prop · GR03160 · 2004-05-28 00:00:00 — Lagen om parkeringsövervakning ändrades dels så att kommunen efter samråd med polismyndigheten kan besluta att parkeringsvakter får tas i anspråk för att biträda polismän vid fullgörande av trafikövervakningsuppgifter (7 §), dels så att den myndighet som regeringen bestämmer får förordna parkeringsvakt som utför trafiköver- vakningstjänst att ge anvisningar för trafiken (8 §). Dessutom ändrades lagen (1975:88) med bemyndigande att meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer för att göra det möjligt för en kommun att ta ut ersättning för trafikövervakningstjänster. Bakgrunden till änd- ringarna var följande. inleddes inom en försöksverk- samhet varigenom parkeringsvakter efter utbildning och uppdrag från polisen utförde eskort av sådana långa, breda och tunga transporter för vilka som villkor för undantag föreskrivits poliseskort. Frågan om ut- ökade uppgifter för parkeringsvakter inom trafikområdet togs upp av som i betänkandet Trygghet mot brott Rollför- delning och samverkan (SOU 1995:146), föreslog ett tillägg i lagen om parkeringsövervakning i syfte att utöka samarbetet mellan kommun och polismyndighet. Av förarbetena (prop. 1998/99:91) framgår att 8 § avser att säkerställa befogenhet för parkeringsvakt att i samband med eskort av långa, breda och tunga transporter meddela anvisningar för trafiken. Den ekonomiska frågan, om rätt för kommunen att ta ut en avgift av transportören vid eskort som utförts av en parkeringsvakt, löstes således genom bemyndi- gande till regeringen och ändringar i förordningen (1982:789) om ersätt- ning för polisbevakning och för anslutning av larmanläggningar till poli- sen m.m., se även avsnitt 11.1.4. Regleringen i 7 § avser biträde åt Prop. 2003/04:160 polismän, under polismans ledning, inom ramen för enklare göromål i samband med exempelvis hastighets-, förar- eller fordonskontroller. 11.3.1Behovet av dispenser och av eskort som särskilt villkor för dessa Regeringens bedömning: Möjligheten att medge dispens från längd-, bredd- och viktbestämmelserna är uttryck för en flexibilitet i förhållande till de generella kraven och bör, med beaktande av de förutsättningar som är föreskrivna, användas på ett sådant sätt att vägens kapacitet utnyttjas i det enskilda fallet. I den mån riskerna eller olägenheterna med lång, bred eller tung transport inte kan minimeras på annat sätt än genom eskort, bör sådan säkerställas. Bedömningen i rapporten: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har ifrågasatt bedömningen i menar dock att det under den fortsatta beredningen av ärendet bör göras en grundligare analys av behovet av fordonseskort och huruvida behovet förutses öka . Vid den bedömningen bör enligt styrelsen även beaktas att det är av vikt att långa, breda och tunga vägtransporter så långt möjligt begränsas med hänsyn till såväl trafiksäkerhets- som miljöaspekter. Styrelsen anser att alterna- tiva transportmöjligheter i första hand bör komma i fråga. Enligt styrel- sen är det även av dessa skäl av största vikt att prövningen av dispenser kommer att vara fortsatt restriktiv hos dem som ansvarar för dispensgiv- ningen. Skälen för regeringens bedömning: I vissa fall är det gods som skall transporteras av sådan beskaffenhet att gällande bestämmelser om längd, vikt eller bredd antingen omöjliggör transport på väg eller kräver orim- liga kostnader för att fysiskt dela godset i mindre enheter. Exempel på detta är transformatorer, generatorer, cisterner, hussektioner, panncen- traler, industriugnar och vissa entreprenad- och skogsmaskiner. Inom ramen för vägens faktiska kapacitet, och med beaktande av tra- fiksäkerheten och framkomligheten, är det rimligt med ett flexibelt regel- system som möjliggör avsteg från begränsningarna i enskilda fall. Detta ligger i linje med målet för transportpolitiken att säkerställa en samhälls- ekonomiskt effektiv och långsiktigt hållbar transportförsörjning för med- borgarna