prop · GR03166 · 2004-06-01 00:00:00 — I kapitel II, artikel 2 i Förverkandekonventionen finns en bestämmelse som innebär ett åtagande att vidta lagstiftningsåtgärder och andra åtgär- der som är nödvändiga för att kunna förverka hjälpmedel och eller egendom vars värde motsvarar sådan . Med hjälpmedel av- ses egendom som använts eller varit avsedd att användas vid brott. Åta- gandena i rambeslutet om förverkande och konventionen överensstäm- mer, dock med den skillnaden att Förverkandekonventionen inte har nå- gon begränsning till brott som kan föranleda visst straff. Rambeslutets åtagande är begränsat till hjälpmedel och , eller egendom vars värde motsvarar sådan , som härrör från brottsliga handlingar som bestraffas med frihetsberövande (se avsnitt 3.4). De tillträdande staterna kan förklara att artikeln är tillämplig endast på de brott eller kategorier av brott som anges i förklaringen. utnytt- jade den möjligheten i samband med ratificeringen av konventionen och förklarade att bestämmelsen för del skulle vara tillämplig på sådant utbyte av brott och sådana hjälpmedel vid brott som kan förverkas enligt bestämmelserna i , narkotikastrafflagen (1968:64) eller lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel. Beträffande an- nan brottslighet förbehöll sig rätten att föreskriva förverkande i mer begränsad omfattning i den utsträckning som är motiverat med hän- syn till brottstypen. Regeringen anförde emellertid att målsättningen vid framtida överväganden borde vara att Förverkandekonventionen skulle få en så vidsträckt tillämpning som möjligt (prop. 1995/96:49, s. 10-11). antogs inom Europeiska unionen en gemensam åtgärd om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande och förver- kande av hjälpmedel och av brott (98/699/RIF). Den gemen- samma åtgärden var avsedd att komplettera Förverkandekonventionen. Enligt artikel 1 i den gemensamma åtgärden skulle medlemsstaterna se till att inga reservationer gjordes eller vidhölls mot artikel 2 i Förverkan- dekonventionen då brottet bestraffas med frihetsberövande eller frihets- berövande åtgärd där det högsta straffet är . Undantag från åtagandet gjordes för vinningen av skattebrott. Åtagandet i den gemensamma åtgärden att begränsa reservationen till artikel 2 i Förverkandekonventionen upprepades i artikel 1 i rådets ram- beslut av om penningtvätt, identifiering, spårande, spär- rande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott, 2001/500/RIF, (rambeslutet om penningtvätt). upphävdes det likalydande åtagandet enligt den gemensamma åtgärden. lämnade sitt betänkande Effek- tivare förverkandelagstiftning (SOU 1999:147). har bl.a. mot bakgrund av den ovan nämnda gemensamma åtgärden övervägt vilka åtgärder som behövs för att Sveri- ge skulle kunna återkalla eller i största möjliga mån begränsa förklaring- en till artikel 2 i Förverkandekonventionen. Utredningen föreslår att 36 kap. 2 § skall kompletteras på så sätt att förverkande under de i paragrafen i övrigt angivna betingelser- na kan ske även av föremål som varit avsedda att komma till brottslig användning, förutsatt att brottet i fråga fullbordats eller kommit till straffbart försök eller straffbar förberedelse eller stämpling. Därutöver föreslår utredningen att bestämmelserna i 36 kap. 1 § om förverkande av utbyte av brott skall, om inte annat är föreskrivet, gälla även i fråga om utbyte av utanför balken straffbelagda gärningar för vilka stadgas fängelse . Motsvarande utvidgning föreslås också i fråga om tillämpningsområdet för bestämmelserna i 36 kap. 2 § brotts- balken om förverkande av egendom som har använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott. Vidare föreslås att de special- straffrättsliga författningar som innehåller regler om förver- kande kompletteras i den mån detta är påkallat med hänsyn till den nämnda gemensamma åtgärden. Förslaget kommenterades endast av ett fåtal remissinsanser. Ingen re- missinstans hade erinringar i sak mot utredningens förslag