prop · GR03158 · 2004-06-02 00:00:00 — I lagen (1942:723) om skyddsympning inom försvarsväsendet finns i huvudsak motsvarande bestämmelser med inriktning på personal som är anställd inom försvarsväsendet. 4.4 Lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare En smittbärare har under vissa förutsättningar rätt till ersättning av all- Bestämmelser härom finns i lagen (1989:225) om ersätt- ning till smittbärare. Med smittbärare förstås enligt 1 § den som har eller kan antas ha en smittsam sjukdom utan att ha förlorat sin arbetsförmåga till följd av sjukdomen eller den som för eller kan antas föra smitta utan att vara sjuk i en smittsam sjukdom. Ersättning kan enligt 2 § utges dels för inkomstbortfall (smittbärarpenning), dels för resekostnader. För- månen är tillgänglig för både svenska och utländska medborgare, oavsett om de är bosatta i landet eller är här på tillfälligt besök. Som förutsättning för rätt till smittbärarpenning gäller enligt 3 § att personen i fråga måste avstå från förvärvsarbete antingen på grund av beslut enligt smittskyddslagen (2004:168), livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som meddelats med stöd av sistnämnda lag eller på grund av viss läkarundersökning eller hälsokontroll. Läkarundersök- ningen eller hälsokontrollen skall syfta till att klarlägga om smittbäraren ifråga är smittad av en allmänfarlig sjukdom eller har en sjukdom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda. De beslut enligt smittskyddslagen som kan grunda rätt till ersättning är de som rör en allmänfarlig sjukdom. Besluten kan gälla t.ex. förhåll- ningsregler om isolering eller avstängning från arbete. De kan också avse tvångsundersökning, tillfälligt isolering eller tvångsisolering. De beslut enligt livsmedelslagstiftningen som det kan vara fråga om är t.ex. skyl- dighet att genomgå läkarundersökning eller förbud att arbeta inom livs- medelshanteringen. Hur smittbärarpenning skall beräknas framgår av 49 §§ lagen om er- sättning till smittbärare. Smittbärarpenning utges enligt 4 § med belopp som motsvarar smittbärarens sjukpenning och sjukpenningtillägg enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). För den som inte är sjuk- penningförsäkrad bestäms smittbärarpenningen till det belopp som sjuk- penningen skulle ha utgjort om den hade beräknats enligt föreskrifterna i AFL. Ersättningen kan enligt 5 § utgå som hel, tre fjärdedels, halv eller en fjärdedels smittbärarpenning. Någon karensdag gäller inte utan ersätt- ning utgår i ersättningsperioden. Bestämmelserna i 6 och 7 §§ lagen om ersättning till smittbärare syftar till att undvika dubbel kompensation för inkomstbortfallet. Smittbärar- penning skall sålunda minskas med vissa i lagen angivna förmåner t.ex. sjukpenning och sjukpenningtillägg enligt AFL eller sjukpenning eller livränta enligt lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring i den utsträck- ning förmånerna utges . Dessutom skall avräkning göras mot motsvarande förmåner som utges på grundval av utländsk lagstift- ning. Vidare finns i 8 § en bestämmelse som medger nedsättning eller indragning av smittbärarpenning om smittbäraren inte följer förhållnings- regler som getts med stöd av smittskyddslagen eller villkor som upp- ställts i samband med ett beslut enligt livsmedelslagstiftningen. I 9 § lagen om ersättning till smittbärare anges vissa sjukpenningregler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarpenning. Tillämpningen av dessa bestämmelser innebär bl.a. att smittbärarpenning inte kan utges till den som uppbär hel sjukersättning eller hel aktivitetsersättning eller hel särskild efterlevandepension (3 kap. 3 § AFL), att den som gör an- språk på smittbärarersättning skall anmäla ändrade inkomstförhållanden som kan påverka rätten till ersättning (3 kap. 6 § AFL), och att smitt- bärarersättning i vissa fall inte utgår då smittbäraren är omhändertagen på det allmännas bekostnad (3 kap. 15 §). Hänvisningen avser