prop · GR0360 · 2004-03-10 00:00:00 — antas till utbildningen garanteras sedan anställning efter avslutad utbild- ning och godkänt slutprov. Huvudfrågan var om den franska staten kan kräva att migrerande arbetskraft som redan uppfyller den kvalifika- tionsnivå som krävs för att få utöva yrket i ska genomgå antagningsprovet, trots att det inte kan krävas att de genomgår utbild- hävdade att ett sådant rekryteringssystem som det franska utgör ett hinder mot den fria rörligheten för arbetstagare eftersom antag- ningsprovet inte beaktar yrkeserfarenhet och därmed inverkar negativt på rörligheten på arbetsmarknaden. Systemet medför dessutom en indirekt diskriminering eftersom det typiskt sett är den migrerande arbetskraften som har tidigare yrkeserfarenhet. gjorde därför gällande att systemet inte får tillämpas på migrerande arbetskraft om inte visar att systemet är berättigat med hänsyn till tvingande allmänna intressen, och att det är nödvändigt och proportionellt för att tillvarata detta allmänna intresse. , , kommissionen och sökanden yttrade sig också. Efter generaladvokaten lagt fram sitt förslag till avgörande beslutade att hänskjuta målet till avgörande i plenum med hänsyn till vikten av de frågor som väckts i målet. dom : Domstolen fann för det första att sjukhusadministratörsyrket i är ett yrke som omfattas av direktiv /48/EEG. Personer som har en motsvarande utbildning från en annan medlemsstat ska därmed enligt direktivet ha rätt att få examensbevis över sådan utbildningen erkänt i och ha rätt att utöva yrket där. Enligt direktivet får den mottagande medlemsstaten då inte kräva att arbetstagaren genomgår den franska utbildningen. andra slog domstolen fast att det strider mot fördragets bestämmelser om fri rörlighet för arbetstagare att kräva att en medborgare, med ett examensbevis som ger behörighet att utöva yrket, ska godkännas i ett ut- tagningsprov likt antagningsprovet till den franska sjukhusadministra- Domstolen konstaterade härvid att antagningsprovet var utformat på ett sätt som berövar den kvalificerade migrerande arbetskraf- ten möjligheten att göra sina specifika kvalifikationer gällande, vilket medför en nackdel för dessa som kan avskräcka dem från att utnyttja sin rätt till fri rörlighet. Den franska regeringens motiv för att använda antagningsprovet, nämligen att det syftade till att välja ut de bästa kandidaterna på ett så objektivt sätt som möjligt, kunde inte rättfärdiga hindret eftersom det går att tänka sig rekryteringsformer som, i form av uttagningsprov eller i en annan form, är mindre restriktiva än antagnings- provet i fråga och vilka skulle göra det möjligt för andra medlemsstaters medborgare att göra gällande sina specifika kvalifikationer. C-422/01 (Ä 218/01:1) m.fl. mot ; begäran från Den nationella domstolens fråga: Om gemenskapsrättens regler om fri rörlighet för personer, tjänster och kapital, särskilt artikel 49 EG, jäm- förda med artikel 12 EG, utgör hinder för nationella skatteregler vilka, likt de svenska, inte medger rätt till avdrag för betalning av till en pensionsförsäkring om försäkringen tecknats i ett försäkringsföretag med säte i en annan medlemsstat. Detta trots att försäkringen i övrigt uppfyller de villkor som ställs för att behandlas som en pensionsförsäk- ring med avdragsrätt för premie vid beskattningen. vitsordade att ett krav på att försäkringsrörelsen ska vara etablerad i landet för att en pensionsförsäkringspremie ska vara avdrags- gill i och för sig kan verka inskränkande på den fria rörligheten för tjäns- ter och kapital. Ett sådant etableringskrav är dock berättigat, eftersom det är en nödvändig förutsättning för att uppnå det mål som eftersträvas med hänsyn till allmänintresset såsom behovet att - säkerställa sambandet i beskattningen mellan avdragsrätten för premierna och beskattningen av utfallande belopp, - upprätthålla en effektiv skattekontroll, - garantera att skatteunderlaget inte urholkas och - skapa konkurrensneutralitet mellan förvaltning av pensionskapital