prop · GR03156 · 2004-06-09 00:00:00 — Det är en grundläggande princip i ett rättssamhälle att man i förtroende skall kunna tala med den som företräder, biträder eller försvarar en i domstol och att denne inte skall kunna kallas som vittne och utfrågas om vad man sagt. Skyldigheten att rapportera misstankar om penningtvätt måste utformas med detta förhållande i åtanke. Om ett undantag från rapporteringsskyldigheten skulle avgränsas till att gälla bara advokater och deras biträden skulle det innebära en avvi- kelse från den nuvarande regleringen av vittnesplikt och frågeförbud i . Det kan också ifrågasättas om inte en sådan ordning i praktiken skulle innebära ett steg mot införande av advokattvång. Det finns således goda skäl för att undanta alla rättegångsombud, biträden och försvarare från rapporteringsskyldighet beträffande vad som anför- trotts dem för uppdragets fullgörande. När det gäller avgränsningen av ett undantag från skyldigheten att rap- portera misstänkt penningtvätt är utgångspunkten givetvis att det sär- skilda förtroendeförhållandet vid företrädande i domstol samt vid juridisk rådgivning skall kunna bevaras. Men även förekomsten av en tillsyns- funktion har betydelse vid avgränsningen och det kan till och med ifråga- sättas om det inte skall krävas en särskilt stark tillsyn liknande den som utövar för att undantag skall komma i fråga. Beträf- fande de ombud, biträden och försvarare som inte är advokater eller bi- trädande jurister på advokatbyråer har inte någon till- syn. SJB har viss tillsyn över dem som är medlemmar i sammanslut- ningen. Den kan dock inte jämföras med tillsynen över advokatväsendet, som är reglerat i lag och ger det allmänna både insyn och inflytande. Rätten har dock möjlighet att avvisa ombud, biträde eller försvarare en- ligt reglerna i 12 kap. 5 och 22 §§, samt 21 kap. 3 § . Att samfundet inte utövar tillsyn över de ombud, biträden och försvarare som inte är advokater eller biträden på advokatbyråer har därmed inte någon avgörande betydelse för frågan om också andra oberoende jurister skall undantas vid fullgörande av uppdrag som rättegångsombud, biträ- den eller försvarare. anser att även fastighetsmäklare skall omfattas av undantag från rapporteringsskyldigheten. Direktivets möjlighet till un- dantag från rapporteringsskyldigheten gäller emellertid endast för obero- ende jurister, revisorer och skatterådgivare. Principen om att man i så stor utsträckning som möjligt skall få välja vem man vill företrädas eller biträdas av bör upprätthållas så långt det är möjligt. Något avgörande skäl till varför inte också godkända och aukto- riserade revisorer samt skatterådgivare bör undantas i de i och för sig sällan förekommande fall då de agerar rättegångsombud, biträde eller försvarare finns inte. Nämnda revisorer samt skatterådgivare bör därför på samma sätt som oberoende jurister undantas från rapporteringsskyl- dighet när de företräder, biträder eller försvarar i domstol. har framhållit att information som lämnats me- dan det rättsliga förfarandet övervägs inte bör omfattas av undantaget i 9 a §. anser att revisorer inte skall omfattas av undantaget i 9 a § eftersom information som revisorn erhållit i sin revisionsverksam- Prop. 2003/04:156 het i sådant fall skulle omfattas av undantaget från rapporteringsskyldig- Enligt vår mening bör undantagsmöjligheten i 9 a § inte begränsas på det sätt som föreslår. Det intresse som i detta sammanhang träder i förgrunden är tvärtom att en enskild person skall kunna få rådgivning i samband med att en rättslig tvist uppkommit, oav- sett om detta leder till ett rättsligt förfarande eller inte. Däremot är det inte som befarar avsikten att information som erhållits utanför ramen av en rättslig tvist skall omfattas av undantaget i 9 a §. För att undantaget skall vara tillämpligt krävs att informationen lämnats i samband med det rättsliga förfarandet. Den närmare utformningen av ett undantag från rapporteringsskyldigheten I direktivet