också be- stämmelserna i 3 kap. 10 § tredje stycket om tid som jämställs med för- värvsarbete, i 3 kap. 16 § om arbetsgivarinträde och i 3 kap. 17 § om in- dragning och nedsättning av ersättning. Den andra formen av ersättning enligt lagen om ersättning till smitt- Prop. 2003/04:158 bärare är resekostnadsersättning. En smittbärare har enligt 10 § rätt till skälig ersättning för resekostnader i samband med läkarundersökning, hälsokontroll, vård, behandling eller annan motsvarande åtgärd som sker på grund av bestämmelserna i smittskyddslagen eller livsmedelslagstift- ningen. Resekostnadsersättning utges inte till den del motsvarande er- sättning kan utges enligt AFL eller viss annan lagstiftning. Bestämmelser om förfarandet i ersättningsärenden, återbetalningsskyl- dighet, överklagande m.m. finns i 1115 §§. Ärenden om ersättning till smittbärare prövas av . I fråga om behörig försäkrings- kassa hänvisas i 12 § till 5 kap. socialförsäkringslagen (1999:799). Av 11 § framgår bl.a. att ansökan skall ske skriftligen och att till ansökan skall fogas kopia av beslut enligt 3 § 1 eller intyg om beslutets innehåll. Enligt 14 § lagen om ersättning till smittbärare tillämpas i ärenden om smittbärarersättning föreskrifterna i 20 kap. 1013 §§ AFL om ompröv- ning och ändring av beslut och om överklagande av och domstols beslut. I 15 § lagen om ersättning till smittbärare hänvisas till vissa allmänna regler i AFL som skall tillämpas i fråga om smittbärarersättning. Hänvisningen avser bl.a. bestämmelser om tillsyn (18 kap. 46 och 47 §§) samt ett antal bestämmelser i 20 kap. nämligen regler om provisoriska beslut (2 a §), om indragning och nedsättning av ersättning (3 §), om preskription (5 §), om förbud mot utmätning och om överlåtelse (6 §), om skadestånd (7 §), om skyldighet att lämna uppgifter (8 § förstatredje styckena och 9 §), om utredningsåtgärder (8 § fjärde stycket), om undantag från sekretess (9 a §) samt om verkställighetsföreskrifter (16 §). 4.5 Förordning (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingripanden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom I förordningen (1956:296) om ersättning från staten i vissa fall vid ingri- panden för att förhindra spridning av en smittsam sjukdom finns bestäm- melser om ersättning för kostnader och förluster inom företagsamhet vid vissa ingripanden för att förhindra smittspridning. sig från lagen (1989:225) om ersättning till smittbärare bl.a. i det avseen- det att den inte skapar en rätt utan öppnar en möjlighet till ersättning i vissa fall där det ansetts oskäligt att den enskilde själv skall svara för kostnaden eller förlusten. Vad som ersätts är i huvudsak förluster för för- störda varor och förluster på grund av driftsavbrott eller annat intrång i En grundläggande förutsättning för att ersättning skall kunna utges en- ligt 1 § att ingripandet skett antingen enligt smittskyddslagen (2004:168), eller livsmedelslagen (1971:511) eller föreskrifter som med- delats med stöd av den lagen. Av 2 § framgår att ersättning kan lämnas för värdeförstöring och kostnader till följd av ett beslut att ett visst varu- parti skall förstöras eller förändras. Vidare kan kostnader i samband med en sådan åtgärd ersättas, exempelvis kostnader för personal, transport- medel eller lagerlokaler. Som värdeförstöring anses också att en myndig- hets beslut haft till direkt följd att varor inte kunnat säljas eller användas t.ex. när ett förbud medfört att ett försäljningsställe måste stängas och Prop. 2003/04:158 varor till följd därav förfarits. För indirekta kostnader utgår dock inte Värderingen skall göras enligt den s.k. återanskaff- ningsprincipen och ersättning kan komma i fråga endast för värdeför- luster och kostnader överstigande . Vidare kan ersättning under vissa förutsättningar lämnas för kostnad för utbetalda löner till personal som på grund av stängning av rörelsen inte kunnat beredas arbete (3 §). Kostnaden får ersättas intill av