning skall omfatta nätföretagets samtliga anläggningar. 5 § Om en tillfredsställande förvaltning av en elektrisk anläggning sannolikt inte kan åstadkommas genom tvångsförvaltning eller en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kommer att bestå efter utgången av tiden för en tvångsförvaltning får staten, efter ansökan av nätmyndigheten, lösa anläggningen från ägaren. Om anläggningens ägare också är ägare till en fastighet på vilken anläggningen, helt eller delvis, är belägen skall även fastigheten eller, om det är lämpligt, del av fastigheten lösas. Om ledningsrätt är upplåten för anläggningen på en annan fastighet skall även ledningsrätten lösas. Mål om inlösen skall tas upp av den fastighetsdomstol inom vars område anläggningen eller större delen av den ligger. I fråga om inlösen gäller i övrigt expropriationslagen (1972:719) i tillämpliga delar. Bestämmelserna i 4 kap. 3 § expropriationslagen skall tillämpas i fråga om värdeökning som ägt rum före det talan väcktes vid domstol. Första och tredje styckena motsvarar 1 kap. 4 § i utredningens förslag medan andra stycket saknar motsvarighet i utredningens förslag. Den har fått sitt materiella innehåll efter påpekande från Lagrådet. I första stycket, som utformats enligt Lagrådets förslag, anges att staten får lösa en elektrisk anläggning och förutsättningarna för att så skall få ske. Som förutsättning anges två kriterier för att inlösen skall få äga rum. Endast ett av dessa kriterier behöver föreligga för att inlösen skall få ske. Det första kriteriet är att en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kan åstadkommas genom tvångsförvaltning. Det kriteriet blir främst aktuellt då tvångsförvaltningen har aktualiserats av att anläggningen är i ett dåligt skick. Situationen kan då vara den att intäkterna från verksamheten inte täcker kostnaderna för upprustning av anläggningen och inte heller nätföretaget har tillräckliga medel att tillskjuta för upprustningen. I det fallet kan inlösen bli aktuell. Det andra kriteriet är att en tillfredsställande förvaltning sannolikt inte kommer att bestå efter utgången av tiden för tvångsförvaltningen. Det kriteriet blir främst aktuellt då tvångsförvaltningen är föranledd av ovilja eller oförmåga från nätföretagets sida att bedriva nätverksamheten på ett tillfredsställande sätt. Om det gäller ovilja eller oförmåga att följa gällande bestämmelser kan en förvaltare tämligen snabbt åstadkomma en tillfredsställande förvaltning genom att iaktta alla de bestämmelser som gäller för verksamheten vid anläggningen. Därmed skall också en eventuell tvångsförvaltning upphöra. Om man då inte kan förvänta sig någon förbättring från nätföretagets sida kommer missförhållandena förmodligen att återuppstå när tvångsförvaltningen upphör. Inlösen kan då bli aktuell. Men kriteriet kan också bli aktuellt om tvångsförvaltningen har aktualiserats av bristande kompetens hos nätföretagets personal, såväl ekonomiskt som tekniskt, att bedriva nätverksamhet. Om nätföretaget som en eventuell tvångsförvaltning pågår inte bygger upp sin kompetens kommer förmodligen missförhållandena att återuppstå sedan tvångsförvaltningen upphört. Även i den situationen kan inlösen bli aktuell. Frågan om inlösen kan aktualiseras direkt i samband med att frågan om tvångsförvaltning blir aktuell men frågan kan också bli aktuell under pågående tvångsförvaltning. Om nätmyndigheten anser att kriterier för inlösen föreligger kan myndigheten ansöka direkt om inlösen av anläggningen. Situationen kan också vara den att nätmyndigheten har ansökt om särskild förvaltning och det under målets handläggning blir klart att kriterier för inlösen föreligger. bör då återkalla sin ansökan om särskild förvaltning och i stället ansöka om inlösen. Frågan om inlösen kan också bli aktuell först sedan tvångsförvaltning har pågått någon tid. Det blir då förvaltaren som kommer att väcka frågan om inlösen. Om förvaltaren konstaterar att kriterier för inlösen föreligger bör förvaltaren ta upp frågan om inlösen med nätmyndigheten. Följande bör uppmärksammas i detta sammanhang. Huvuddelen av lagens bestämmelser riktar sig mot koncessionshavaren, dvs. den som svarar för driften av anläggningen. Det är koncessionshavarens agerande som kan utlösa ett beslut om tvångsförvaltning eller om inlösen. Bestämmelsen om inlösen riktar sig dock inte mot koncessionshavaren utan mot anläggningens ägare. Om ägaren själv svarar för driften är det också han som är koncessionshavare. Det är däremot inte ovanligt att driften av anläggningen är utarrenderad till någon annan som därvid blir koncessionshavare. I en sådan situation kan ägaren bli tvungen att agera mot koncessionshavaren om han vill undgå inlösen av sin anläggning. I de fall då koncessionshavaren är ett annat företag än ägaren till anläggningen ligger det i sakens natur att nätmyndigheten kontaktar ägaren om förvaltningen börjar bli eftersatt i sådan omfattning att tvångsförvaltning eller inlösen kan bli aktuell, i syfte att försöka lösa den uppkomna situationen. Därmed kommer ägaren att långt i förväg få kännedom om att frågan om inlösen kan bli aktuell. Några bestämmelser om formella underrättelser till ägaren behövs därför inte. I andra stycket ges vissa regler om vad en eventuell inlösen skall omfatta utöver själva anläggningen. Det första som nämns är vissa fastigheter, nämligen sådana som ägs av anläggningens ägare och där hela eller delar av anläggningen är belägen. Om endast anläggningen inlöses måste staten och senare en ny ägare till anläggningen träffa avtal med fastighetens ägare om rätt att alltjämt ha anläggningen på fastigheten.