prop · GR0389 · 2004-03-10 00:00:00 — Det är mot denna bakgrund lämpligt att det i snabbförfarandet finns en andra linje av brottsutredare inom polisen som har möjlighet att genomföra de kompletterande utredningsåtgärder som behöver vidtas för att utredningen snabbt skall kunna slutföras. 4.2.2Rättsintyg och undersökning av narkotika Regeringens bedömning: När snabbförfarandet tillämpas bör de brottsutredande myndigheterna kunna få rättsintyg och analysbesked i fråga om narkotika utfärdade än vad som är normalt. De berörda myndigheterna bör själva utforma en ordning som möjliggör snabbare handläggningstider i angivna hänseenden. Beredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De berörda myndigheterna som har yttrat sig om dessa frågor delar beredningens bedömning. Skälen för regeringens bedömning () ansvar för utfärdande av rättsintyg regleras i 2 § 3 förordningen (1996:613) med instruktion för . Där anges att RMV särskilt skall svara för rättsmedicinsk medverkan på begäran av domstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polismyndighet. Merparten av alla rättsintyg utfärdas av andra offentliganställda läkare än rättsläkare samt av privatläkare. Det är endast några procent av samtliga intyg som utfärdas av rättsläkare, eller omkring 1 100 . Enligt polisen i levereras av rättsintygen inom efter genomförd undersökning, , och har i stort sett samtliga intyg levererats. RMV har uppgett att det finns goda möjligheter att förkorta handläggningstiderna för rättsintyg. hade den rättsmedicinska avdelningen i en medelhandläggningstid och denna bör enligt RMV kunna kortas ytterligare inom ramen för försöksverksamheten. Den föreslagna försöksverksamheten ger enligt RMV möjlighet att redan nu pröva ett arbete med kontrakterade rättsintygsskrivande läkare. En förutsättning är enligt RMV dock att det överlämnas åt inblandade myndigheter att själva utforma ordningen och pröva olika lösningar för försöksverksamheten. Det är enligt regeringens mening svårt att uppskatta i hur många Prop. 2003/04:89 ärenden som det kan bli nödvändigt att införskaffa rättsintyg under försöksverksamheten. Det står dock klart att rättsintyg ibland kommer att behövas och att de nuvarande handläggningstiderna då kan behöva kortas. Regeringen delar den uppfattning som beredningen och RMV har anfört att frågan om hur handläggningstiderna skall förkortas nu inte bör regleras. Det bör i stället finnas möjlighet för de berörda myndigheterna att pröva olika lösningar för att rättsintygen vid behov skall kunna levereras snabbare. Därför bör det överlämnas åt myndigheterna själva att senare utforma ordningen så att försöksverksamheten blir så effektiv som möjligt. (), som är beläget i , utför laboratorieundersökningar åt polismyndigheterna. Laboratoriet arbetar med avancerad teknik inom de flesta naturvetenskapliga disciplinerna för att finna och säkra spår och söka samband mellan föremål, platser och människor. i skickar omkring 100 prover (material) på misstänkt narkotika till SKL . transporter till SKL sker . I brådskande fall har polisen svar från SKL . I normala ärenden får polisen svar på förfrågan . Beredningen har fört diskussioner med företrädare för om vilka möjligheter det finns att under försöksverksamheten korta svarstiderna för undersökningarna. De olika möjligheter som kan övervägas är enligt beredningen att genomföra en del av analyserna i , att se över logistiken i kedjan från beslag till analysbesked, att göra kvantitativa analyser av narkotika enbart i den omfattning som verkligen är nödvändig och att förändra arbetssätt och arbetstidsförläggning vid SKL. RPS har uppgett att man är positiv till att en del av analysverksamheten förläggs till under försöksverksamheten. har uppgett att svarstiderna för narkotikaanalyser kan förkortas genom att polisen även anlitar i större utsträckning än . Laboratoriet har enligt verket modern utrustning och kunskap samt har erfarenhet av att analysera narkotika tillbaka. utför snabbanalyser åt i brådskande