prop · GR0392 · 2004-03-10 00:00:00 — I 6 § bötesverkställighetslagen anges att om uppbörd inte sker eller om uppbörd inte har lett till full betalning, skall böterna lämnas för indrivning. Det är som ansöker om indrivning av de böter som inte har erlagts frivilligt. Bestämmelserna om indrivning finns i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. (indrivningslagen). Indrivningslagen omfattar alla slags fordringar som handläggs som allmänna mål i förfarandet hos kronofogdemyndigheten, bl.a. böter och ersättning för rättegångskostnader. Vid indrivningen gäller utsökningsbalkens regler om bl.a. förfarandet vid verkställigheten, vilken egendom som kan tas i anspråk till täckande av skulden och möjligheterna för de berörda personerna att överklaga kronofogdemyndighetens beslut. Likaså gäller bestämmelserna i 7 kap. 14 § utsökningsbalken om företrädesrätt vid utmätning av lön, vilket innebär att de har företräde framför andra fordringsanspråk. Enligt 19 § förmånsrättslagen (1970:979) gäller dock att vid konkurs får böter och annan särskild rättsverkan av brott t.ex. företagsbot utdelning efter andra fordringar. Innan en fordran lämnas för indrivning skall den bötfällda personen uppmanas att betala böterna enligt 3 § indrivningsförordningen (1993:1229). Indrivningen skall begäras senast efter att beloppet skulle ha betalats, men i vissa fall genast. Ansökan om indrivning görs enligt 5 § indrivningsförordningen hos eller, om saken är brådskande, hos en kronofogdemyndighet. tilldelas den kronofogdemyndighet som redan har ett allmänt mål mot Prop. 2003/04:92 personen i fråga eller kronofogdemyndigheten i den region där han eller hon har sitt hemvist eller där utmätning annars får äga rum. I 5 § indrivningslagen anges att indrivningen inleds med att kronofogdemyndigheten uppmanar personen att betala, om det inte finns särskilda skäl att inte uppmana, t.ex. att det finns risk för att personen försvårar indrivningen genom att gömma undan egendom. Genom 6 § indrivningslagen åläggs kronofogdemyndigheten att utreda personens förhållanden ingående. Hur omfattande utredningen skall göras får dock avgöras från fall till fall. får enligt 7 § indrivningslagen bevilja uppskov med betalningen, bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden, t.ex. sjukdom eller arbetslöshet. Uppskovet får också förenas med villkoret att personen betalar beloppet i poster (avbetalning). Uppskov skall ses som ett undantag från huvudregeln att betalning skall ske genast och innebär att indrivningen avbryts uppskovet gäller. får enligt 15 § indrivningslagen ansöka om att en gäldenär skall försättas i konkurs, samt om likvidation och företagsrekonstruktion. får vidare enligt 18 § indrivningslagen avbryta indrivningen tills vidare om ytterligare åtgärder framstår som utsiktslösa eller inte är försvarliga med hänsyn till kostnaderna och indrivning inte heller krävs från allmän synpunkt. I 1213 §§ bötesverkställighetslagen ges en möjlighet att lägga ned bötesverkställigheten om särskilda skäl föranleder det. För sådant beslut, vilket fattas av kronofogdemyndigheten, krävs att indrivningen skulle vara till synnerligt men för den bötfällda personen eller någon som är beroende av honom eller henne för sin försörjning. Som exempel kan anges t.ex. långvarig sjukdom av allvarligare art eller fysiskt handikapp som försvårar den bötfällda personens inkomstmöjligheter och existens i övrigt. Vidare krävs att det inte är påkallat från allmän synpunkt att indrivningen fortgår, och eftergift bör inte göras för någorlunda betydande belopp. Beslutet om att lägga ned bötesverkställigheten kan överklagas. Böter som inte har kunnat drivas in skall enligt 15 § bötesverkställighetslagen på talan av åklagare förvandlas till fängelse, om det är uppenbart att den bötfällda personen av tredska har underlåtit att betala böterna eller om förvandling annars av särskilda skäl är påkallad från allmän synpunkt. En sådan situation kan vara