och näringslivet i hela landet. måste övriga mål beaktas, särskilt vad gäller trafiksäkerhet och transportkvalitet. De förutsättningar för dispens som anges i trafikförordningen (1998:1276) är ett uttryck för den avvägning som måste göras. I det sammanhanget är det viktigt att understryka möjligheten att meddela sär- skilda villkor för transporten. Därigenom kan omständigheter av bety- delse för trafiksäkerheten, framkomligheten, vägens bärighet och miljön, finjusteras och optimeras i varje enskilt fall. Med hänsyn till vad nu har sagts finns inte anledning till annan be- dömning än att det finns situationer när det är väl motiverat att medge dispens men med villkor om eskort för att säkerställa att transporten kan genomföras på ett sådant sätt att trafiksäkerheten inte äventyras och att trafiken i övrigt störs så litet som möjligt. Med eskort förstås i detta sam- manhang att transporten genomförs under medverkan av polisman eller annan som har rätt att ge sådana anvisningar för trafiken som sägs i 2 kap. 3 § andra stycket trafikförordningen. Underlaget i ärendet ger inte anledning till annat antagande än att an- svariga myndigheter hanterar dispensmöjligheten på ett omdömesgillt sätt och att villkor om eskort inte föreskrivs slentrianmässigt utan över- vägs noga i varje enskilt fall. Regeringen förutsätter, liksom Rikspolis- styrelsen, att hanteringen även fortsättningsvis görs med beaktande av den restriktivitet som allmänt gäller i fråga om dispenser från gällande bestämmelser. Sammantaget är det regeringens bedömning att det finns behov av att även kunna förena dispenser med krav på eskort. 11.3.2Kan eskortbehovet tillgodoses inom ramen för gällande resurser och bestämmelser? Regeringens bedömning: Polisen saknar resurser för att på ett till- fredsställande sätt tillgodose behovet av eskort. Möjligheten att ta i anspråk parkeringsvakter kan endast marginellt och regionalt förbättra situationen. Verksamheten är av sådant slag att frågan bör lösas på annat sätt än inom ramen för polisens uppgifter. Bedömningen i rapporten: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har ifrågasatt bedömningen i Skälen för regeringens bedömning: Eskort av långa, breda och tunga vägtransporter förutsätter att den som utför uppdraget har rätt att ge sådana för andra trafikanter bindande anvisningar som sägs i 2 kap. 3 § andra stycket trafikförordningen (1998:1276). En sådan uppgift hör till området allmän ordning och säkerhet varför den primärt ankommer på polisen. Det är uppenbarligen så att polisen generellt sett har betydande svårig- heter att avsätta resurser för eskort, vilket har negativa följder såväl för transportsektorn som för polisens verksamhet. När det gäller möjligheten att förordna parkeringsvakter att utföra eskort, sägs i rapporten att det endast är som använder sig av den möjligheten. I delbetänkande Polisverksamhet i föränd- ring (SOU 2002:70), konstaterar utredningen att den möjlighet som finns att låta parkeringsvakter efter utbildning och på uppdrag eskortera långa, breda och tunga transporter inte har utnyttjats i någon större utsträckning trots att det finns ett behov av att avlasta polisen när det gäller denna arbetsuppgift. I utredningen föreslås att polisen från centralt håll bör ge direktiv och instruktioner som innebär att resursen i form av biträde av parkeringsvakter utnyttjas i större utsträckning. Polisverksamhetsutred- ningens betänkande bereds inom . Utan att nu föregå de överväganden som skall göras med anledning av betänkande, anser regeringen att det är angeläget att finna en lösning som påtagligt kan avlasta polisen eskort- verksamheten utan att kravet på säkerhet eftersätts. 