fall. SKL har till beredningen framfört att det är möjligt att förkorta tiderna för narkotikaanalyser under försöksverksamheten. Som beredningen i samråd med SKL har funnit är det inte nödvändigt att nu föreslå hur detta exakt skall ske. Det ligger ett stort värde i att samtliga de möjligheter till effektiviseringar som har nämnts ovan kan tas till vara. De närmare övervägandena om hur handläggningen skall kunna ske snabbare bör därför göras av de berörda myndigheterna. Regeringens bedömning: När polisen har redovisat ett ärende till åklagaren, bör åklagaren ha möjlighet att snabbt fatta beslut i åtalsfrågan. Beredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Riksåklagaren () har uppgett att åklagarväsendet inte kan ta på sig uppgifterna att utfärda stämning och kalla till huvudförhandling utan att man tillförs ytterligare resurser. Även bedömer att åklagarväsendets del i snabbförfarandet inte kan genomföras inom ramen för tilldelade resurser. Man kan därför tillstyrka förslaget endast om det tillskjuts särskilda medel, eller om staten uttalar vilka ärenden som annars skall nedprioriteras. Skälen för regeringens bedömning: Inledandet av en förundersökning kräver beslut av polismyndigheten eller åklagaren (23 kap. 3 § första stycket RB). Vanligtvis är det polismyndigheten som inleder förundersökning angående mängdbrott. Det blir då också polismyndigheten som leder utredningen. Åklagaren skall ta över ledningen av förundersökningen när någon är skäligen misstänkt för brottet och saken inte är av enkel beskaffenhet. Med hänsyn till att snabbförfarandet endast skall tillämpas vid enklare brottmål kommer regelmässigt polismyndigheten att leda sådana utredningar. Regeringen instämmer i beredningens bedömning att effektivitets-, kvalitets-, och rättssäkerhetsskäl talar för att åklagare bör vara inkopplad tidigt i arbetet främst genom att åtalsprövningen kopplas närmare brottsutredningen. Detta gäller särskilt inom ramen för ett snabbförfarande. De ärenden som bedöms vara lämpliga att handlägga i snabbförfarandet kommer att innehålla vardagsbrott av relativt okomplicerad karaktär. När polisen har redovisat ett sådant ärende till åklagaren, bör åklagaren därför snabbt kunna fatta beslut i åtalsfrågan. Däremot synes det inte finnas behov av att åklagare är tillgängliga dygnet runt för att kunna fatta beslut i snabbförfarandet. Även i snabbförfarandet har tingsrätten givetvis samma möjlighet som i andra fall att uppdra åt åklagaren att utfärda stämning och att kalla till huvudförhandling (jfr 45 kap. 1 och 16 §§ RB). Åklagaren kommer också att ha möjlighet att i snabbförfarandet på samma sätt som i övriga ärenden besluta om viss personutredning. För att underlätta tidsplaneringen för misstänkta, målsäganden och vittnen är det önskvärt att åklagaren, när det är möjligt, tidigt underrättar dessa om preliminär tidpunkt för huvudförhandling. Därigenom skapas även bättre förutsättningar för ett genomförande av huvudförhandlingen inom den korta tid som förutsätts i snabbförfarandet. Regeringen återkommer i avsnitt 7 om förslagets ekonomiska konsekvenser. 4.3.1Delgivning av stämning i brottmål Stämning i brottmål skall tillsammans med vissa andra handlingar delges den tilltalade (45 kap. 9 § andra stycket och 16 § fjärde stycket RB). I delgivningslagen (1970:428) finns bestämmelser bl.a. om hur delgivning skall ske, om vilka delgivningsformer som står till förfogande och om när delgivning skall anses ha skett vid de olika formerna. Den grundläggande formen för delgivning anges i 3 § första stycket delgivningslagen. Den kallas ordinär delgivning och innebär att myndigheten ombesörjer delgivningen genom att sända handlingen med post eller överlämna den med bud eller på annat sätt till den sökte. Som bevis på att den sökte har mottagit försändelsen begär myndigheten delgivningskvitto eller mottagningsbevis. Ordinär delgivning kan ske även genom förenklad delgivning enligt 3 a § och 3 b § delgivningslagen. Förenklad delgivning bygger på