i denna del. 5.2 behandling av frågan om utvidgat förverkande har föreslagit ett nytt förverkandeinstitut som den kallar utvidgat förverkande. Den första förutsättningen för sådant förverkande skall enligt utred- ningen vara att ett brott har begåtts och att någon kan göras ansvarig för Detta brott kan kallas förverkandeutlösande eftersom det utlöser möjligheten till utvidgat förverkande. Utredningen har föreslagit att följande brott skall vara förverkandeut- Grov oredlighet mot borgenärer (11 kap. 2 § ), bok- föringsbrott som är grovt (11 kap. 5 § ), narkotikabrott, nar- kotikabrott som är ringa, grovt narkotikabrott samt vårdslöshet med nar- kotika (1-3a §§ narkotikastrafflagen [1968:64]), grovt skattebrott (4 § skattebrottslagen [1971:69]), varusmuggling som är att anse som grov (3 § lagen [1960:418] om straff för varusmuggling) och brott enligt som förutsätter att gärningen innebär skada för målsäganden och för gärningsmannen och för vilket är föreskrivet fängelse i Det bör påpekas att lagen (1960:418) om straff för varu- smuggling efter det att utredningen lade sitt betänkande har ersatts med lagen (2000:1225) om straff för smuggling. Utredningens förslag innebär att utvidgat förverkande är en särskild rättsverkan av det förverkandeutlösande brottet. För utvidgat förverkande krävs vidare enligt utredningens förslag att det görs sannolikt att lagöverträdarens egendom härrör från brottslig verksamhet, dvs. att den kan härröra från annan brottslighet än den som ansvarsyrkandet gäller. I detta ligger den väsentliga skillnaden i förhål- lande till nuvarande förverkandebestämmelser. Enligt förslaget bör det alltså inte krävas att åklagaren förmår precisera från vilket konkret brott utbytet härrör. Att det skall räcka att åklagaren gör det sannolikt att egendomen härrör från brottslig verksamhet innebär därutöver ett avsteg från sedvanliga bevisregler i brottmål. Enligt utredningens förslag är utgångspunkten med andra ord att det typiskt sett inte är fråga om att förverka från ett visst konkret brott. I stället tar förslaget sikte på den situationen att en person som dömts för ett visst brott disponerar över tillgångar i en utsträckning som inte låter sig förklaras av lagliga inkomster eller av andra lagliga förvärv. Tanken är således att utvidgat förverkande skall kunna avse värdet av den del av lagöverträdarens tillgångar som motsvarar diskrepansen mel- lan hans eller hennes lagliga förvärv och det faktiska innehavet av egen- dom. Utredningen har följaktligen föreslagit ett värdeförverkande och inte att förverkandeförklaringen skall avse viss egendom (sakförverkan- de). Ett yrkande om utvidgat förverkande skall enligt utredningens förslag i första hand riktas mot den som döms för det förverkandeutlösande brot- tet. Den principiella utgångspunkten bör enligt utredningens förslag vara att egendomen skall tillhöra lagöverträdaren för att kunna förverkas. För att förverkandereglerna skall bli effektiva uppställs dock vissa presum- tioner rörande lagöverträdarens äganderätt. När lagöverträdaren överlåtit egendom till en närstående fysisk eller juridisk person bör det emellertid enligt utredningen vara möjligt att i vissa fall rikta ett förverkande även mot den närstående. Majoriteten av remissinstanserna tillstyrkte i allt väsentligt eller hade inget att erinra mot utredningens förslag. Bland annat de brottsbekäm- pande myndigheterna, , Riksåklagaren, och , anslöt sig fullt ut till utredningens bedömning att det finns behov av den reform som institutet utvidgat förverkande skulle innebära. Flera av myndigheterna förespråkade ett mer långtgåen- de förslag, bland annat genom att bredda kretsen av brott som kan utlösa ett utvidgat förverkande. och Svenska arbets- givarföreningen hörde till dem som avstyrkte förslaget. Flertalet av de domstolar som yttrade sig uttryckte tveksamhet eller motsatte sig att be- viskravet "sannolikt" skulle vara tillräckligt för att visa kopplingen mel- lan egendomen och