obstruktion av verkställigheten rent generellt men särskilt om den bötfällda personen på ett illojalt sätt har vidtagit verkställighetshindrande åtgärder så att indrivning inte har kunnat äga rum. Det är kronofogdemyndigheten som, om det finns anledning att anta att böterna skall förvandlas, skyndsamt skall lämna en redogörelse för förhållandena till behörig åklagare. Förvandlingsstraffet bestäms efter prövning i domstol till fängelse i lägst och högst . Förvandling av bötesstraff sker ytterst sällan. inrättades en ny skattemyndighet, . avvecklades de äldre skattemyndigheterna och (prop. 2002/03:99, bet. 2003/04:SkU2, rskr. 2003/04:17). Kronofogdemyndigheterna omfattas inte av organisationsförändringen. skall under en övergångstid fungera som central myndighet inom kronofogdemyndigheternas verksamhetsområde. Kronofogdemyndigheternas framtida ställning har utretts av en särskild utredare. Den särskilda utredaren överlämnade sitt betänkande En kronofogdemyndighet i tiden (SOU 2003:97). I betänkandet föreslås bl.a. att det bildas en rikstäckande kronofogdemyndighet som är fristående från , att borgenärsfunktionerna flyttas från kronofogdemyndigheterna till och andra myndigheter, att begreppen allmänt och enskilt mål utmönstras ur utsökningsbalken och att målen hanteras lika. Detta innebär t.ex. att ett allmänt mål framöver skall handläggas för ansökan och att det därefter skall återredovisas om inte en förnyelseansökan görs. Även andra förändringar föreslås. Efter remissbehandling av förslaget kommer frågan om kronofogdemyndigheternas framtida ställning att beredas vidare inom . 5.3Internationell verkställighet av domar och slutliga beslut I 3 § bötesverkställighetslagen (1979:189) erinras om att särskilda bestämmelser om verkställighet gäller när den bötfällda personen vistas utomlands och böterna inte kan drivas in här i landet. kan då begära bistånd av myndighet i den andra staten att driva in fordringen om stöd finns för det i internationella överenskommelser som har införlivats i svensk lagstiftning. Utifrån samma förutsättningar kan en svensk myndighet på begäran av myndighet i en annan stat driva in en fordring då en gäldenär t.ex. har egendom i . I avsnitt 3.2 har lämnats en kortfattad redogörelse för dessa internationella överenskommelser och nedan beskrivs den internationella lagstiftningen som finns i svensk rätt, vilken genomför dessa internationella överenskommelser. 5.3.1 Den internationella verkställighetslagen Reglerna i 1 § lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen) ger regeringen befogenhet att på grundval av överenskommelse med främmande stat förordna, att bl.a. frihetsberövande påföljder och böter som har utdömts i en främmande stat får verkställas i enligt Bestämmelsen tillkom i samband med tillträdde till den europeiska brottmålsdomskonventionen (se avsnitt 3.2 ovan) men kan utnyttjas också när ingår bilaterala eller multilaterala avtal på området. Enligt andra stycket kan regeringen i samband med förordnande enligt första stycket och om det är nödvändigt eller föranleds av överenskommelsen med den främmande staten förordna att verkställighet av svenska brottmålsdomar eller godkända strafförelägganden eller förelägganden av ordningsbot skall kunna anförtros åt myndighet i den främmande staten. Reglerna i den internationella verkställighetslagen omfattar alltså enbart verkställighet av böter, däremot inte beslut om företagsbot, återbetalning av rättegångskostnad eller avgift till brottsofferfond. Verkställighet i av ett utländskt bötesstraff Som har sagts tidigare tillämpas brottmålsdomskonventionen sällan och huvudskälet är att så få stater har ratificerat konventionen och att förfarandet är relativt komplicerat. Förutom och har endast , och inom EU tillträtt konventionen. När ny stater blir medlemmar inom EU per kan , , och läggas till denna skara. Konventionen används såvitt är känt sällan för att verkställa frihetsberövande och i än mindre omfattning