tanken att den som vet om att ett mål eller ärende är anhängigt vid en myndighet i princip skall kunna delges handlingar genom att myndigheten skickar dessa med post utan krav på mottagningsbevis eller liknande och att den sökte ärendet pågår har att bevaka sin post. Detta innebär bl.a. att förenklad delgivning får ske endast med den som är part eller har liknande ställning i ett ärende eller mål. Vittnen omfattas alltså inte av bestämmelsen. Den förenklade delgivningen får användas om det inte är olämpligt med hänsyn till omständigheterna (3 a § första stycket delgivningslagen). Den går till så att myndigheten skickar delgivningshandlingen med post och sedan minst senare, som en påminnelse, skickar ett meddelande om att handlingen har sänts. Delgivning anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet skickades, om det inte framstår som osannolikt att handlingen kommit fram till den söktes senast kända adress före tvåveckorsfristens utgång (19 § tredje stycket delgivningslagen). Förenklad delgivning förutsätter att den som söks för delgivning i förväg har fått upplysning om att den formen för delgivning kan komma att användas. Upplysningen skall delges den sökte på något annat sätt än genom förenklad delgivning. Upplysningen behöver inte delges med den som har inlett målet eller ärendet vid myndigheten eller med den som har gett in en handling, om upplysningen lämnas i nära anslutning till att ansökan eller handlingen har kommit in till myndigheten. Det räcker då med att upplysningen skickas i ett vanligt brev (3 a § andra stycket delgivningslagen). Upplysningen om att förenklad delgivning kan komma att användas måste som huvudregel lämnas i varje ärende eller mål och i varje instans för sig. Förenklad delgivning får som huvudregel inte avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka ett förfarande vid en myndighet inleds (3 a § tredje stycket delgivningslagen). Som skäl för den regleringen har angetts att särskilt starka krav bör ställas vid delgivning av handlingar som typiskt sett har mycket stor betydelse för Prop. 2003/04:89 mottagaren (prop. 2000/01:108 s. 33). Det kan nämnas att det finns inskränkningar i andra hänseenden när det gäller delgivning av stämningsansökningar och andra handlingar varigenom förfarandet vid en myndighet inleds (se t.ex. 33 kap. 6 § första stycket RB och 3 § tredje stycket delgivningslagen). Bland annat är det inte tillåtet med telefondelgivning. Undantag från huvudregeln att förenklad delgivning inte får avse stämningsansökningar eller andra handlingar genom vilka förfarandet vid myndigheten inleds finns för mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning som efter bestridande överlämnas till en tingsrätt, Arbetsdomstolen eller . I ett sådant fall är det tillräckligt med den upplysning som har lämnats vid kronofogdemyndigheten (3 b § första stycket delgivningslagen). Vidare får en tilltalad i ett brottmål vid tingsrätt delges stämningsansökan och andra handlingar i målet genom förenklad delgivning, om han i samband med föreläggande av ordningsbot eller utredning av ett brott som får beivras genom sådant föreläggande har delgetts upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas i brottmålet (3 b § andra stycket delgivningslagen). Upplysningen kan med andra ord delges redan hos polisen vid vissa bötesförseelser och behöver inte delges på nytt i tingsrätten. När denna reglering infördes övervägde regeringen också att införa en möjlighet att använda förenklad delgivning även när det gäller strafföreläggandefallen. Regeringen valde dock då att inte låta även dessa ärenden omfattas av reformen, bl.a. eftersom den tilltalade i dessa ärenden kunde ha svårt att, när information lämnas om att förenklad delgivning kan komma att användas, överblicka vad målet i tingsrätt kommer att avse (prop. 2000/01:108 s. 34-35). Regeringens förslag: Den tilltalade skall av åklagare eller domstol få delges stämning och andra handlingar i målet genom förenklad delgivning enligt 3 a § delgivningslagen (1970:428), om den tilltalade vid en polismyndighet eller åklagarmyndighet har upplysts om att sådan delgivning kan komma att användas i brottmålet. För att delgivning skall anses ha skett får vid delgivningstidpunkten för stämningsansökningen inte ha förflutit från det att brottsanmälningen upprättades. Beredningens förslag: Den tilltalade skall anses vara delgiven stämning inom från det att ett meddelande enligt 3 a § delgivningslagen har skickats till honom eller henne. Beredningen har vidare förslagit en frist som skall räknas från det att brottet kom till polismyndighetens kännedom. Slutligen har beredningen föreslagit att delgivning av kallelser och andra handlingar inte kan delges genom det förenklade förfarandet, med stöd av den underrättelse som polis- eller åklagarmyndighet har lämnat, när fristen för tillämpningen av regeln har löpt ut. Remissinstanserna: , , , och Riksåklagaren har uppgett sig vara positiva till förslaget i dess huvuddrag. JK har i stället uttryckt att man inte ställer sig avvisande till förslaget. Domareförbud anser att förslaget är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt. har avstyrkt förslaget. Skälen för regeringens förslag Skälen för beredningens förslag till särskild delgivningsregel i snabbförfarandet Beredningen har uppgett att det genom dess kontakter med domstolar och andra myndigheter i står klart att det ofta är svårt att få personer delgivna genom ordinär delgivning och att det problemet särskilt gäller för misstänkta och tilltalade i brottmål. Det är inte ovanligt att dessa personer undviker delgivning genom att helt enkelt inte skicka tillbaka delgivningskvittot. Vidare framstår det enligt beredningens mening som klart att de nuvarande bestämmelserna om delgivning inte låter sig förena särskilt väl med ett snabbförfarande för brottmål, där tanken är att misstankar om brott mot icke frihetsberövade personer skall handläggas vid tre olika myndigheter (polis, åklagare och tingsrätt) . Beredningen anser också att de formaliakrav som ställs upp för att delgivning skall anses ha skett är onödigt rigorösa när förfarandet skall äga rum under en så som det blir fråga om i snabbförfarandet. Det nu sagda gäller enligt beredningen särskilt för tilltalade i brottmål som skall delges stämningen och kallas vid vite till huvudförhandling i snabbförfarandet. Det behöver därför enligt beredningen införas en bestämmelse som gör det möjligt att delge stämningen och andra handlingar med den tilltalade på ett enklare sätt än vad som är möjligt enligt delgivningslagen. Bör det införas en särskild delgivningsregel för snabbförfarandet? Regeringen finner på av beredningen ovan anförda skäl att det i ett snabbförfarande bör finnas en regel som gör det möjligt att delge stämning och andra handlingar med den tilltalade på ett enklare och snabbare sätt än vad som enligt gällande bestämmelser är möjligt. Detta är enligt regeringens bedömning en nödvändighet för att möjliggöra ett praktiskt fungerande snabbförfarande. Frågan är hur en sådan regel bör utformas. Kan förenklad delgivning komma i fråga? Som framgår ovan har regeringen tidigare ansett att man bör vara försiktig med att utöka användningsområdet för förenklad delgivning när det gäller stämningsansökan i brottmål. snabbförfarandet förutsätts äga rum är det enligt Prop. 2003/04:89 regeringens mening nu rimligt att kräva av en brottsmisstänkt person att han eller hon under en sådan begränsad tid håller sig informerad om de postförsändelser som sänts till den adress som den misstänkte uppgett sig kunna nås på. har till stöd för sitt avstyrkande anfört att det med beaktande av möjligheten till utevarodom genom ett förenklat delgivningsförfarande finns en risk att den enskilde skulle kunna genomgå hela rättsprocessen, från det att han eller hon delgetts misstanke om brott till och med lagakraftvunnen dom, utan att ha kännedom om vad som hänt i målet. Vi menar att samfundets farhågor endast torde kunna gälla de misstänkta som, oavsett