lönebeloppet, dock att ersättning inte får beräknas på lönebelopp som överstiger per dag. Från ersättningen skall avräknas vad arbetstaga- ren för avstängningen är berättigad till enligt lagen om er- sättning till smittbärare. Ersättning kan också lämnas för utgifter som blivit onyttiga till följd av ingripandet, t.ex. arrende eller hyra för område eller lokal som inte kunnat utnyttjas. Under vissa förutsättningar kan kostnader för laboratorieundersökning också ersättas om de överstiger (4 §). Om särskilda skäl föreligger kan den som genom påbud eller förbud vållats väsentligt intrång i näring eller avsevärd minskning i arbetsförtjänst få ersättning även i andra hänseenden (5 §). Ersättning kan enligt samma lagrum också utgå för kostnader som uppkommit för vakt- hållning och andra åtgärder för avspärrning av ett område. redovisade bestämmelser avser ersättning till företagare för kostnader och förluster av olika slag. Emellertid kan ersättning utgå även till arbetstagare som på grund av driftsavbrott gått miste om arbetsin- komst om förlusten inte täcks genom ersättning enligt annan lag, t.ex. lagen om ersättning till smittbärare eller genom gottgörelse från arbets- givare. Ersättningen är begränsad på samma sätt som ersättningen för kostnaden för utbetald lön i 3 §, dvs. ersättning utgår av inkomstbortfallet i den mån detta inte överstiger per dag (6 §). Ersättning enligt förordningen skall enligt 7 § minskas med det belopp som kan utgå på grund av försäkringsavtal. Enligt 8 § skall ersättning inte utbetalas till den som avsiktligt eller genom grov vårdslöshet orsakat förlusten eller medvetet lämnat oriktig uppgift till stöd för en ansökan om ersättning. Vidare gäller enligt samma paragraf vissa ytterligare begräns- ningar i rätten till ersättning. Frågor om ersättning enligt förordningen prövas av Kammarkollegiet (9 §). Ansökan skall emellertid ges in till i det län där rörel- sen drivs eller, beträffande en anställd, där han har sin hemvist. Läns- styrelsen har därvid att se till att erforderlig utredning görs varefter ären- det med styrelsens yttrande skall överlämnas till Kammarkollegiet. Kammarkollegiets beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (11 §). Livsmedelslagen (1971:511) Livsmedelslagen innehåller bl.a. bestämmelser som syftar till att före- bygga uppkomst och förhindra spridning av smitta via livsmedel. Med livsmedel avses matvara, dryckesvara, njutningsmedel eller annan vara som är avsedd att förtäras av människor med undantag av vara på vilken läkemedelslagen (1992:859) är tillämplig (1 §). Till livsmedel räknas även dricksvatten. Lagens bestämmelser gäller i princip all livsmedelshantering utom hantering av livsmedel i enskilt hushåll samt i mindre förskolor eller fri- tidshem (2 och 3 §§). I lagen och de bestämmelser som utfärdats med stöd av lagen finns detaljerade föreskrifter om bl.a. livsmedels beskaf- fenhet, hantering och saluhållande. Vidare finns bestämmelser om per- sonalhygien och om livsmedelslokaler. I lagen föreskrivs bl.a. att livsmedel som saluhålls inte får ha sådan sammansättning eller beskaffenhet i övrigt att det kan antagas vara skad- ligt att förtära, smittförande eller eljest otjänligt till människoföda (5 §). Vidare stadgas i 21 § att en person som har eller kan antas ha en sjuk- dom, en smitta, ett sår eller annan skada som kan göra livsmedel som han hanterar otjänligt till människoföda inte får vara sysselsatt inom livs- medelshanteringen. Överträdelse av bestämmelsen är straffsanktionerad (30 §). Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer ges enligt 21 § rätt att meddela föreskrifter om bl.a. läkarundersökning eller annan hälsokontroll av personal som är sysselsatt med livsmedelshantering. Närmare bestämmelser om personalhygien finns i 2934 §§ livsmedels- förordningen (1971:807) och i föreskrifter och all- männa råd om personalhygien (SLVFS 1996:36). Enligt 29 § livsmedelsförordningen skall den som sysslar med livs- medelshantering och som har anledning misstänka att han har sådan sjukdom eller smitta, sår eller annan skada som anges i 21 § livsmedels- lagen underrätta den som driver eller förestår verksamheten. Om det behövs av livsmedelshygieniska skäl är enligt 33 § förordningen den som sysslar med livsmedelshantering skyldig att på uppmaning av till- synsmyndigheten genomgå läkarundersökning. Livsmedel får som huvudregel inte hanteras yrkesmässigt i annan lokal än livsmedelslokal (23 § livsmedelslagen). Denna måste godkännas in- nan den tas i bruk. Bestämmelser om godkännande finns i 3744 §§ livsmedelsförordningen. Ett godkännande får återkallas bl.a. om verk- samheten inte längre uppfyller kraven i livsmedelslagstiftningen. utövar den centrala tillsynen över efterlevnaden av livsmedelslagstiftningen medan utövar tillsynen inom länet. Den eller de kommunala nämnder som fullgör uppgifter inom miljö- och hälsoskyddsområdet utövar tillsynen inom kommunen i den mån rege- ringen inte föreskrivit att den skall utövas av (24 § livsmedelslagen). Inom Försvarsmakten har generalläkaren uppgifter som en tillsynsmyndighet annars har (47 § livsmedelsförordningen). För att tillse att livsmedelslagstiftningen efterlevs får tillsynsmyndig- heten bl.a. meddela de förelägganden och de förbud som uppenbart be- hövs (25 § livsmedelslagen). Med stöd av denna befogenhet kan myn- digheten förbjuda verksamhet som inte uppfyller föreskrivna krav. Beslut som den kommunala nämnden fattar med stöd av livsmedels- lagen får enligt 33 § livsmedelslagen överklagas hos . Läns- styrelsens beslut får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol (34 §). Detsamma gäller beslut i enskilda fall (35 §). , som trädde i kraft , har ersatt ett antal lagar som berör miljö- och hälsoskyddsområdet, däribland hälsoskydds- lagen (1982:1080), miljöskyddslagen (1969:387) och renhållningslagen (1979:596). Syftet med är att främja en hållbar utveckling som innebär att nuvarande och kommande generationer tillförsäkras en hälsosam och god miljö. I 2 kap. finns allmänna hänsynsregler som skall gälla all verk- samhet enligt balken. Hänsynsreglerna innebär bl.a. att alla som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet eller vidta en åtgärd skall utföra de skyddsåtgärder, iaktta de begränsningar och vidta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att förebygga, hindra eller motverka att verksam- heten eller åtgärden medför skada eller olägenhet för människors hälsa eller miljön (3 §). Med åtgärd avses sådan åtgärd som inte är av försum- bar betydelse i det enskilda fallet. Av betydelse för smittskyddet är främst reglerna i 9 kap. om hälso- skydd. Bestämmelserna tar främst sikte på olägenheter som har anknyt- ning till användning av fast eller lös egendom, dvs. olägenheter som har koppling till den fysiska miljön. Enligt 9 kap. 9 § skall bostäder och lokaler för allmänna ändamål bru- kas på ett sådant sätt att olägenheter för människors hälsa inte uppkom- mer och de skall hållas fria från ohyra och andra skadedjur. Vidare skall ägare eller nyttjanderättshavare till berörd egendom vidta de åtgärder som skäligen kan krävas för att hindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. Med uttrycket olägenhet för männi- skors hälsa som ersatt hälsoskyddslagens begrepp sanitär olägenhet avses enligt definitionen i 9 kap. 3 § störning som enligt medicinsk eller hygienisk bedömning kan påverka hälsan menligt och som inte är ringa eller helt tillfällig. I förarbetena till balken anges bl.a. buller, kyla, drag, lukt, ohyra och andra skadedjur som exempel på sådana störningar. Med egendom avses i 9 § såväl lös som fast egendom. Som exempel på loka- ler för allmänna ändamål nämns i förarbetena samlingslokaler och loka- ler för vård, undervisning och hygienisk behandling, idrottsanläggningar, badanläggningar, hotell och liknande. Kapitlet innehåller vidare bestämmelser som medger möjlighet att meddela föreskrifter i