11.3.3En ny lag för att säkerställa att behovet av eskort tillgodoses Regeringens förslag: Det införs en ny lag som innebär att enskilda får förordnas att som vägtransportledare ge anvisningar för trafiken i samband med sådana långa, breda och tunga vägtransporter som är förenade med villkor om eskort. Förslaget i rapporten: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. menar i grunden att eskortverksamheten även fortsättningsvis bör utföras av polisen. Efter- som polisens resurser inte räcker till menar kommunen att en reglering av området med godkända eskortörer trots allt är att föredra framför att transporterna framförs utan de föreskrivna poliseskorterna på grund av resursbrist hos polisen. Enligt kommunen kan även fortsättningsvis poliseskort krävas vid t.ex. mycket breda eller tunga transporter som krä- ver trafikavstängningar eller körs på vägar med mycket trafik. Även anser att poliseskort även fortsättningsvis kan krävas i nu nämnda fall. Skälen för regeringens förslag: Frågan om att flytta vissa arbetsupp- gifter från polisen till andra myndigheter eller organ har diskuterats . Det har i olika sammanhang påpekats att uppgifter som ligger utanför polisens kärnverksamhet blivit så omfattande och så otydliga i sina avgränsningar att de utgör en belastning för polisorgani- sationen. har i delbetänkandet Mot ökad koncent- ration förändring av polisens verksamhet (SOU 2001:87), behandlat frågan om en renodling av polisverksamheten. I utredningen anges tre utgångspunkter som var och en för sig eller tillsammans bör utgöra en förutsättning för att en uppgift även i fortsättningen skall ligga på poli- sen; allmän ordning och säkerhet, våldsmonopolet och polisens särskilda utbildning och kompetens. Trafikreglering kan enligt utredningen anses vara ett naturligt led i uppgiften att upprätthålla allmän ordning och säkerhet men bör sådana uppgifter, som inte fullt ut kräver en polismans utbildning och kompetens, inte förbehållas polisen om det finns andra för ändamålet särskilt utbildade yrkeskategorier. Det finns flera exempel på yrkesgrupper som har uppgifter som kan hänföras till polisverksamhet i en vidare mening, exempelvis ordnings- vakter, skyddsvakter, jakttillsynsmän, naturvårdsvakter och fisketill- synsmän. I övrigt skall nämnas väktare, som inte har någon polisiär befogenhet men åtnjuter det skydd som avses i 17 kap. 5 § (våld mot tjänsteman, våldsamt motstånd m.m.), samt parkeringsvakter. Gemensamt för dessa yrkesgrupper är att uppgiften kräver ett förord- nande eller godkännande av myndighet, vanligtvis länsstyrelse men i vissa fall eller polismyndighet. Vidare förutsätter ett Prop. 2003/04:160 sådant förordnande att en närmare reglerad utbildning genomgåtts. Eskort av långa, breda och tunga vägtransporter är en verksamhet som bedöms vara väl lämpad att utföras av personer som med en reglering motsvarande den för ordningsvakter efter särskild prövning genom ett förordnande godkänns för uppgiften och ges rätt att meddela anvisningar för trafiken. Det finns goda skäl att anta, att en sådan ordning kan öka möjlighe- terna för dem som utför de aktuella transporterna att snabbt och effektivt få tillgång till den personal som behövs för att uppfylla eskortvillkor och att de nuvarande problemen kan reduceras väsentligt. Regeringen anser därför att det bör införas en lag som möjliggör för enskilda att efter för- ordnande meddela anvisningar för trafiken i samband med långa, breda och tunga vägtransporter. En lämplig benämning på den som förordnas i enlighet med detta är vägtransportledare. Det skall understrykas att en sådan lag inte påverkar frågan om ut- formningen av villkoren i ett dispensbeslut. Huruvida det i ett enskilt fall är befogat att ställa ett uttryckligt krav på att eskorten endast får utföras av polisen, ankommer på dispensmyndigheten att avgöra inom ramen för prövningen enligt trafikförordningen (1998:1276). Med hänvisning till vad och anfört, utesluter inte heller regeringen att det undantagsvis kan förekomma transporter där det finns skäl att kräva polisens medverkan. Regeringens förslag: Förordnande som vägtransportledare förutsätter en allmän lämplighet för uppdraget med hänsyn till laglydnad och övriga omständigheter. Vidare