i försäkringsverksamhet och andra skattemässigt gynnade former , , kommissionen, EFTA:s övervakningsmyndighet och sökanden yttrade sig också. dom : konstaterade att med hänsyn till den ekonomiska olägenhet som det utgör för arbets- givaren att avdragsrätten inte inträder förrän pensionen utbetalas till den anställde sådana nationella regler som de svenska kan avskräcka dels svenska arbetsgivare från att teckna avtal om tjänstepensionsförsäkring hos bolag som är etablerade i en annan medlemsstat än , dels dessa bolag från att tillhandahålla sina tjänster på den svenska mark- Sådana regler är därmed inte förenliga med artikel 49 EG. gäller de skäl som den anförde till stöd för att regleringen ändå skulle få tillämpas fann domstolen att inget av dessa C-423/01 (Ä1/02:2) & Co. Mot Stadt an der ; begäran från Verwaltungsgericht an der Den nationella domstolens fråga: Om en slaktanläggning som finns i samma byggnad som en styckningsanläggning, men vars innehavare är en annan juridisk person än innehavaren av slakteriet, ska anses som en och samma anläggning i den mening som avses i direktiv /43/EG om ändring och kodifiering av direktiv /73/EEG om finansieringen av veterinära kontroller av levande djur och vissa animaliska produkter, vilket kan leda till en nedsättning av den avgift som tas ut av rörelseid- karna för de veterinära kontrollerna. Den nationella domstolen har även frågat om tolkningen av vilka kriterier som får ligga till grund för en avgiftsnedsättning enligt direktivet. yttrade sig beträffande den första frågan och anförde att det krävs att det är samma fysiska eller juridiska person som ansvarar för verksamheten i både styckningsanläggningen som slakteriet för att dessa tillsammans ska anses som en och samma anläggning. för att kontrollera hygienen i köttproduktionen bygger på att varje anläggning tilldelas ett godkännandenummer som allt kött och alla köttprodukter från anläggningen ska vara märkta med är det nödvändigt att det endast finns en ansvarig för varje anläggning. krävdes skulle myndigheternas möjlighet att rikta förelägganden och vidta andra åtgärder beträffande anläggningarna allvarligt undergrävas. Samma skäl gör sig gällande beträffande utkrävandet av avgifter för hygienkontrollerna av anläggningarna. Kommissionen och sökanden har yttrade sig också. dom : Domstolen konstaterade att direktivet inte innehåller några villkor eller någon begränsning som innebär att en avgiftsnedsättning endast skulle vara tillämplig när styckningsanläggningen och den anläggning från vilket köttet har kommit tillhör samma fysiska eller juridiska person. ning som föreskrivs i direktivet är således tillämplig även när stycknings- anläggningen och den anläggning från vilken köttet har kommit är belägna på samma plats, men tillhör två olika fysiska eller juridiska Storleken på nedsättningen ska fastställas på grundval av hur stora besparingar som görs på grund av att styckningen utförs i den anläggning från vilken köttet har kommit. Det handlar om besparingar i form av löner och sociala avgifter för undersökningspersonalen samt administrativa kostnader i samband med genomförandet av kontroller C-439/01 (Ä 3/02:2) och ; begäran från Unabhängiger Verwaltungssenat im Land Niederösterreich Aussenstelle Den nationella domstolens fråga: Om bestämmelsen om förares dygns- vila enligt artikel 8.2 i förordning (EEG) nr 3820/85 om harmonisering av viss social lagstiftning om vägtransporter (som föreskriver minst 8 timmars dygnsvila när fordonet har fler än en förare) har företräde fram- för bestämmelsen i artikel 8.1 (som förskriver minst 9 timmars dygns- vila) samt om artikel 8.1 och 8.2 i förordning 3820/85 överhuvudtaget inte ska tillämpas på grund av att de strider mot EG-rättsliga bestämmel- ser av högre valör. föreslog att frågorna skulle besvaras enligt följande. I den mån artikel 8.2 i förordningen är tillämplig behöver en förare inte uppfylla kraven enligt artikel 8.1 i förordningen. En förare av fordon med minst två förare