olika hänseenden; bl.a. stadgas i 9 kap. 12 § en rätt för regeringen att meddela de föreskrifter som behövs till skydd mot olä- genheter för människors hälsa. Regeringen får även överlåta åt kommu- nen att meddela sådana föreskrifter. De kommunala föreskrifterna som meddelas i detta syfte får inte medföra onödigt tvång eller annan obefo- gad inskränkning i den enskildes frihet. När det gäller är det i egenskap av tillsynsmyndighet som den kommunala nämnden har att ingripa mot störningar som inne- bär olägenhet för människors hälsa. Tillsynsansvaret innebär att myndig- heten skall svara för kontrollen av att reglerna i den berörda lagstift- ningen följs. Detta innebär en skyldighet att ingripa när ägare eller nytt- janderättshavare av berörd egendom inte vidtar de åtgärder som skäligen kan krävas för att förhindra uppkomsten av eller undanröja olägenheter för människors hälsa. För att ta ställning till om ett ingripande skall ske måste en skälighets- avvägning göras. Ingripanden kan ske också med stöd av allmänna hänsynsregler. Även vid tillämpningen av dessa bestämmelser skall dock en avvägning göras. I propositionen Ny smittskyddslag m.m. (prop. 2003/04:30) konstaterar regeringen dock att smittspridning eller befarad smittspridning inte torde kunna utgöra en sådan olägenhet som man på grund av t.ex. tekniska och ekonomiska avvägningar får accep- tera. Vidare bör det enligt regeringen inte vara möjligt för kommunen att vid smittspridning eller befarad smittspridning avvakta att en ägare eller nyttjanderättshavare av berörd egendom vidtar åtgärder. För att de åtgär- der som smittskyddet kräver skall kunna vidtas snabbt och effektivt före- slog regeringen att en direkt skyldighet för kommunen att vidta åtgärder för att spåra smittan och undanröja risken för smittspridning skall införas i 9 kap. . I samma bestämmelse i 9 kap. före- slogs även en särskild befogenhet för kommunen att låta förstöra föremål av personlig natur och avliva sällskapsdjur som innehas av privatper- soner införas. De nya bestämmelserna i motsvarar i stort de som finns i den gällande smittskyddslagen och föreslogs införas i miljö- balken för att undanröja frågan om balkens tillämplighet i dessa avseen- den. beslutade att anta regeringens förslag (bet. 2003/04:SoU6, rskr. 2003/04:178). Bestämmelserna kommer att träda i kraft . Enligt 26 kap. 1 § skall tillsynsmyndigheten kontrollera efterlevnaden av och föreskrifter, domar och andra beslut som har med- delats med stöd av balken samt vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. Den närmare fördelningen av tillsynsansvaret reg- leras i förordningen (1998:900) om tillsyn enligt . Det fram- går där bl.a. att ett stort antal centrala myndigheter har ett ansvar. När det gäller tillsynen inom kommunen över miljö- och hälsoskyddet enligt 9 kap. anges dock direkt i balken att den, med vissa undantag, skall ut- övas av den eller de nämnder som kommunen bestämmer (26 kap. 3 §). För att kunna utöva tillsyn har myndigheterna rätt till tillträde och att göra undersökningar. En tillsynsmyndighet får enligt 26 kap. 9 § med- dela de förelägganden och förbud som behövs för att balken och an- slutande föreskrifter skall efterlevas. Mer ingripande åtgärder än vad som behövs i det enskilda fallet får därvid inte tillgripas. Om ett föreläggande eller förbud inte blir åtlytt kan myndigheten ansöka om verkställighet hos kronofogdemyndigheten (26 kap. 17 §). Det finns även möjlighet att i stället förordna om rättelse på den enskildes bekostnad (26 kap. 18 §). Arbetsmiljölagen (1977:1160) Arbetsmiljölagen har till syfte att förebygga bl.a. att de anställda drabbas av ohälsa i sitt arbete. Till de faktorer som kan orsaka ohälsa räknas smittämnen. Arbetsgivaren har huvudansvaret för arbetsmiljön inom sin egen verksamhet. Enligt 3 kap. 2 § skall arbetsgivaren vidta alla åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall. Det innebär att arbetsgivaren om det finns risk för