krävs viss utbildning samt innehav av körkort med behörighet att köra tung lastbil (C-behörighet). En polis- man får inte förordnas som vägtransportledare. Ett förordnande skall gälla , dock längst . Förslaget i rapporten: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. I rapporten föreslås dock även krav på lägsta ålder () och att sökan- den skall behärska svenska i tal och skrift för att förordnas som vägtrans- Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. på körkort med C-behörighet. Förbundet delar uppfattningen i rapporten att det är viktigt att den som utför eskort förstår svårigheterna att manöv- rera ett dispensfordon, men anser att detta skall kunna gå att uppnå utan krav på högre körkortsbehörighet. Skälen för regeringens förslag Eskortuppgiften förutsätter goda kunskaper i gällande trafikregler liksom särskilda kunskaper, såväl fordons- som körtekniskt, om de problem som kan uppstå under transporter med tunga fordon. Även i fråga om att Prop. 2003/04:160 meddela anvisningar för trafiken finns behov av kunskap. innebär detta att ett förordnande bör förutsätta viss utbildning. Det är rimligt att ställa ett generellt krav på lämplighet för ett förord- nande som vägtransportledare, inte minst mot bakgrund av den myndig- hetsutövning som följer av uppdraget. Den som är dömd för brott kan därvid allmänt anses ha visat sådan brist på omdöme eller följsamhet mot gällande bestämmelser att lämpligheten måste ifrågasättas. Naturligtvis måste beaktas såväl slag av brott som den tid som förflutit sedan brottet begicks. Det förhållandet att innehav av körkort är ett självständigt krav för ett förordnande som vägtransportledare innebär att sökanden kan förutsättas uppfylla de lämplighetskrav som ställs i körkortslagstiftningen. De kra- ven sträcker sig av naturliga skäl relativt långt när det gäller trafikbrott till och med längre än vad som bör krävas enbart med hänsyn till lämp- ligheten hos en vägtransportledare. En enstaka överträdelse i trafiken, av annat slag än rattfylleribrott, som för körkortshavaren medför en varning eller en återkallelse med kort spärrtid, bör generellt sett inte vara direkt avgörande för lämpligheten hos en vägtransportledare men skall naturligtvis vägas in i bedömningen. Det bör å andra sidan inte komma i fråga att ge avkall på körkortskravet för ett förordnande som vägtrans- portledare. Rätten att köra bil är ett nödvändigt komplement till den kun- skap och kompetens i övrigt som vägtransportledaren behöver för att genomföra sitt uppdrag. Annan brottslighet än inom trafikområdet bör beträffande vägtrans- portledaren ha en mer direkt diskvalificerande effekt än vad som är fallet för körkortsinnehav. Utgångspunkten bör vara att en vägtransportledare skall vara ostraffad med avseende såväl på brott enligt som allvarligare brott i övrigt, exempelvis smuggling, narkotikabrott, skatte- brott eller dopningsbrott. Naturligtvis måste en bedömning göras i det enskilda fallet och med beaktande av samtliga omständigheter, i första hand brottets svårhetsgrad och karaktär samt den tid som förflutit sedan brottet begicks. Lämpligheten bör bedömas även utifrån andra förhållanden än begångna brott. Vad som i körkortslagstiftningen benämns opålitlighet i nykterhetshänseende bör även för vägtransportledaren vara ett klart dis- kvalificerande förhållande. I likhet med vad som sagts ovan om allmän brottslighet, finns dock skäl att med direkt utgångspunkt från en nykter- hetsanmärkning bedöma vägtransportledaren strängare än vad som är praxis för körkortsinnehav. Således bör en vägtransportledare inte ha någon sådan anmärkning för att anses lämplig. En ytterligare omständighet att beakta är om sökanden tidigare varit verksam som vägtransportledare men i praktiskt utförande visat prov på olämplig- het eller oförmåga att hantera uppgiften att meddela anvisningar för tra- fiken. Det fordon som körs av den som utför eskortuppdraget torde vanligtvis inte kräva högre