ges förutom möjlighet till undantag för rådgivning i samband med ett rättsligt förfarande, dvs. beträffande information som erhållits i samband med ett rättsligt förfarande, även möjlighet till undantag i sam- band med rådgivning avseende bedömningen av en klients rättsliga ställ- ning. Vad som avses härmed är en rättslig bedömning av lagligheten i en affärstransaktion som klienten antingen avser att utföra eller har utfört. Beträffande denna del av undantagsmöjligheten gör sig inte samma prin- cipiella överväganden om rätten att välja vem man vill låta sig företrädas av gällande. Här handlar det i stället om möjligheten för en klient att kunna vända sig till en jurist för en rättslig bedömning av ett genomfört eller tänkt handlande. Med hänsyn till de särskilda avvägningsfrågor som kan uppstå i en så- dan situation och den risk som finns för missbruk är en fungerande till- syn och ett strängt disciplinansvar nödvändiga förutsättningar för un- dantag. Sådan tillsyn och sådant disciplinansvar som krävs för undantag är endast advokater, biträdande jurister samt godkända och auktoriserade revisorer underkastade. Emellertid är inte bara tillsyn och disciplinansvar avgörande för den närmare utformningen av undantaget, eftersom detta främst är tänkt att ge en klient möjlighet att kunna vända sig till en jurist för att i strikt förtroende få en rättslig bedömning av ett genomfört eller tänkt handlande. Således bör endast advokater och biträdande jurister omfattas av un- dantag för rapporteringsskyldighet i samband med en bedömning av en klients rättsliga situation. Det finns inte skäl att begränsa undantagets omfattning på de sätt som bl.a. och föreslår. Inte heller reviso- rer bör omfattas av undantaget, såsom FAR och Revisorssamfundet re- kommenderar. Den närmare utformningen av gransknings- och rapporteringsskyldigheten för revisorer Flera remissinstanser, bl.a. FAR och Revisorsamfundet, menar att reviso- rers granskningsskyldighet bör begränsas till den granskning som en revisor utför i enlighet med god revisionssed, att omfattningen av gransknings- och rapporteringsskyldigheten bör preciseras samt att Prop. 2003/04:156 gransknings- och att rapporteringsskyldighet för revisorer endast bör fö- religga vid en högre grad av misstanke än den som gäller enligt 9 § penningtvättslagen. FAR efterlyser besked om t.ex. en revisor är rapporteringsskyldig om han eller hon finner att en revisionsklient utnyttjas för penningtvätt av en leverantör. Revisorsamfundet anser att det bör klargöras att anställda i en organisation eller företag inte skall omfattas av penningtvättslagen när de bidrar med råd om skattefrågor inom organisationen eller företaget. Som framhållits tidigare i denna remiss framgår det redan av 2 § pen- ningtvättslagen att lagen endast gäller för verksamhet som är inriktad mot kunder. Intern verksamhet som bedrivs hos den rapporteringsskyl- dige faller således utanför rapporteringsskyldigheten medan förhållanden som berör en kund eller klient omfattas av rapporteringsskyldighet. Det bör framhållas att bestämmelsen i 9 § penningtvättslagen endast innebär att transaktioner som skäligen kan antas utgöra penningtvätt skall granskas. Vårt förslag innebär inte att revisorns granskningsuppdrag blir mer omfattande än vad det är . Något krav på att revisorn löpande skall efterforska om klienten ägnar sig åt penningtvätt uppställs således inte i penningtvättslagen. Givetvis bör i enlighet med påpekanden från flera remissinstanser granskningsskyldigheten fullgöras i enlighet med vad som utgör god revisionssed för att inte negativt inverka på revisorers möjlighet att bedriva en effektiv och löpande revision. Något behov av att slå fast detta i penningtvättslagen som Revisorsamfundet anser föreligger dock inte eftersom en revisor under alla omständigheter förut- sätts rätta sig efter god revisionssed i utförandet av sitt uppdrag som revi- sor. Eftersom penningtvättsdirektivet är ett minimidirektiv finns