delgivningsform, inte har för avsikt att medverka i processen. Vidare skall det förenklade förfarandet i snabbförfarandet liksom annars inte få användas, om det är olämpligt med hänsyn till omständigheterna (3 a § delgivningslagen). Vi anser därför att det bör vara möjligt att i snabbförfarandet kunna delge den misstänkte stämning och andra handlingar i målet genom förenklad delgivning. I likhet med beredningen finner vi att den ordning som finns för ordningsbotsfallen i 3 b § delgivningslagen och som bygger på förenklad delgivning mycket väl, med en mindre förändring, skulle kunna utnyttjas i snabbförfarandet. När bör delgivning av en upplysning om att förenklad delgivning fortsättningsvis kan komma att användas i målet äga rum? I ett snabbförfarande bör misstänkta, målsägande och vittnen redan vid första kontakten med polisen lämna uppgifter om adress, telefonnummer till bostad och arbete, mobiltelefonnummer och de andra kontaktmöjligheter som finns. Misstänkta bör vid samma tillfälle kunna delges upplysningen om att målet avses bli handlagt i snabbförfarandet och om de särskilda regler för delgivning som gäller för detta. Som huvudregel bör en sådan delgivning ske vid ett personligt sammanträffande mellan den som skall delges och polisen, antingen i samband med ingripandet på platsen eller vid ett senare förhör. Det är lämpligt att information om snabbförfarandet även lämnas till målsägande och vittnen. I likhet med den ordning som gäller enligt 3 b § delgivningslagen bör delgivningen av upplysningen om reglerna inte behöva göras om vid tingsrätten. Ärendet kommer upp vid tingsätten efter en mycket begränsad tid. Ett sådant delgivningsförfarande är därför godtagbart ur rättssäkerhetssynpunkt. Tingsrätten bör alltså kunna delge stämningen och andra handlingar på det förenklade sättet genom att sända handlingarna med post till den tilltalade under den adress som han eller hon uppgett sig kunna nås på och minst senare skicka ett meddelande om att handlingarna sänts. Tidsfrister för det förenklade delgivningsförfarandet För att handläggningen av målet i snabbförfarandet inte skall dra ut i onödan, eller med andra ord för att minska den passiva tiden, har beredningen föreslagit att delgivning skall anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet skickades med post. Detta skall enligt förslaget dock inte gälla, om det med hänsyn till omständigheterna framstår som osannolikt att handlingen kommit fram till den adress som den sökte har uppgivit. Enligt beredningen är det just snabbheten i det tänkta förfarandet som gör att det är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt med något mindre rigorösa regler för delgivning av stämning än normalt. Ju som ärendet är under handläggning vid myndigheterna, desto starkare krav kan enligt beredningen framställas på att den misstänkte bevakar sin post och ser till att han kan ta del av den. Mot denna bakgrund är det enligt beredningen vidare rimligt att sätta upp en längsta tidsfrist inom vilken myndigheterna kan utnyttja delgivningsregeln. Efter den fristens utgång bör domstolen enligt förslaget vara hänvisad till att använda de vanliga reglerna i delgivningslagen. En sådan tidsfrist kommer också enligt beredningen att föra det positiva med sig att den verkar påskyndande på myndigheternas handläggning av saken. Beredningen föreslår att tidsfristen bestäms från det att brottet kom till polismyndighetens kännedom. Inom skall således den misstänkte enligt förslaget delges stämningen och andra handlingar i målet. RÅ anser att den föreslagna tidsfristen för tillämpning av delgivningsregeln förefaller orealistisk. Om rättsväsendet skall ges någon rimlig möjlighet att utnyttja det effektiva redskap som förenklad delgivning utgör är det enligt RÅ:s mening nödvändigt att utforma regeln på ett annat sätt. RÅ föreslår att tiden förlängs till det dubbla. Även anser att tidsfristen är något snäv och att målsättningen med snabbförfarandet kan bli svår att uppfylla. har anmärkt att