brottslig verksamhet. Även universiteten uttryckte motsvarande tveksamhet. Andra domstolar framförde emellertid inga erinringar mot det sänkta beviskravet. Varken ombudsmän () eller Justitiekanslern hade något att erinra mot förslaget i sak. Enligt dessa remissinstanser hade utredningen hanterat avvägningen mellan rättssäkerhets- och effektivitetsintressen på ett godtagbart sätt. 6.1Förverkande av och hjälpmedel Regeringens bedömning: Svensk lagstiftning uppfyller till stor del de krav som följer av artikel 2 i rambeslutet. Möjligheterna att förverka utbyte av brott och hjälpmedel vid brott måste emellertid utvidgas till att avse alla brott med fängelse i straffskalan. Vidare torde lagändringar krävas för att uppfylla rambeslutet vad gäller för- verkande av hjälpmedel som varit avsedda att användas vid brott. Skälen för regeringens bedömning Enligt artikel 2 i rambeslutet om förverkande skall medlemsstaterna vidta de åtgärder som är nödvändiga för att se till att det blir möjligt att helt eller delvis förverka hjälpmedel och , eller egendom vars värde motsvarar sådan , som härrör från brottsliga handlingar som be- straffas med frihetsberövande . Av samma artikel framgår att medlemsstaterna i samband med skattebrott får använda andra förfa- randen än straffrättsliga för att frånta lagöverträdaren vinningen av brot- tet (se avsnitt 3.4). Innehållet i artikel 2 motsvaras av tidigare åtaganden som gjorts inom ramen för både och Europeiska unionens arbete. I avsnitt 5.1.1 lämnas en redogörelse av dessa åtaganden. Begreppet definieras på samma sätt i rambeslutet som i Förver- kandekonventionen (se avsnitt 5.1.1). Begreppet utbyte, som används i de svenska förverkandebestämmelserna, torde i allt väsentligt motsvara med den innebörd detta uttryck har enligt konventionen (jfr. 1995/96:49, s. 10). Förverkande av utbyte kan komma i fråga vid brottsbalksbrotten och många brott enligt specialstraffrätten. Inom specialstraffrätten finns det dock ett flertal lagar som saknar regler om utbytesförverkande. Rambe- slutet om förverkande innebär att möjlighet till utbytesförverkande skall föreligga för alla brott med fängelse i straffskalan. Vid en genomgång av de specialstraffrättsliga författningarna kan det konstateras att det finns ett drygt fyrtiotal författningar som innehåller straffbestämmelser med ett straffmaximum som överstiger fängel- se, vilka saknar bestämmelser om förverkande av utbyte av brottet eller har bestämmelser som bara tar sikte på visst utbyte (se bilaga 3). I många fall är det praktiska behovet av bestämmelser om utbytesför- verkande begränsat. I vissa fall kan det emellertid finnas ett behov av möjligheter till utby- tesförverkande. Det kan exempelvis gälla abortlagen (1974:595), lagen (1982:316) om förbud mot könsstympning av kvinnor, lagen (1985:354) om förbud mot juridiskt eller ekonomiskt biträde i vissa fall och vapenla- gen (1996:67). Det kan exempelvis vara fråga om att förverka ersättning som någon erhållit för att ha utfört otillåten verksamhet. Ytterligare en grupp av författningar där utbytesförverkande skulle kunna komma i fråga är de immaterialrättsliga författningarna. Det finns sålunda ett inte obetydligt antal specialstraffrättsliga författ- ningar där det inte kan uteslutas att brottsligheten kan generera utbyte för gärningsmannen, även om det av olika anledningar inte bedömts som motiverat att införa några bestämmelser om förverkande av utbyte vid författningarnas tillkomst. Även vid sidan av de brott som mer uppenbart skulle kunna bli föremål för utbytesförverkande kan utbyte i vart fall teoretiskt uppstå vid de flesta brott. Som utbyte kan förverkas vederlag för brott, förutsatt att en utfästelse skett i tiden före brottet. Det skulle därför vara vanskligt att i förväg utesluta någon brottstyp från möjlighe- ten att förverka sådant utbyte, utan att komma i strid med inter- nationella åtaganden. Det innebär att det krävs lagstiftning för att genom- föra artikel 2 i rambeslutet