körkortsbehörighet än B, dvs. Det fordon som skall eskorteras är nästan uteslutande kombinationer som kräver CE-be- hörighet, dvs. tung lastbil med tungt släp. I rapporten motiveras kravet på en högre körkortsbehörighet med att vägtransportledaren bör ha kunskap i att köra tunga fordon men att det från bl.a. kostnadssynpunkt inte bör ställas högre krav än C-behörighet, dvs. tung lastbil utan tungt släp. I den normala situationen ankommer det inte på vägtransportledaren att köra den fordonskombination som eskorteras. I stället är det, som anför, uppgiften att dirigera och ge anvis- ningar för trafiken som är den primära. I den rollen är dock kunskap om tunga fordon i trafik en fördel och ökar vägtransportledarens möjlighet att fullgöra uppgiften på ett bra sätt. För det ändamålet finns enligt regeringens bedömning anledning att ställa krav på innehav av körkort med C-behörighet. Det kravet bör anses uppfyllt även vid innehav av ett i gällande utländskt körkort med motsvarande behörighet. När det gäller ett eventuellt ålderskrav följer redan av kravet på innehav av körkort att vägtransportledaren är som lägst . En C-behörighet är en påbyggnad av den grundläggande B-behörigheten och det torde vara ovanligt att en sådan påbyggnad sker under det första körkortsåret. Det kan också ifrågasättas om en eventuell åldersgräns bör sättas högre än vad som gäller för ordningsvakt () och polis (under antag- ningsåret). Sammantaget gör regeringen bedömningen att en åldersgräns inte är nödvändig. Krav på att behärska svenska språket Författningsreglerade krav på att en befattningshavare skall behärska svenska språket i tal och skrift förekommer i mycket begränsad utsträck- Det torde i stället vara så att i de fall den kunskapen är en förutsätt- ning för uppgiften prövas detta redan i ett tidigare skede, exempelvis i samband med utbildning, vid anställningen eller när det är aktuellt att ingå avtal om uppdraget. Det är givet att en vägtransportledare måste behärska svenska språket för att på ett säkert sätt kunna ge de anvisningar för trafiken som blir Kravet på att vägtransportledaren skall ha körkort med C-behö- righet ger en viss garanti för detta eftersom den teoretiska delen av förar- provet är på svenska. Detta gäller dock inte fullt ut eftersom regeringens förslag är att även ett utländskt körkort skall godtas. vägtransportledaren skall ha med kunskap i och möjlighet att tillgodo- göra sig trafiklagstiftningen torde inte vara möjlig att klara av utan att behärska svenska språket. Det finns således mycket som talar för att det faktiska förhållandet kommer att vara att den som ansöker om ett förordnande som vägtrans- portledare också kan tala och skriva svenska. att det inte är nödvändigt att ställa upp ett sådant krav i författning. Hinder att förordna polisman Enligt 7 § lagen (1994:260) om offentlig anställning får en arbetstagare inte ha s.k. förtroendeskadliga bisysslor, dvs. anställning, uppdrag eller annan verksamhet som kan rubba förtroendet för hans eller någon annan arbetstagares opartiskhet i arbetet eller som kan skada myndighetens anseende. Mycket talar för att en polisman redan av det skälet inte kan förena sin polistjänst med uppdrag som vägtransportledare. På motsva- rande sätt som skett i fråga om ordningsvakter, är det dock lämpligt att i lagen uttryckligen undanta polismän från möjligheten att förordnas som vägtransportledare. Enligt förslaget skall ett förordnande återkallas om vägtransportledaren inte längre uppfyller kravet på lämplighet eller utbildning, se avsnitt 11.3.5. Med utbildning avses det krav på fortbildning som regeringen anser det finns skäl att införa med stöd av bemyndigande, se avsnitt 11.3.12. Även om det ankommer på berörda myndigheter att i en vidare mening utöva tillsyn över transportledarna, och därmed aktualisera frågan om återkallelse när det finns skäl för det, anser regeringen att ett förordnande bör tidsbegränsas för att säkerställa en förnyad