för att verkställa bötesstraff. I 5 § internationella verkställighetslagen behandlas absoluta hinder mot verkställighet och i 6 § samma lag fakultativa sådana hinder. Bland de absoluta hindren märks bl.a. kravet på dubbel straffbarhet, eller att verkställigheten skulle vara oförenlig med grundläggande principer för svensk rättsordning (ordre public) eller strida mot internationella förpliktelser eller vara oförenlig med principen om ne bis in idem (inte två gånger för samma sak). I uppräkningen av fall där framställningen om verkställighet kan men inte nödvändigtvis måste avslås märks bl.a. att domen har föranletts eller har påverkats av den dömda personens ras, religion, nationalitet eller politiska åsikt, att förundersökning har inletts i rörande samma gärning eller mål om ansvar för gärningen har anhängiggjorts eller att strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har utfärdats beträffande samma gärning. Vidare anges att verkställighet får vägras om domen avser brott som har begåtts utanför den dömande statens område eller om den dömda personen vid tiden för brottet inte var straffmyndig enligt svensk rätt eller påföljden var preskriberad enligt svenska preskriptionsregler. Framställning om verkställighet i görs hos . Om regeringen inte avslår framställningen till följd av vissa särskilt angivna avslagsgrunder skall framställningen överlämnas till Riksåklagaren för vidare handläggning. Denne ansöker hos om prövning av framställningen. Handläggningen sker enligt regler om rättegången i brottmål, vilket bl.a. innebär att både de allmänna reglerna om rättegången och de särskilda reglerna om överklagande och om de olika instanserna blir tillämpliga. Vid förhandlingen skall den dömda personen som huvudregel höras personligen, om han eller hon begär det. Om tingsrätten anser att det inte finns några hinder mot verkställighet här, skall domstolen bestämma ny påföljd enligt vad som i den svenska lagen är föreskrivet om påföljd för motsvarande brott. Frågan om den dömda personen är skyldig till brottet får dock inte prövas på nytt; domstolen är bunden av bedömningen i skuldfrågan. Vid utländska bötesstraff skall bötesbeloppet direkt omvandlas till svenska kronor med iakttagande av att vissa i 12 § angivna maximibelopp inte överskrids. I stället för att ansöka hos tingsrätten kan Riksåklagaren själv pröva framställningen om verkställighet av ett bötesstraff och utfärda ett strafföreläggande för det brott som påföljden avser. Överstiger de utdömda böterna vissa i 16 § angivna belopp, får ett strafföreläggande dock inte utfärdas. Den internationella verkställighetslagen anger vissa särskilda bestämmelser om utevarodom (1922 §§), bl.a. att den dömda personen kan ansöka om omprövning av domen (s.k. opposition) hos Riksåklagaren. Begär den dömda personen att hans talan skall prövas av behörig domstol i den främmande staten, skall Riksåklagaren överlämna handlingarna i ärendet till , som med översändande av handlingarna underrättar behörig myndighet i den främmande staten. Begär den dömda personen prövning vid svensk domstol eller begär han eller hon omprövning av domen utan att ange var hans talan skall prövas, skall Riksåklagaren ansöka hos tingsrätt om förhandling för prövning av talan. Av bestämmelsen i 24 § framgår att de svenska reglerna om verkställighet av bötesstraff blir fullt ut tillämpliga vid verkställighet av ett utländskt bötesstraff. Vidare anges att verkställigheten skall upphöra om domslandet underrättar om att vissa beslut eller åtgärder har vidtagits beträffande bötesstraffet. Bland annat gäller det när den dömda personen har beviljats nåd eller amnesti i den dömande staten, eller den dömande staten har upptagit bötesbeslutet till ny prövning eller om den dömande staten har meddelat annat beslut som medför att bötesstraffet inte längre får verkställas. Om den dömda personen har betalat böterna i domslandet innan framställningen om verkställighet delgavs honom eller