det inte något utrymme att lindra de krav direktiven ställer om när rapportering av misstänkta transaktioner skall ske. Den avgränsning som följer av att en revisor skall utföra den granskningsskyldighet som penningtvättslagen stadgar i enlighet med god revisionssed bör dock i stor utsträckning till- godose de remissynpunkter som framförts om att gransknings- och rap- porteringsskyldighet måste begränsas för att inte negativt inverka på re- visorers möjlighet att bedriva en effektiv och löpande revision. Remissyttrandena ger vid handen att viss oklarhet synes råda om när gransknings- och rapporteringsskyldigheten aktualiseras, dvs. vilken grad av misstanke om penningtvätt som krävs för att skyldigheten skall in- träda. I samband med införandet av penningtvättslagen behandlades frå- gan om vad rekvisitet skäl att anta innebär (prop. 1992/93:207 s. 20 och 21). Rekvisitet har senare, utan att någon ändring i sak varit avsedd, ersatts av lokutionen skäligen kan antas. I fråga om när gransknings- och rapporteringsskyldigheten aktualiseras hänvisas därför till de utta- landen som gjordes i sagda sammanhang. Dessutom är revisorer enligt 10 kap. 38 § aktiebolagslagen skyldiga att t.ex. anmäla pen- ninghäleri när revisorn kan misstänka brott. Trots de något olika formu- leringarna torde någon saklig skillnad mellan dessa båda uttryckssätt inte föreligga. Ytterst får det överlämnas till rättstillämpningen att fastställa den närmare innebörden av rekvisiten i 9 § penningtvättslagen. Oberoende jurister och vittnesplikt Regeringens bedömning: Regleringen i penningtvättslagen om att den som rapporterar misstänkt penningtvätt inte får göras ansvarig för brott mot tystnadsplikt bör inte kompletteras med en bestämmelse som medför vittnesplikt för advokater och andra oberoende jurister. Promemorians förslag: I promemorian föreslås en bestämmelse i 36 kap. 5 § som innebär att det skall föreligga vittnes- plikt för den som har rapporteringsskyldighet enligt penningtvättslagen. Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inte någon in- vändning mot promemorians förslag. avstyrker dock förslaget om vittnesplikt för advokater och deras biträden då det inte finns underlag som visar att den brottslighet som har att göra med penningtvätt kan anses vara ett så stort problem eller vara av så allvarlig karaktär att det motiverar ett avsteg från vad som annars gäller för ge- nombrott av frågeförbudet för advokater. , anser att förslaget bör förbättras lagtekniskt. Skälen för regeringens bedömning Enligt 10 § penningtvättslagen får den som rapporterar misstänkt pen- ningtvätt inte göras ansvarig för att ha åsidosatt tystnadsplikt. Förutom företaget som rapporterar misstänkt penningtvätt skyddas också styrel- seledamöter, anställda och andra som lämnar uppgifter för företagets räkning. Regleringen har funnits i penningtvättslagen sedan den infördes. När lagen ändrades ersattes lokutionen brutit mot någon sekre- tessregel med åsidosatt tystnadsplikt. Syftet var att låta bestämmelsen omfatta inte bara brott mot tystnadsplikt enligt lag utan också brott mot tystnadsplikt enligt avtal (prop. 1998/99:19 s. 75). Regleringen i penningtvättslagen medför således att en oberoende ju- rist som rapporterar misstänkt penningtvätt inte får göras ansvarig för att ha åsidosatt tystnadsplikt i förhållande till sin klient. Den som har rapporterat misstänkt penningtvätt kan i många fall komma att bli kallad att höras i domstol som vittne. Detta gäller också advokater, biträdande jurister på advokatbyråer och andra som företräder, biträder eller försvarar i domstol. Regleringen i 36 kap. 5 § begränsar möjligheten att höra ett vittne. För vissa fall inskränks den generella vittnesplikten ge- nom vad som kallas frågeförbud. Det är inte alltid som tystnadsplikt mot- svaras av ett frågeförbud. Den som har tystnadsplikt kan i vissa fall vara skyldig att vittna i domstol. Det förekommer också frågeförbud utan att det föreskrivs tystnadsplikt, dvs. att det trots avsaknad av bestämmelse som föreskriver tystnadsplikt inte är tillåtet att höra en person som vittne. För oberoende jurister är det två bestämmelser om frågeförbud i . 