om förverkande när det gäller förverkande av av brott. Förverkande av hjälpmedel kan komma i fråga vid brottsbalksbrotten och många brott enligt specialstraffrätten. Inom specialstraffrätten finns ett flertal lagar som saknar regler om hjälpmedelsförverkande. Rambeslutet om förverkande påkallar emellertid att denna möjlighet skall föreligga för alla brott med fängelse i straffskalan. Vid en genomgång av de specialstraffrättsliga författningarna kan det konstateras att det även i detta fall finns ett drygt fyrtiotal författningar som innehåller straffbestämmelser med ett straffmaximum som översti- ger fängelse men där det saknas möjlighet att förverka hjälpmedel vid brott eller som har bestämmelser som tar sikte på att endast vissa hjälpmedel skall kunna förverkas (se bilaga 4). Genomgången visar att det finns flera författningar där det kan antas att en bestämmelse om hjälpmedelsförverkande skulle kunna ha en praktisk betydelse. För över- trädelser av abortlagen och lagen om förbud mot könsstympning av kvinnor torde ett förverkande av hjälpmedel kunna komma i fråga. Även i den näringsreglerande lagstiftningen kan det finnas utrymme för att för- verka hjälpmedel till förebyggande av nya överträdelser. På immaterial- rättens område finns det enstaka lagar som innehåller viss möjlighet till förverkande av egendom som använts som hjälpmedel vid brott. Där skulle det även i övrigt kunna komma i fråga att förverka hjälpmedel vid brott. Vad gäller förverkande av hjälpmedel finns ytterligare en fråga att be- akta. Med hjälpmedel avses i rambeslutet egendom som använts eller varit avsedd att användas vid brott. Denna definition är utformad i en- lighet med Förverkandekonventionen (se avsnitt 5.1.1). Regeringen kon- staterade vid ratificeringen av Förverkandekonventionen att denna defini- tion går längre än vad som är generellt möjligt att förverka enligt svensk lag, även om egendom av detta slag i många fall kan förverkas enligt 36 kap. 2 eller 3 § (prop. 1995/96:49, s. 10). Det sagda leder till att det torde krävas lagändringar för att genomföra artikel 2 i rambe- slutet även i fråga om förverkande av hjälpmedel vid brott. Närmare om vilka lagstiftningsåtgärder som måste övervägas Det finns alltså behov av lagändringar för att fullt ut uppfylla artikel 2 i rambeslutet om förverkande av och hjälpmedel. Utformningen av en sådan lagstiftning måste emellertid bli föremål för ytterligare över- väganden. Rambeslutet kräver bara att förverkande skall kunna ske om det för brottet är föreskrivet fängelse. Ett strikt genomförande av rambeslutet skulle beträffande de specialstraffrättsliga författningarna med gradindelade brott i flera fall innebära att bara det grova brottet kan läggas till grund för en förverkandetalan vid gradindelade brott. Det finns mot denna bakgrund anledning att överväga huruvida lagstiftningen bör göras generell eller om en något mer långtgående reglering än vad som åläggs enligt rambeslutet bör införas i vissa fall. Vad gäller de immaterialrättsliga författningarna måste det närmare analyseras hur dessa bestämmelser om förverkande av utbyte och hjälp- medel bör förhålla sig till det civilrättsliga system som gör det möj- ligt att förordna om att varor och hjälpmedel exempelvis skall ändras eller förstöras samt till rättighetshavares möjlighet att utfå varor och vis- sa hjälpmedel mot lösen. I samband med skattebrott får medlemsstaterna använda andra förfa- randen än straffrättsliga för att frånta gärningsmannen vinningen av brot- tet (se avsnitt 3.4). Även i denna fråga måste ytterligare överväganden göras om hur förverkandelagstiftningen skall förhålla sig till skattelag- stiftningen. Också beträffande andra specialstraffrättsliga författningar måste man ytterligare analysera hur lagstiftningen bör utformas. Vad gäller definitionen av hjälpmedel i den del den omfattar sådan egendom som varit avsedd att användas bör det göras ytterligare överväganden hur detta krav enligt rambeslutet förhåller sig till de gäl- lande bestämmelserna i 36 kap. 2 och 3 §§ samt till vissa särskilda bestämmelser i specialstraffrättsliga författningar. Som tidigare nämnts har övervägt vilka åt- gärder som behövs för att skall kunna återkalla eller i största möjliga mån begränsa förklaringen till artikel 2 i Förverkandekonventio- nen, ett åtagande som i sak motsvarar artikel 2 i rambeslutet om förver- kande (se avsnitt 5.1.2). Övervägandena av hur lagstiftningen närmare bör utformas bör ske inom ramen för den fortsatta beredningen av betänkande. 