henne skall verkställighet inte ske. Även beslut om anstånd eller avbetalning i domslandet skall beaktas vid verkställigheten i . Av 36 § internationella verkställighetslagen framgår att böter som bestämts enligt lagen inte får förvandlas. Vidare gäller att det belopp som drivs in i som huvudregel tillfaller svenska staten. Verkställighet utomlands av ett svenskt bötesstraff I 26 § internationella verkställighetslagen finns allmänna bestämmelser om verkställighet av straff utomlands, bl.a. böter enligt brottmålsdomskonventionen. Frågan om verkställighet utomlands av böter prövas av enligt 12 § förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. kan låta regeringen pröva ärendet. Om det kan antas att det finns hinder mot verkställighet i den andra staten får dock någon framställning inte göras. ansöker om verkställighet av bötesstraffet till och framställningen kan göras oavsett om bötesstraffet har bestämts genom en dom i ett brottmål eller genom ett godkänt strafföreläggande eller godkänt föreläggande av ordningsbot. Frågan om verkställighet av böter skall ske utomlands har i praxis ansetts behöva avgöras enbart utifrån effektivitetssynpunkter. Endast om verkliga försök att verkställa bötesstraffet i har misslyckats eller det finns grundad anledning anta att ett sådant försök inte skulle vara framgångsrikt och om det kan antas att verkställighet kan ske i en främmande stat där den dömda personen uppehåller sig eller har tillgångar, bör framställning om verkställighet till den staten göras (se m.fl. , En kommentar, Kap. 2538, Följdförfattningar, avsnitt IvL:31). Om finner att förutsättningarna för verkställighet enligt internationella verkställighetslagen är uppfyllda och bifaller kronofogdemyndighetens ansökan, skall denna tillsammans med beslut, bötesbeslutet och övriga handlingar i ärendet enligt 28 § internationella verkställighetslagen överlämnas till för vidarebefordran till behörig myndighet i den främmande staten. Också beträffande verkställighet utomlands finns i 3032 §§ internationella verkställighetslagen särskilda bestämmelser vid utevarodom. Har den dömda personen begärt att talan skall prövas vid svensk domstol, skall Riksåklagaren ansöka hos tingsrätt om förhandling för prövning av talan. Avvisas talan och vinner beslutet laga kraft, skall domstolen sända en underrättelse om beslutet till , som vidarebefordrar underrättelsen till behörig myndighet i den främmande staten. Avvisas inte talan, skall domstolen undanröja domen eller föreläggandet och ta upp frågan om ansvar för gärningen igen. Handläggningen skall därefter ske enligt regler om rättegången i brottmål. Bland slutbestämmelserna framgår av 35 § internationella verkställighetslagen att behörig tingsrätt enligt lagen är . Svenska bötesstraff som verkställs utomlands tillfaller den utländska staten, såvida staterna inte kommer överens om en annan fördelning. Genom enhetlig nordisk lagstiftning är det möjligt att inom verkställa domar och beslut i brottmål i annat nordiskt land än domslandet. En dom som har meddelats i ett annat nordiskt land där böter eller ersättning för rättegångskostnader har dömts ut kan därför enligt 1 § lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (den nordiska verkställighetslagen) på begäran av vederbörande myndighet i , , eller verkställas här i landet. Motsvarande gäller enligt 3 § samma lag i fråga om verkställighet av dom som har meddelats i . Lagen omfattar därmed inte avgift till brottsofferfonden eller företagsbot. Med begreppet dom likställs enligt 34 § samma lag strafföreläggande och föreläggande av ordningsbot. Begäran om verkställighet i annat nordiskt land av ett bötesstraff skall enligt 4 a § i förordningen (1963:194) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. göras av . är även mottagare av framställningar om verkställighet av bötesstraff här i . överlämnas målet för verkställighet till kronofogdemyndigheten där den Prop. 2003/04:92 betalningsskyldiga