2003/04:156 36 kap. 5 § som är av betydelse. Enligt 36 kap. 5 § andra stycket får advokater och de- ras biträden höras som vittnen om något som i denna deras yrkesutövning anförtrotts dem eller som de i samband därmed erfarit, endast om det är medgivet i lag eller den, till vars förmån tystnadsplikten gäller, samtyck- er till det. Bestämmelsen innebär att advokater som huvudregel inte får höras som vittnen om sådant som de anförtrotts i sin verksamhet som advokat eller som de i samband därmed erfarit (s.k. frågeförbud). När det gäller information som har lämnats vid ett polisförhör vid vilket en advo- kat i egenskap av försvarare har deltagit, har det i doktrinen framförts olika uppfattningar om huruvida informationen faller in under det som advokaten inte får höras om, eller närmare bestämt under rekvisitet i samband därmed erfarit. Frågan är om advokaten, för att informationen skall omfattas av frågeförbudet, skall ha fått informationen i samband med att något har anförtrotts honom eller henne eller om det är tillräck- ligt att det är något som advokaten har erfarit i samband med sin yrkesut- övning. Det kan dock noteras att den vanligaste och den i doktrinen se- nast uttalade uppfattningen är att frågeförbudet inte bara omfattar sådant som advokaten har erfarit i samband med att något har anförtrotts honom eller henne. Av 36 kap. 5 § tredje stycket följer att rättegångsom- bud, biträden och försvarare inte får höras som vittnen om vad som an- förtrotts dem för uppdragets fullgörande. Frågeförbudet för advokater och deras biträden är generellt till sin av- fattning. Det är alltså inte kopplat till bedömning av en klients rättsliga ställning eller företrädande i domstol. Frågeförbudet för rättegångsom- bud, biträden och försvarare avser däremot inte bedömning av en klients rättsliga ställning utan bara företrädande, biträde eller försvarande i dom- stol. Frågeförbudet i 36 kap. 5 § andra stycket rörande advo- kater och deras biträden är inte absolut. Advokater och deras biträden får höras som vittnen om den till vars förmån sekretessen gäller samtycker till det eller om det är medgivet i lag. Det kan diskuteras om nuvarande bestämmelse i penningtvättslagen om att den som rapporterar misstänkt penningtvätt inte får göras ansvarig för att ha åsidosatt tystnadsplikt innebär ett medgivande i lag i den me- ning som avses i 36 kap. 5 § andra stycket . Rappor- teringsskyldighetens brottsbeivrande funktion talar i och för sig för att de aktuella uppgifterna inte bara skall få lämnas till utan också till domstol i ett förhör. Denna omständighet har anförts som skäl för att bestämmelsen om anmälningsskyldighet till polismyndighet i nu- mera upphävda 25 § lag angående åtgärder mot utbredning av könssjukdomar också skall innefatta medgivande till vittnesmål. (Se Welamson, Läkarsekretessen, , 1962 s. 53 ff.) Den numer rå- dande uppfattningen är dock att ett genombrott av tystnadsplikt inte in- nebär en skyldighet att vittna. För skyldighet att vittna trots frågeförbud enligt 36 kap. 5 § andra stycket krävs en uttrycklig lagregel som medger Prop. 2003/04:156 vittnesmål. Systematiken i 36 kap. 5 § är sådan att i de första tre styckena anges undantag från den generella vittnesplikten, dvs. frågeför- bud för vissa situationer. I det fjärde stycket räknas sedan upp vissa un- dantag från de i andra och tredje styckena stadgade fallen av frågeförbud. Till exempel anges i det fjärde stycket att en familjerådgivare som har viss uppgiftsskyldighet enligt socialtjänstlagen (2001:452) också är skyl- dig att vittna utan hinder av frågeförbudet i andra stycket. Om det hade varit så att ett genombrott av tystnadsplikt också hade inneburit en skyl- dighet att vittna i domstol hade lagregleringen rörande uppgiftsskyldighet enligt socialtjänstlagen