är dock skyldig att respektera de krav för dygnsvila som framgår av artikel 8.2. I målet har det inte framkommit någon uppgift som ger anledning att ifrågasätta giltigheten av artiklarna 8.1 och 8.2 i förordningen. , , , rådet och kommissionen yttrade sig också. dom : Mot bakgrund av de faktiska omständigheterna i målet kan bestämmelserna i överens- kommelsen om arbetsförhållanden för fordonsbesättningar vid internationella vägtransporter (AETR) vara tillämpliga i målet. Den överenskommelsen utgör en del av gemenskapsrätten och domstolen är behörig att tolka den. Det ankommer på den nationella domstolen att avgöra om det är artikel 8.1 och 8.2 i förordningen eller artikel 8.1 och 8.2 i överenskommelsen, vilka har identiska lydelser, som ska tillämpas i målet. Av såväl lydelsen av bestämmelserna som deras syfte och sammanhang följer att artikel 8.2 är tillämplig i egenskap av lex specialis i förhållande till artikel 8.1 i förordningen. Bestämmelserna ska alltså inte tillämpas kumulativt. Syftet att förbättra trafiksäkerheten och arbetsförhållandena för förarna säkerställs i högre grad när fordonet körs av flera förare. Eftersom en förare kan vila sig medan den andre kör är det tillräckligt att han får något färre timmars vila i följd åtta i stället nämligen 30 i stället . Samma tolkning gäller avseende AETR-överenskommelsen. Prövningen av artikel 8.1 och 8.2 i förordningen mot bakgrund av rättssäkerhetsprincipen har inte visat på några omständigheter som kan påverka artikelns giltighet. C-462/01 (Ä 9/02:1) Åklagaren mot ; begäran från Den nationella domstolens fråga: Om ett nationellt förbud, likt det svenska, mot att odla s.k. industrihampa strider mot gemenskapsrätten och i synnerhet reglerna om den fria rörligheten för varor enligt artik- larna 28 och 30 EG. anförde i första hand att artikel 28 EG inte var tillämplig i enlighet med de villkor som slogs fast i dom i mål C- 267/91 och C-268/91 Keck och Mithouard (1993 I-6097). odlingar av industrihampa skulle avsevärt försvåra kontrollen av illegala Om artikel 28 EG skulle anses tillämplig var det svenska förbudet mot att odla eller ta annan befattning med industrihampa förenligt med gemenskapsrätten, eftersom förbudet är nödvändigt för att uppnå målet att skydda människors liv och hälsa. Kommissionen yttrade sig också. dom : Domstolen konstaterade inledningsvis att förordning (EEG) nr 1308/70 om den gemensamma marknaden för lin och hampa och förordning (EEG) nr 619/71 om allmänna bestämmelser för beviljande av stöd för lin och hampa är tillämpliga i målet och att de nationella bestämmelserna därför i första hand ska bedömas mot dessa regler och inte mot artiklarna 28 och 30 EG. Medlemsstaterna är skyldiga att avhålla sig från alla åtgärder som skulle kunna avvika från en förordning om gemensam organisation av marknaden eller äventyra dess verkan. det av en gemensam organisation av marknaden medlemsstaterna från att tillämpa nationella regler som har andra allmännyttiga syften än vad den gemensamma organisationen har, även om dessa regler kan inverka på den gemensamma marknadens funktion på det berörda området. svenska förbudet mot att odla och inneha sådan industrihampa som omfattas av den gemensamma organisationen av marknaden för hampa inverkar dock direkt på denna organisation. Det svenska förbudet har dessutom inte något allmännyttigt syfte som den gemensamma organisa- tionen av hampa inte har. Av de tillämpliga förordningarna framgår att den fara för människors hälsa som användning av narkotika innebär har beaktats inom ramen för den gemensamma organisationen av hampa. Förordningarna utgör därför hinder mot en sådan lagstiftning som den svenska som innebär att odling och innehav av industrihampa förbjuds. C-491/01 (Ä 17/02:2) (Investments) Limited och mot ; begäran från of (& ), Queens Bench Division (Adminstrative Den nationella domstolens fråga: Om direktiv /37/EG om tillnärm- ning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillverkning, presentation och