personen eller personens egendom finns. Framställningen får enligt 24 § andra stycket nordiska verkställighetslagen inte bifallas, om inte domen är verkställbar i den stat där den har meddelats, dvs. i praktiken om domen inte har vunnit laga kraft. En framställning skall normalt bifallas, om inte särskilda hinder finns, och någon omprövning av skuldfrågan eller av straffmätningen skall inte ske. Av 2 § samma lag framgår att verkställigheten sker enligt svensk lag. I första hand avses bötesverkställighetslagen (1979:189, se avsnitt 5.2.1). Bötesbeloppet i utländskt mynt skall omräknas till svenskt mynt efter köpkursen dagen före den dag då framställningen om verkställighet bifölls (6 § i förordningen). Redovisning av influtna medel skall ske direkt från kronofogdemyndigheten till den sökande nordiska myndigheten. Verkställighetskostnader och kostnader i övrigt som inte blir täckta genom verkställighetsåtgärderna skall enligt 35 § nordiska verkställighetslagen stanna på svenska staten. Någon förvandling av böter, som utdömts i ett annat nordiskt land, kan enligt 2 § nordiska verkställighetslagen inte ske i . Av 5 § samma lag framgår dock att förvandlingsstraff som bestämts i annat nordiskt land för bötesstraff kan komma att avtjänas i . I övriga nordiska länder kan det förekomma att förvandlingsstraff utdöms med böter. Begäran om verkställighet kan därför ibland i första hand avse indrivning av bötesbeloppet och i andra hand en begäran att förvandlingsstraffet skall verkställas. Om kronofogdemyndigheten inte kan driva in fordringen skall överlämna ärendet till för beslut angående verkställighet av förvandlingsstraffet. Någon ovillkorlig skyldighet att verkställa en framställning finns inte, utan en diskretionär prövning skall göras där man bl.a. beaktar om domen avser en gärning som inte är straffbelagd i verkställighetslandet, dvs. ett krav på dubbel straffbarhet kan alltså ställas upp och leda till att verkställighet inte sker. Frågor som rör preskription prövas enligt 31 § nordiska verkställighetslagen alltid i enlighet med domslandets lag, och i framställningen om verkställighet skall det anges en tidpunkt, då verkställighet senast måste ske (2 § 4 i förordningen). Både domslandet och verkställighetslandet har rätt att bevilja nåd på ett överfört bötesstraff. Nådebeslutet här gäller enligt 31 § andra stycket i lagen emellertid endast själva verkställigheten i . Beslutet hindrar därför inte fortsatt verkställighet i domslandet eller i ett annat nordiskt land, där den dömda personen bosätter sig eller har inkomst. Motsvarande gäller om nåd som har givits i annat nordiskt land på ett svenskt bötesstraff (se m.fl. , En kommentar, Kap. 2538, Följdförfattningar, avsnitt NvL:34). Det nordiska systemet är enkelt att tillämpa och används därför i relativt stor utsträckning. Enligt praxis mellan de nordiska länderna återförs det indrivna bötesbeloppet alltid till den sökande myndigheten vilket innebär att svenska bötesstraff som verkställs inom alltid tillfaller svenska staten. Antagande av rambeslutet och svenska Regeringens förslag: godkänner utkastet till Europeiska unionens rambeslut om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på bötesstraff. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom advokatsamfund tillstyrker att röstar för ett antagande av rambeslutet eller förklarar att de inte har något att invända mot detta. anser att beredningsunderlaget för ett ställningstagande till om rambeslutet bör antas är otillräckligt. Förslag till lagtext som gör att det går att förutse konsekvenserna av ett antagande av rambeslutet saknas och någon färdig analys av lagstiftningsbehovet och ställningstaganden i väsentliga hänseenden har inte redovisats. Samfundet hänvisar till att rambeslutet grundas på principiella tankegångar om ömsesidigt erkännande av medlemsstaternas rättsordningar och rättsliga beslut, men att medlemsstaternas rättsordningar skiljer sig åt, dels avseende på