och vittnesplikt i 36 kap. 5 § fjärde stycket rätte- gångsbalken inte varit nödvändig. Sammanfattningsvis kan det konstate- ras att nuvarande reglering om tystnadsplikt i penningtvättslagen inte kan anses innebära ett medgivande att höras som vittne trots frågeförbud en- ligt 36 kap. 5 § andra stycket . Beträffande rättegångsombud, biträden och försvarare finns inte någon regel om att frågeförbudet viker vid medgivande i lag. För det fall rätte- gångsombud, biträden och försvarare rapporterar misstänkt penningtvätt medför regleringen i 36 kap. 5 § att de inte får höras som vittnen rörande det som rapporterats. När det gäller sambandet mellan bestämmelser om uppgiftsskyldighet och vittnesplikt måste en avvägning göras mellan enskilda personers in- tresse av integritetsskydd och domstolarnas behov av ett fullgott underlag för sina avgöranden (se prop. 1996/97:124 s. 107 ff). Det är som ut- gångspunkt rimligt att en i lag föreskriven rapporteringsskyldighet stämmer överens med en motsvarande skyldighet att vittna. Detta skulle tala för att, som det föreslås i promemorian, man inför en reglering som innebär att en advokat som har rapporterat om misstänkt penningtvätt får höras som vittne i domstol. Men det finns enligt vår mening starka skäl mot en sådan lösning. Enligt den gällande regleringen kan frågeför- budet i princip endast brytas igenom om klienten ger sitt samtycke eller vid sådan allvarlig brottslighet där straffminimum är . När det gäller de brott som kan utgöra penningtvätt kan det ibland röra sig om brott på bötesnivå. Med hänsyn härtill och dådet förtroendefulla förhållandet mellan en advokat och dennes klient är grundläggande fin- ner vi att det inte finns tillräckliga skäl att bryta igenom frågeförbudet. 9.3Bör utses till mottagare av rapporter? Regeringens bedömning: Möjligheten enligt penningtvättsdirektivet att utse ett lämpligt självreglerande yrkesorgan som oberoende jurister skall rapportera misstänkt penningtvätt till bör inte utnyttjas. Samma regler bör således i detta avseende gälla för advokater och biträdande jurister på advokatbyrå som för övriga som omfattas av penningtvättslagen. Promemorians bedömning: Överensstämmer med regeringens be- dömning. Remissinstanserna: Inte någon av remissinstanserna yttrar sig över promemorians förslag. Skälen för regeringens bedömning: Enligt den nya lydelsen av arti- kel 6.3 i penningtvättsdirektivet får medlemsstaterna i vissa fall utse ett lämpligt självreglerande yrkesorgan att vara mottagare av rapporter om misstänkt penningtvätt. gäller enligt 9 § penningtvättsla- gen att företag som omfattas av lagen skall lämna uppgifter till Rikspo- lisstyrelsen eller den polismyndighet som regeringen bestämmer. I stycke 20 i ingressen till direktiv anges möjligheten att utse ett särskilt organ för mottagande av uppgifter från jurister för att ta ve- derbörlig hänsyn till den tystnadsplikt som oberoende jurister är skyldiga sina klienter. Ett skäl för att utse till mottagande organ för rap- porter om misstänkt penningtvätt är hänsynen till tystnadsplikten i för- hållande till klienter. Bakom det resonemanget ligger en presumtion för att de rapporterande juristerna skulle anse det lämpligare att rapportera till samfundet än till en brottsbekämpande myndighet. Enbart uppgifter från advokater och biträdande jurister på advokatbyråer torde kunna komma i fråga för rapportering till samfundet. Det kan dock ifrågasättas om en rapportering till skulle vara mer verksam än en rapportering till polisen. Det kan till och med vara så att en rapportering till skulle kunna verka hämmande med tanke på samfundets tillsynsverksamhet. Vidare är det tveksamt vilken roll som mottagare skulle vara. Det får förutsättas att samfundet inte enbart skulle ha funk- tionen av en brevlåda. utses till det organ som advokater och biträ- dande jurister skall rapportera misstänkt penningtvätt till bör samfundet ges en överprövande funktion med en möjlighet att gallra bort