den föreslagna treveckorsfristen kan vara alltför kort med hänsyn till de mål där man behöver inhämta rättsintyg eller narkotikaanalyser. Som har nämnts skall förenklad delgivning enligt gällande ordning anses ha skett när har förflutit från det att meddelandet skickades. Tidsfristen motiverades av rättssäkerhetsskäl (prop. 1990/91:11 s. 19). Vi bedömer att den gällande tidsfristen även bör omfatta de brottmål som handläggs i snabbförfarandet. Den föreslagna treveckorsfristen innebär att utredningen alltid måste slutföras och stämning utfärdas . Åtal får inte beslutas förrän den misstänkte och dennes försvarare fått del av utredningen och erhållit skäligt rådrum. Enligt regeringens mening bör även vid enkla brottsutredningar några dagars rådrum beredas den misstänkte och i förekommande fall dennes försvarare. Detta innebär att den faktiska utredningstiden blir betydligt kortare än . Det finns enligt regeringens mening en risk att den föreslagna mycket korta faktiska utredningstiden som snabbförfarandet kräver kommer att innebära att de brottsutredande myndigheterna kan komma att välja eller tvingas att inte handlägga även enklare ärenden genom snabbförfarandet. anser därför att en faktisk utredningstid om i vart fall bör stå till myndigheternas förfogande. Med beaktande av att regeringen här föreslår att den tid som föreskrivs i 19 § andra stycket delgivningslagen även skall gälla i snabbförfarandet bör tidsfristen för användningen av delgivningsregeln bestämmas . Från vilken tidpunkt skall femveckorsfristen beräknas? Beredningen har föreslagit att fristen skall beräknas från det att brottet kommer till polismyndighetens kännedom, genom anmälan eller på annat sätt. Som skäl för detta har angetts att tillämpningsområdet för snabbförfarandet inte skall begränsas i onödan. JO har föreslagit att fristen i stället skall beräknas från tidpunkten för upprättandet av anmälan. JK, Hovrätten över och , och förordar att tidsfristen skall räknas från den tidpunkt då den enskilde underrättades om att förenklad delgivning kan komma att användas. Som flera remissinstanser påpekat är det lämpligare att i stället beräkna fristen från den tidpunkt då den enskilde underrättades om att förenklad delgivning kan komma att användas. Med en sådan regel finns det dock en risk för att tidsfristen inte verkar tillräckligt påskyndande för myndigheterna att handlägga ärendet. Regeringen föreslår därför att fristen, som JO har föreslagit, i stället skall beräknas från tidpunkten för upprättandet av anmälan. Är det lämpligt att den särskilda delgivningsbestämmelsen inte alls kan användas efter femveckorsfristens utgång? Beredningen har föreslagit att delgivningsbestämmelsen bör utformas på så sätt att den i praktiken skulle kunna tillämpas endast i samma mål. Den delgivning av stämning som ägt rum inom ramen för snabbförfarandet skulle dock vara giltig under hela den fortsatta handläggningen. Vid en kallelse till en eventuell ny huvudförhandling skulle det därför enligt beredningens förslag bli nödvändigt att tillämpa de vanliga reglerna för delgivning av den kallelsen. Detta skulle t.ex. innebära att den tilltalade behöver delges upplysning om att förenklad delgivning kan komma att användas enligt de vanliga bestämmelserna i delgivningslagen. En sådan upplysning skulle kunna lämnas av tingsrätten i samband med att rätten utfärdar stämningen. Men om stämning inom ramen för snabbförfarandet utfärdas av åklagare måste rätten, för det fall att den tilltalade uteblir från första huvudförhandlingstillfället och målet inte kan avgöras i den tilltalades utevaro, tillämpa de vanliga reglerna för delgivning av kallelser. har anfört att den föreslagna begränsningen medför att dagens besvär med inställda huvudförhandlingar i brottmål på grund av delgivningsproblem kommer att bestå och förordar därför att begränsningen inte genomförs. har uppgett att man har goda erfarenheter av den ordning som gäller för underrättelser om förenklad delgivning i den summariska processen.