försäljning av tobaksvaror är giltigt och i så fall hur dess artikel 7 ska tolkas. anförde att det i målet inte framkommit någon anledning att ifrågasätta direktivets giltighet samt att artikel 7 i direktivet ska tolkas på så sätt att den endast omfattar tobaksvaror som saluförs inom Europeiska menade att direktivets bestämmelser både syftar och bidrar till att faktiskt förbättra den inre marknadens funktion och att det därför varit korrekt att använda artikel 95 EG som rättslig grund. Eftersom direktivet även omfattar tillverkning av tobaksvaror avsedda för export till tredje hand har det även varit nödvändigt att använda artikel 133 EG som rättslig grund. , , , , , , Neder- länderna, , , , rådet, kom- missionen och parterna samt intervenienterna yttrade sig också. dom : Direktiv /37/EG är giltigt och dess artikel 7 ska tolkas på så sätt att den inte är tillämplig på tobaksvaror som inte saluförs inom gemenskapen. För det första utgör artikel 95 EG korrekt rättslig grund för direktivet eftersom det faktiskt har till syfte att förbättra villkoren för den inre marknadens funktion. Marknaden för tobaksvaror är nämligen en marknad där handeln mellan medlemsstaterna utgör en relativt stor andel och nationella regler om produktvillkor för tobak kan i avsaknad av harmonisering på gemen- skapsnivå utgöra hinder för den fria rörligheten för varor. mot att tillverka cigaretter som inte uppfyller kraven enligt artikel 3.1 i direktivet för export kan grundas på artikel 95 EG eftersom det utgör en åtgärd som syftar till att undvika att förbudet mot att släppa ut i fri omsättning och i medlemsstaterna saluföra cigaretter som inte uppfyller kraven i artikel 3 kringgås. Däremot var det fel att även använda artikel 133 EG som rättslig grund eftersom det är tillräckligt att använda enbart artikel 95 EG. Detta fel är dock ett rent formfel som inte gett upphov till felaktigheter vid förfarandet för att anta direktivet. inte att direktivet är ogiltigt. För det andra har gemenskapslagstiftaren inte överskridit sitt utrymme för skönsmässig bedömning genom att anta förbudet i artikel 3 och skyldigheterna enligt artikel 5 (krav på märkning av tobaksvaror) och artikel 7 (förbud mot att använda termer som ultra light, mild m.fl. på förpackningar av tobaksvaror). därför inte mot proportionalitetsprincipen. För det tredje innebär artikel 5 endast en inskränkning i tobakstillverkarnas rätt att använda ytan på vissa sidor av förpackningarna och inte ett ingrepp i varumärkesrätten i sig. inskränkningar i varumärkesrätten som däremot kan följa av artikel 7 svarar faktiskt mot mål av allmänintresse som gemenskapen eftersträvar och innebär inte i förhållande till detta mål ett orimligt ingripande som påverkar denna rättighet som sådan. Genom direktivet åsidosätts därför inte heller den grundläggande rätten till egendom. motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG eller subsidiaritetsprin- cipen åsidosatts genom direktivet. Direktivet är inte heller ogiltigt på grund av maktmissbruk. Artikel 7 i direktivet kompletterar skyldigheten i artikel 5 att ange halterna av skadliga ämnen på förpackningarna genom att förbjuda vilseledande uttryck på förpackningarna. syftar till att upprätthålla den inre marknadens funktion rör dess bestäm- melser i princip endast varor som saluförs inom gemenskapen. hänsyn härtill och till att artikel 5 enbart avser varor som saluförs inom gemenskapen ska artikel 7 tolkas på så sätt att den endast är tillämplig på varor som saluförs inom gemenskapen. C-25/02 (Ä 41/02:3) mot Ärztekammer , Körperschaft des öffentlichen Rechts; begäran från Bundesverwaltungsgericht, Den nationella domstolens fråga: Om ett krav på att vissa delar av den särskilda utbildningen för allmänpraktiserande läkare ska ha genomgåtts på heltid enligt direktiv /457/EEG om särskild utbildning för allmän- praktiserande läkare och direktiv /16/EEG om underlättande av läkares fria rörlighet och ömsesidigt erkännande av deras utbildnings-, examens- och andra