regelverkens innehåll, t.ex. förutsättningar för straffprocessuella ingripanden, dels avseende på rättsväsendets uppbyggnad, funktion och effektivitet. Genom rambeslutet förbinder sig att godta beslut om bötesstraff fattade i samtliga medlemsstater utan möjlighet att göra någon materiell prövning. Detta talar enligt samfundet emot ett antagande av rambeslutet. Brådskan med att inleda samarbetet har heller inte motiverats, menar samfundet, och de ställer sig mycket frågande till att en myndighet efter eget skön skall kunna definiera ett brott såsom tillhörande en brottskategori enligt den s.k. listan i artikel 2 a, för vilka ett krav på dubbel straffbarhet inte får ställas upp. Skälen för regeringens förslag Fortsatt utveckling av det straffrättsliga samarbetet inom Europeiska unionen Inom EU har arbetet med att utveckla det straffrättsliga samarbetet mellan medlemsstaterna ökat i betydelse. Den fria rörligheten, som är en av gemenskapens grundpelare, har inneburit att personer och egendom lätt kan flyttas mellan olika EU-stater och nya tekniker har medfört att tillgångar, t.ex. banktillgodohavanden, lätt kan föras över till en annan EU-stat. Denna utveckling ställer utan tvekan ökade krav på det europeiska samarbetet och nya eller förändrade arbetsformer än de som finns . har ett samarbete gällande verkställighet av bötesdomar med våra nordiska grannländer. Erfarenheten av det samarbetet är gott. Många av de rättsakter som har förhandlats fram inom EU har haft som primärt mål att bekämpa den allvarliga och gränsöverskridande brottsligheten. Men lika viktigt är att det inom EU finns ett väl fungerande system för erkännande och verkställighet av bötesstraff så att det skapas förutsättningar att beivra lindrigare fall av brott. Sådana brott kan ha en gränsöverskridande effekt, t.ex. när någon på genomresa i en medlemsstat döms till böter för en trafikförseelse men sedan återvänder hem innan bötesstraffet har kunnat verkställas. Även i andra situationer bör bötesstraff kunna drivas in i ett annat land, t.ex. när en person flyttar från den stat som har dömt ut böterna till en annan medlemsstat eller när den dömda personen har egendom i en annan medlemsstat. Rambeslutet bygger i och för sig vidare på de nuvarande internationella överenskommelser som finns beträffande verkställighet av bötesstraff över gränserna (se avsnitt 3.2). Men rambeslutet skiljer sig emellertid en hel del från de nuvarande överenskommelserna. Som angetts ovan i avsnitt 3.2 är det få stater som har tillträtt de konventioner som finns, bl.a. därför att de förfaranden som tillhandahålls är alltför komplicerade. Man kan således påstå att det inom EU inte finns något egentligt fungerande samarbete som gör det möjligt att få t.ex. ett svenskt bötesstraff verkställt i en annan medlemsstat (och undantagna med hänsyn till den nordiska verkställighetslagen, se avsnitt 5.3.2). Rambeslutet skapar en gemensam grund för medlemsstaterna att undanröja denna brist och blir således ett nödvändigt instrument för att se till att bötesstraff effektivt kan drivas in i hela EU och minska risken att gärningsmännen kommer undan sina bötesstraff. Rambeslutet bygger på principen om ömsesidigt erkännande, dvs. att den stat som skall verkställa bötesstraffet skall erkänna, och i sak godta, den bedömning som en domstol eller myndighet i en annan stat har gjort när bötesstraffet fattades. Grundtanken är att alla olikheter i medlemsstaternas system när det gäller bedömningen i ansvars- och påföljdsfrågan därvid skall accepteras. Principen om ömsesidigt erkännande innebär vidare att den verkställande staten som utgångspunkt inte skall ifrågasätta på vilka grunder en dom eller ett beslut om bötesstraff har fattats i den utfärdande staten. Den verkställande staten skall inte pröva den utfärdande statens bötesbeslut mot sina egna regler, dvs. om ett sådant beslut hade kunnat fattas i den egna staten och under vilka förutsättningar detta skulle ha kunnat ske.