rapporter där det rapporterade förfarandet vid en närmare granskning inte bedöms utgöra penningtvätt. En sådan gallring kan innebära att vad som får be- nämnas onödig eller felaktig rapportering av misstänkt penningtvätt kan undvikas. Eventuellt kan därmed ett antal klientrelationer bevaras. Detta är dock osäkert eftersom klienten kan få reda på att dennes ombud rap- porterat till . För att kunna ta ställning till om den rapporterade misstänkta penningtvätten bör vidarebefordras till polisen eller avskrivas såsom obefogad måste samfundet göra en självständig och oberoende analys av sakförhållandena. Det kan inte uteslutas att det härvid kan krävas betydande utredningsinsatser. Frågan är vidare vilket ansvar skulle ha för det fall det visar sig att en bortgallring var felaktig. Enligt 14 § penningtvättsla- gen skall den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet åsidosätter skyl- digheten att rapportera misstänkt penningtvätt dömas till böter. Det kan också tänka sig att bortgallring borde ha skett och att detta hade uppda- gats om en mer fullständig utredning hade genomförts av samfundet. I den situationen uppkommer närmast frågan om samfundets ansvar i för- hållande till den rapporterande advokaten. Övervägande skäl talar således för att inte utnyttja möjligheten till särlösning för advokater i detta avseende. Advokater som skall rappor- tera misstänkt penningtvätt skall således göra det på samma sätt som andra oberoende jurister och övriga som omfattas av penningtvättslagen. 9.4Bör oberoende jurister vara skyldiga att rapportera misstänkt penningtvätt oavsett hur allvarligt förbrottet är? Regeringens förslag: Advokater, biträdande jurister på advokatbyrå och andra oberoende jurister skall, i likhet med andra som omfattas av pen- ningtvättslagen, vara skyldiga att rapportera misstänkt penningtvätt oav- sett hur allvarligt förbrottet är. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: anser att advokater och biträdande jurister endast skall vara rapporteringsskyldiga vid misstanke om tvätt av från de brottstyper som anges direktiv. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 6 har frågor om huruvida penningtvättslagen bör begränsas till att avse endast de förbrott som direktiv kräver behandlats. Frågan är om advokater och biträdande juristers särskilda förtroendeförhållande till klient motiverar en annan bedömning än den som gjorts i det sammanhanget. direktiv som är ett minimidirektiv föreskriver en ovillkor- lig skyldighet att vidta åtgärder i enlighet med direktivet i fråga om till- gångar som härrör från narkotikabrottslighet. Enligt direktivet bör län- derna emellertid överväga att utvidga tillämpningen till andra former av brottslighet. Vid genomförandet av direktivet i svensk rätt gjordes dock den be- dömningen att den nya lagen om åtgärder mot penningtvätt skulle tilläm- pas på alla transaktioner som avser medel som härrör från brottsliga för- värv av allvarligare slag. Som skäl för detta ställningstagande anfördes att det vore lika förödande för tilltron till det finansiella systemet om det utnyttjades för penningtvätt i fråga om annan brottslighet än narkotika- brottslighet. Det gjordes dock den bedömningen att lagens krav på rap- portering inte var motiverad i fråga om mera bagatellartad brottslighet (prop. 1992/93:207 s. 10). Lagen gjordes därför tillämplig vid förbrott där fängelse ingår i straffskalan. I samband med att tillämpningsområdet för penningtvättslagen utvid- gades togs dock begränsningen till brott av allvarligare slag bort. Som skäl för detta anfördes att lagstiftningen mot penningtvätt bör vara så effektiv som möjligt samt att det kan vara svårt för en enskild bank- tjänsteman att avgöra huruvida fängelse ingår i straffskalan för ett misstänkt förbrott (prop. 1998/99:19 s. 38). direktiv anger en vidare krets av förbrott än det ursprungliga direktivet. Numer omfattas alla former av brottslig inblandning i för- övandet av ett allvarligt brott.