behörighetsbevis, utgör indirekt diskriminering på grund av kön enligt direktiv /207/EEG om genomförande av principen om lika- behandling av kvinnor och män i fråga om tillgång till anställning, ut- bildning och befordran samt arbetsvillkor, hur normkollisionen i så fall ska lösas samt om förbudet mot indirekt diskriminering på grund av kön ingår bland gemenskapens grundläggande rättigheter, vilka har företräde framför motstridiga bestämmelser i sekundärrätten. anförde att kravet på heltidsutbildning utgör indirekt diskrimi- nering på grund av kön, att principen om likabehandling av kvinnor och män ingår bland de grundläggande rättigheterna i gemenskapen samt att normkollisionen ska lösas på så sätt att principen om likabehandling ges företräde framför motstridiga bestämmelser i sekundärrätten. Rådet, kommissionen och sökanden yttrade sig också. dom : Domstolen fastslog för det första att förbudet mot indirekt diskriminering på grund av kön ska iakttas för att de rättsakter som antas av gemenskapsinstitutionerna ska vara giltiga. Domstolen fann emellertid att det vid prövning av den frågan inte framkommit några omständigheter som kan påverka giltig- heten av föreskriften i artikel 5.1 i direktiv /457/EEG och artikel 34.1 i direktiv /16/EEG, en föreskrift som innebär att utbildningen i allmän- medicin ska omfatta vissa utbildningsperioder på heltid. Domstolen fann visserligen att kravet på heltid faktiskt missgynnar ett mycket högre procenttal kvinnor än män och att det under sådana förhållanden måste prövas om kravet är befogat av sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön. Domstolen angav att gemenskaps- lagstiftaren har ett vidsträckt utrymme för skönsmässig bedömning i syfte att harmoniserad utbildningen på gemenskapsnivå för att underlätta läkarnas fria rörlighet och bidra till en hög hälsoskyddsnivå. Enligt domstolen var det rimligt av lagstiftaren att anse att visst krav på heltid gör det möjligt för läkaren att förvärva nödvändig erfarenhet genom att följa patientens sjukdomsbild, som den utvecklas över tiden, och skaffa sig tillräcklig erfarenhet från olika situationer som kan uppkomma i synnerhet på en allmänläkarpraktik. Gemenskapslagstiftaren har dess- utom överlämnat till den nationella lagstiftaren att fastställa de närmare villkoren för heltidskravet. Då åtgärden därmed enligt domstolen kan anses lämplig för att uppnå målen, inte kan anses gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå desamma och slutligen inte kan anses leda till att den grundläggande gemenskapsrättsliga principen om undanröjande av indirekt diskriminering blir verkningslös, kan dess giltighet inte i- frågasättas. C-154/02 (Ä 89/02:1) Åklagaren mot ; begäran från , Den nationella domstolens fråga: Tingsrätten vill få klarhet i hur defini- tionen bearbetade exemplar som förvärvats enligt artikel 8.3 b i förordning (EG) nr 338/97 om skyddet av arter av vilda djur och växter genom kontroll av handeln med dem ska tolkas och om undantagsbestämmelsen i artikel 32 i förordning (EG) nr 1808/2001 om närmare föreskrifter för tillämpningen av förordning (EG) nr 338/97 innebär att det inte behövs någon myndighetsbedömning enligt artikel 2 w i förordning 338/97. är åtalad för grovt brott mot lag om åtgärder beträffande djur och växter som tillhör skyddade arter och brott mot bestående i att ha haft ett antal uppstoppade exemplar av fågelarter och en uppstoppad brunbjörn i lokaler utnyttjade av ett av honom ägt företag. dom : Artiklarna 2 w och 8.3 b i för- ordning 338/97 ska tolkas så att sådana djur som anges i bilaga A till för- ordningen, men som är uppstoppade, kan kvalificeras som bearbetade exemplar i dessa bestämmelsers mening. I begreppet förvärv enligt artikel 8.3 b innefattas att få exemplar i gåva eller arv eller genom att döda ett djur och sedan ta det i sin besittning. Det krävs inte att den som förvärvade exemplaren är den nuvarande innehavaren. Artikel 8.3 b innebär slutligen att den administrativa myndigheten i den