6.2Utökade möjligheter till förverkande Regeringens bedömning: För att uppfylla artikel 3 i rambeslutet om förverkande krävs en ny reglering som föreskriver att förverkande av egendom under vissa förutsättningar skall kunna ske då egendomen inte kan härledas till ett specifikt brott. Skälen för regeringens bedömning I artikel 3 i rambeslutet om förverkande finns bestämmelser om utökade möjligheter till förverkande. Den grundläggande förutsättningen enligt gällande förverkandebestämmelser är att ett visst brott har givit ett visst utbyte. Förverkande kan endast avse egendom som hänför sig till just det brott som ansvarstalan avser, eller värdet av sådan egendom. Egendom som går att härleda till ett visst brott såsom utbyte från detta, får således förverkas. Vad som föreskrivs i artikel 3 i rambeslutet innebär en ny konstruktion i förhållande till gällande ordning enligt svensk rätt. Nyordningen inne- bär att möjligheterna att förverka egendom skall utökas beträffande per- soner som gör sig skyldiga till vissa allvarliga brott (utvidgat förverkan- de). Förverkandemöjligheterna skall inte som begränsas till sådan egendom som kan knytas till det brott som lagöverträdaren dömts för utan utsträckas till sådan egendom som kan knytas till personens brotts- liga verksamhet. Konstruktionen av det nya institutet kan sägas bygga på två led. För det första skall en person ha befunnits skyldig till ett allvarligt brott. Det- ta brott kan kallas förverkandeutlösande eftersom det utlöser möjlighe- ter till ett utvidgat förverkande. För det andra sträcker sig det utökade förverkandet längre än till egendom som kan knytas till just det brottet. Det utvidgade förverkandet skall ta sikte på egendom som tillhör den personen och som härrör från dennes brottsliga verksamhet. Rambeslutet utgör ett minimiinstrument, vilket innebär att medlemsstaterna är oförhindrade att vid genomförandet av artikel 3 införa mer långtgående och omfattande bestämmelser. Rambeslutet anger specifikt vilka brott som skall vara förverkandeutlö- sande. Brottet skall omfattas av något av nedanstående rambeslut. Åliggande- na att införa de kriminaliserade gärningar som skall utgöra förverkande- utlösande brott följer alltså av andra rambeslut. Följande rambeslut räknas upp. Rambeslutet om förstärkning av skyddet mot förfalskning i samband med införandet av euron genom straffrättsliga och andra påföljder, rambeslutet om förstärkning av den straffrättsliga ramen för att för- hindra hjälp till olaglig inresa, transitering och vistelse, rambeslutet om bekämpande av människohandel, [rambeslutet om minimibestämmelser för brottsrekvisit och påföljder för olaglig narkotikahandel,] [rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi,] rambeslut om penningtvätt, identifiering, spårande, spärrande, beslag och förverkande av hjälpmedel till och av brott samt rambeslutet om bekämpande av terrorism. Det kan noteras att rambesluten om narkotikahandel samt om sexuellt utnyttjande av barn och barnpornografi är satta inom parentes. rambeslut var inte antagna för den politiska överenskom- Prop. 2003/04:166 melsen gällande rambeslutet om förverkande och är ännu inte Man kan emellertid utgå från att de kommer att vara antagna för antagandet av rambeslutet om förverkande, och att de där- för också kommer att kunna omfattas. Det innebär att även narkotikabrott och vissa sexualbrott, i första hand grovt koppleri och grovt