prövning särskilt med avseende på lämplighetskravet . I rapporten föreslås att giltighetstiden som längst, och som huvudregel, skall vara . Skälet är att fortbildning bör ske med intervall vilket överensstämmer med de krav som finns i och rådets direktiv /59/EG av om grundläggande kompetens och fortbildning för förare av vissa vägfordon för gods- och persontransport3. Direktivet skall vara genomfört med tillämpning . Även om det inte finns någon nödvändig koppling mellan tiden för fortbildning och förordnandets giltighetstid, gör regeringen bedömningen att är en väl avvägd tid. I de fall omständigheterna talar för en ny lämplighetsprövning , bör den möjligheten stå öppen för prövningsmyndigheten. Ett särskilt förhållande som uppmärksammas i rapporten är om sökan- den har ett utländskt körkort vars giltighetstid i är kortare än . Detta torde endast bli aktuellt i fråga om körkort som är utfärdat i en stat utanför EES. Enligt 6 kap. 2 § körkortslagen (1998:488) blir nämli- gen ett sådant körkort ogiltigt i när innehavaren varit folkbokförd här i landet . Giltighetstiden för ett förordnande som väg- transportledare bör i det fallet samordnas med den tid som körkortet är giltigt i . I rapporten föreslås en särskild föreskrift om detta. Regeringen anser dock att frågan bör kunna hanteras i det enskilda ären- det och med tillämpning av den föreslagna bestämmelsen om tidsbe- gränsning. 3 EGT L 226, 10.9.2003, s.4 (Celex 32003L0059). 11.3.5Återkallelse av förordnande och avstängning av vägtransportledare Regeringens förslag: Ett förordnande som vägtransportledare skall återkallas om vägtransportledaren inte längre uppfyller kravet på lämplighet. Detsamma skall gälla om det annars finns någon särskild anledning till återkallelse. En vägtransportledare skall också kunna stängas av dels från vidare tjänstgöring om det på sannolika skäl kan antas att förordnandet kommer att återkallas, dels för ett visst uppdrag om han eller hon åsidosätter sina skyldigheter i uppdraget. En vägtransportledare får inte utföra eskortuppdrag under tid som hans eller hennes körkort är ogiltigt. Detsamma gäller om ogiltigheten är begränsad och omfattar behörigheten C. Förslaget i rapporten: I rapporten föreslås att ett förordnande skall återkallas om förutsättningarna för ett sådant förordnande inte längre föreligger. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen erinran mot det. Skälen för regeringens förslag: Möjligheten att återkalla ett förord- nande och i vissa fall stänga av en vägtransportledare är rimliga instrument för att åstadkomma rättelse om en vägtransportledare visar sig inte leva upp till de krav som ställs. Återkallelse bör ske om vägtransportledaren inte längre uppfyller det krav på lämplighet som ställs, se avsnitt 11.3.4. Vidare föreslås att återkallelse skall ske om det annars finns någon särskild anledning. En sådan anledning kan vara att kravet på fortbildning med utgångspunkt från redovisningen om utbildning i avsnitt 11.3.12 inte uppfylls. En ytterligare anledning kan vara att vägtransportledarens körkort återkallats utan tidsgräns på grund av medicinska förhållanden som är permanenta exempelvis vissa syndefekter och något nytt körkortsinnehav inte kan förutses. Vidare är det rimligt att förordnandet återkallas om vägtransportledaren själv ansöker om det. Även den situationen att vägtransportledaren anställs som polisman bör bedömas som en särskild anledning att återkalla förordnandet. Möjligheten att stänga av en vägtransportledare från vidare tjänstgö- ring bör kunna användas som ett tillfälligt förfarande då omständighe- terna med styrka talar för att återkallelse kommer att ske. Även i det fall en vägtransportledare under ett visst uppdrag visar prov på bristande för- måga att hantera sina uppgifter, finns säkerhetsmässiga skäl för att ome- delbart kunna skilja vägtransportledaren från uppdraget. En vägtransportledare skall enligt förslaget inneha körkort med lägst behörighet C.