berörda medlemsstaten ska ha kunnat försäkra sig om att det aktuella exemplaret har förvärvats under de villkor som föreskrivs i artikel 2 w. Mål i vilka talan har väckts vid eller EG:s förstainstansrätt C-2/01 & 3/01 P i (Ä 68/01:2) eV mot , med stöd av European och Europeiska gemenskapernas kommission mot , med stöd av European (T-41/96 i förstainstansrätten; mot Europeiska gemenskap- yrkade i förstainstansrätten att kommissionens beslut 96/478/EG av skulle ogiltigförklaras. ålades i egenskap av moderbolag i Bayerkoncernen bl.a. böter för att ha brutit mot artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) genom att ett exportförbud beträffande vissa former av läkemedlet Adalat från och till andra medlemsstater ingått i dotterbo- lagen Bayer och Bayer grossistavtal. European (en or- ganisation som företräder 16 nationella branschorganisationer inom läke- medelssektorn) intervenerade till stöd för . eV (en tysk förening för läkemedelsimportörer) intervenerade till stöd för kommissionen. Förstainstansrättens dom i mål T-41/96: Kommis- sionen har inte styrkt att avtal om exportförbud i den mening som avses i artikel 85.1 i EG-fördraget (nu artikel 81.1 EG) ingåtts mellan Bayer och Bayer och deras respektive grossister i och . Kommissionens beslut ogiltigförklarades därför. Kommissionen och eV har överklagat förstainstansrättens dom. Målen handläggs gemensamt. Kommissionen har yrkat att förstainstansrättens dom ska upphävas och har som grund härför i huvudsak åberopat att förstainstansrätten har tillämpat ett alltför restriktivt tolkning av avtalsbegreppet enligt artikel 85.1 I EG-fördraget. har intervenerat till stöd för kommissionen och anfört att förstainstansrätten tillämpat artikel 85.1 i EG-fördraget felaktigt genom att: -grunda slutsatsen att Bayer inte har ålagt grossisterna att begränsa parallellexporten på det förhållandet att det inte visats att Bayer i efterhand kontrollerat slutdestinationen av levererade produkter och vidtagit åtgärder för att bestraffa de grossister som befunnits skyldiga till export, -grunda bedömningen av om grossisterna genom konkludent handlande samtyckt till Bayers parallellexportbegränsande policy på det förhållandet att det inte visats att Bayer uttryckligen ställt krav på ett visst agerande från grossisternas sida beträffande leve- rerade produkter. Generaladvokatens förslag till avgörande : Generalad- vokaten föreslår att domstolen ska ogilla överklagandena i sin helhet på följande grunder. Klagandena har hävdat att förstainstansrättens tolkning av artikel 85.1 i EG-fördraget strider mot den av domstolens godtagna tolkning i domen i målet C-277/87 (ECR 1990 I-0045), när det gäller ett exportförbud som ålagts av producenten inom ramen för fortlöpande affärsförbindelser med grossister. Generaladvokaten menar att en väsentlig skillnad finns mellan fallet och förevarande fall. hade på fakturorna tillfogat anteckningen export förbjuden. Härigenom uttryckte sin uttryckliga vilja i fråga om beteende som grossisterna borde ha haft beträffande den slutliga destinationen för de levererade varorna. Genom denna anteckning begärde klart av grossisterna att de inte skulle exportera levererade varor. I förevarande fall framgår det inte av någon handling i akten att Bayer eller Bayer har krävt att grossisterna skulle agera på ett visst sätt vad gäller det levererade Adalatförpackningarnas slutliga destination. Bayer har inte begärt eller krävt något agerande från grossisternas sida i fråga om slutlig destination, utan utarbetat en metod som gör det möjligt att för bolaget att självständigt uppnå resultatet att avskaffa eller minska parall- ellimporten utan behov av att samarbeta med grossisterna. I förevarande fall har producenten och grossisterna inte ingått något distributionsavtal. Den omständigheten att grossisterna fortsatte att få leveranser från detta bolag och förvärvade den kvantitet Adalat som bolaget ansåg motsvara deras nationella behov kan förvisso beaktas för att visa ett underförstått