barnporno- grafibrott, kommer att vara förverkandeutlösande. Genomförandet av dessa rambeslut kräver lagändringar, vilka kommer att beredas i annan ordning. Det kan nämnas att de lagändringar som krävs med anledning av rambeslutet om bekämpande av sexuellt utnyttjande av barn och barn- pornografi bereds i samband med beredningen av Sexualbrotts- kommittés förslag (SOU 2001:14). När det gäller andra brott än penningtvätt skall brottet i enlighet med något av de uppräknade rambesluten vara belagt med en påföljd som innebär ett längsta frihetsberövande om minst fem till . När det gäll- er penningtvätt skall brottet vara belagt med en påföljd som innebär ett längsta frihetsberövande om . Omsatt till svensk rätt så handlar det när det gäller de rambeslut som antagits och genomförts i svensk rätt om följande brott. penningförfalskning, grovt brott (14 kap. 6 § ), grov människosmuggling och grovt organiserande av människo- smuggling (10 kap. 2 a och 5 §§ utlänningslagen [1989:529]),1 människohandel (4 kap. 1 a § ),2 grovt häleri och grovt penninghäleri (9 kap. 6 och 6 a §§ brottsbal- ken), terroristbrott samt försök, förberedelse eller stämpling samt underlå- tenhet att avslöja terroristbrott (3 och 4 §§ lagen [2003:148] om straff för terroristbrott). För de angivna brotten finns också en begränsning till att brottet skall vara av sådan art att det kan ge ekonomisk vinst. Medlemsstaterna kan vid genomförandet därutöver begränsa genomförandet till sådana brott som begåtts inom ramen för en kriminell organisation, enligt definitionen iden gemensamma åtgärden 98/773/RIF av om att göra deltagande i en kriminell organisation i unionens medlemsstater till ett brott. När det gäller rambeslutet om bekämpande av terrorism finns det ingen uttrycklig begränsning till att brottet skall ha begåtts inom ramen för en kriminell organisation. Detta torde emellertid följa av att de brott som enligt rambeslutet om bekämpande av terrorism föranleder sådant maxi- mistraff som innebär att de skall vara förverkandeutlösande, är just såda- na brott som begås av en terroristgrupp. Definitionen av terroristgrupp ansluter nära till definitionen av kriminell organisation i den gemensam- ma åtgärden. När en person har befunnits skyldig till ett förverkandeutlösande brott skall varje medlemsstat som ett minimum vidta de åtgärder som be- Träder i kraft (SFS 2004:206) Träder i kraft (prop. 2003/04:111, rskr. hövs för att under de omständigheter som anges i punkt 2 helt eller delvis förverka egendom som tillhör den personen. I punkt 2 föreskrivs följande. Varje medlemsstat skall vidta de åtgärder som är nödvändiga för att möjliggöra förverkande enligt denna artikel, åtminstone om en nationell domstol på grundval av specifika sakförhållanden är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från den dömda personens brottsliga verksamhet, som föregår domen för ett brott enligt punkt 1 i denna artikel (dvs. ett förverkandeutlösande brott) som anses rimlig av en domstol givet omständigheterna i det sär- skilda fallet, eller om en nationell domstol på grundval av specifika sakförhållanden är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från liknande brottslig verksamhet av den dömda personen, som före- går domen för ett brott enligt punkt 1 i denna artikel (dvs. ett förverkan- deutlösande brott) som anses rimlig av en domstol givet omständigheter- na i det särskilda fallet, eller om det är fastställt att värdet av egendomen inte står i proportion till den dömda personens lagligen förvärvade inkomst och en nationell dom- stol på grundval av specifika sakförhållanden är fullständigt övertygad om att egendomen i fråga härrör från denna dömda persons brottsliga verksamhet. Enligt rambeslutet behöver alltså medlemsstaterna bara införa be- stämmelser som möjliggör förverkande enligt någon av tre alternativa situationer. Rambeslutet innebär en nyordning i förhållande till gällande nationell rätt oavsett vilket alternativ som väljs vid implementeringen.