exponering för smittämnen i arbetsmiljön skall undersöka vilka situationer som skulle kunna leda till en sådan exponering och göra en bedömning av den risk som kan förekomma. På grundval av denna bedömning skall arbets- givaren vidta de åtgärder som behövs för att i möjligaste mån undanröja smittriskerna. Det kan vara fråga om att begränsa tillträde till en arbets- plats eller att föreskriva att de anställda skall använda viss skyddsutrust- ning. Vidare kan regeringen eller, efter regeringens bestämmande, Arbets- miljöverket enligt 4 kap. 5 § föreskriva om skyldighet för arbetsgivaren att föranstalta om läkarundersökning, eller vaccinering eller annan före- byggande behandling mot smitta av dem som sysselsätts eller skall sys- selsättas i arbete som innebär risk för ohälsa. Föreskrifter kan också meddelas om förbud att till arbetet anlita den som vid läkarundersökning har företett sjuklighet eller svaghet som gör honom särskilt mottaglig för sådan risk. har enligt 7 kap. 1 § tillsyn över att arbetsmiljölagen och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen efterlevs och har där- vid enligt 7 kap. 7 § befogenhet bl.a. att meddela de förelägganden och förbud som behövs. Något missförhållande i skyddshänseende behöver inte ha inträtt vid tiden för ingripandet utan verket kan om det behövs även ingripa i förebyggande syfte. Möjlighet finns således att med ome- delbar verkan stänga en arbetsplats om det finns påtaglig risk för smitta just där och det behövs för att förebygga ohälsa eller olycksfall. Arbetsmiljölagen innehåller inte några bestämmelser om ersättning till den som blir avstängd från arbetet av smittskyddsskäl. Ordningslagen (1993:1617) Syftet med ordningslagen är bl.a. att trygga ordningen och säkerheten i sådana allmänt tillgängliga områden och utrymmen som används för samfärdsel i vid mening. I ordningslagen finns bl.a. de begränsningar i den grundlagsskyddade rätten till demonstrationsfrihet och mötesfrihet som är motiverade av ordnings- och säkerhetsskäl. Lagen innehåller också föreskrifter till skydd för allmänheten när det gäller typiskt risk- fyllda anläggningar och företeelser liksom bestämmelser om ordning och säkerhet vid trafik med tunnelbana och spårväg samt vid annan yrkes- mässig kollektiv persontrafik. I 2 kap. ordningslagen ges regler om allmänna sammankomster och offentliga tillställningar. Med allmän sammankomst avses enligt 2 kap. 1 § 1.sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet, 2.föreläsningar och föredrag som hålls för undervisning eller för att meddela allmän eller medborgerlig bildning, 3.sammankomster som hålls för religionsutövning, 4.teaterföreställningar, biografföreställningar, konserter eller andra sammankomster för att framföra konstnärliga verk, samt 5.andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas. En offentlig tillställning skiljer sig från en allmän sammankomst med avseende på syftet med evenemanget. I 2 kap. 3 § ordningslagen anges att med offentlig föreställning skall förstås 1.tävlingar och uppvisningar i sport och idrott, 3.tivolinöjen och festtåg, 4.marknader och mässor, samt 5.andra tillställningar som inte är att anse som allmänna samman- komster eller cirkusföreställningar. För att en sammankomst skall anses som allmän eller en tillställning som offentlig krävs vidare att den har anordnats för allmänheten eller att allmänheten har tillträde till den. I ordningslagen regleras de av ordnings- och säkerhetsskäl motiverade inskränkningarna i den mötes- och demonstrationsfrihet som är tillför- säkrad medborgarna enligt 2 kap. 1 § regeringsformen. Begränsningarna i dessa friheter får enligt 2 kap. 14 § regeringsformen göras av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast med hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. För att få anordna allmänna sammankomster och offentliga tillställ- ningar på offentliga platser krävs tillstånd enligt huvudregeln i 2 kap. 4 § ordningslagen.