prop · GR0345 · 2004-03-16 00:00:00 — Från branschen har man därvid bekräftat att den lös- ning som fakultetsstyrelsen och Lagrådet har förordat riskerar att leda till inte oväsentliga premiehöjningar. Det sammanhänger med att försäkr- ingsgivarna med en sådan lösning skulle tvingas att vid riskbedömningen och premiesättningen utgå från att försäkringstagaren saknar annat rele- vant försäkringsskydd. Med hänsyn till att byggfelsförsäkringen har en lång löptid, , kommer försäkringsgivarna inte att kunna veta om för- säkringstagaren kommer att ha tillgång till annat försäkringsskydd. Vi vill mot denna bakgrund fortfarande förorda lagrådsremissens förslag. Utredningen har, liksom (se SOU 1997:177 s. 299 f.), ansett att uttryckssättet i lagen som är andra för- säkringar såsom fastighetsförsäkring, maskinförsäkring och allrisk- försäkring bör vara mer precist och medge undantag endast för skador som normalt omfattas av vissa särskilt angivna försäkringar, nämligen fastighets-, villa- och maskinförsäkringar. Utredningen har därför före- slagit att det i lagen tas in en uttömmande uppräkning av dessa för- säkringstyper, vilka enligt utredningen är så vedertagna att risken för att de ändrar karaktär är liten. Mot utredningens förslag i denna del kan invändas att försäkrings- villkoren för de aktuella försäkringstyperna alltmera skiljer sig åt mellan olika bolag. Det är långt ifrån säkert att innebörden i begrepp som fastighetsförsäkring eller villaförsäkring kommer att vara densamma . Såsom Juridiska fakultetsstyrelsen vid har anmärkt kan det antas att utvecklingen mot olika försäkringstyper fort- sätter i och med att utländska försäkringsbolag etablerar sig i eller säljer försäkringar här. Vi anser därför att utredningens förslag i detta avseende inte bör genomföras. Sammanfattningsvis anser vi att den nuvarande bestämmelsen om att skador som täcks av andra försäkringar får undantas från en byggfels- försäkring bör gälla även i fråga om de nu aktuella byggfelsförsäkring- arna. En byggfelsförsäkring får enligt 6 § lagen om byggfelsförsäkring inne- hålla villkor om att ägaren skall svara för en viss självrisk. I samband med införandet av lagen diskuterades om det borde finnas ett tak för självrisken. Lagstiftaren ansåg emellertid att detta inte var lämpligt, efter- som storleken på de arbeten som skulle omfattas av försäkringskravet kunde vara mycket varierande. Det överlämnades i stället åt Finans- inspektionen att inom ramen för sin tillsyn av skäligheten av förekom- mande och försäkringsvillkor se till att lagen inte kringgicks genom uttag av alltför höga självrisker (se prop. 1992/93:121 s. 23). handhas den allmänna tillsynen av försäkringsvillkors skälighet i konsumentförhållanden av enligt lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Även när delar ut ett bidrag till en husägare drar nämnden av en del av reparationskostnaden, motsvarande en själv- risk. Vid nämndens tillkomst var nämligen avsikten att den bara skulle träda in för att avhjälpa allvarliga fel. Den skadedrabbade fick därför bära en självrisk som ansågs motsvara vad som kunde anses som ett normalt risktagande i småhusägande (se prop. 1985/86:48 s. 9). Enligt dagens regler beror självriskens storlek på reparationskostnaden och husets ålder men uppgår till högst . Mot den angivna bakgrunden anser vi det naturligt att även framtida byggfelsförsäkringar för småhus skall få innehålla villkor om självrisk. är det, såsom utredningen och har framhållit, angeläget att lagen om byggfelsförsäkring inte kringgås genom villkor om hög självrisk. Det talar för en reglering av storleken på självrisken. De skäl som anfördes mot en sådan reglering när lagen kom till gör sig inte gällande på samma sätt när det är fråga om småhus. Självrisken bör tillåtas uppgå till högst ett halvt prisbasbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Försäkringsgivaren bör, som utredningen har anfört (se betänkandet s. 352), tillåtas att tillgodoräkna sig en själv- risk per fel och skada. Detta överensstämmer med rådande praxis i branschen. Den totala självrisken bör dock, i fall av flera fel eller skador, aldrig få överstiga ett och ett halvt prisbasbelopp. Ett sådant självrisktak kan dock leda till att försäkringsgivarna, sedan självrisktaket väl har nåtts, belastas av kostnader för administration och avhjälpande av ett stort antal mindre fel och skador. Försäkringsgivarna bör därför ha rätt att uppställa villkor om att när självrisktaket har passerats ersättning utgår endast för fel eller skador som kostar mer än 0,2 prisbasbelopp att avhjälpa. Begränsningar av försäkringsbeloppet, gemensamt och per försäkring Enligt 7 § lagen om byggfelsförsäkring får en försäkring innehålla villkor om att försäkringsgivarens ansvar för fel och skador är begränsat till ett visst belopp per byggnad (försäkringsbelopp) eller till ett visst belopp för samtliga meddelade byggfelsförsäkringar (gemensamt för- säkringsbelopp). Begränsningar till gemensamt försäkringsbelopp. Möjligheten att be- gränsa försäkringsskyddet till ett gemensamt försäkringsbelopp tillkom efter påpekande från försäkringsbranschen. Utan sådana begränsningar skulle, ansågs det, försäkringsbolagen inte kunna teckna återförsäkringar. Återförsäkring är en form av försäkringsavtal som försäkringsbolagen ingår med andra försäkringsbolag för att skydda sig mot onormalt stora förluster på grund av försäkringsfall. Utan återförsäkringar skulle för- säkringsbolagen inte ha möjlighet att erbjuda byggfelsförsäkringar (se prop. 1992/93:121 s. 24 f.). Enligt vad vi har erfarit vid kontakter med försäkringsbranschen använder sig de flesta av de försäkringsgivare som meddelar byggfels- försäkring av begränsningar av det gemensamma försäkringsbeloppet. Liksom utredningen anser vi att möjligheten för försäkringsgivarna att begränsa försäkringsansvaret till ett gemensamt försäkringsbelopp bör finnas kvar. Begränsning av försäkringsbeloppet per byggnad. Enligt utredningen är det vanligt att försäkringsbeloppet är begränsat till kontrakts- summan. Vidare förekommer begränsningar till tjugofem gånger gällan- de prisbasbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Vissa försäkrings- bolag anger ett belopp som bestäms för varje enskild försäkring. Av samma skäl som vi ovan har redovisat beträffande det gemen- samma försäkringsbeloppet torde det även fortsättningsvis vara nödvänd- igt att acceptera försäkringsvillkor som begränsar försäkringsbeloppet till visst belopp per byggnad. Det kan emellertid inte uteslutas att en kon- sument till följd av ett byggfel drabbas av mycket allvarliga och kost- samma skador. Möjligheten att begränsa försäkringsbeloppet per bygg- nad bör därför inte vara oinskränkt. Vi föreslår att det maximala för- säkringsbeloppet inte skall få sättas till lägre belopp än de beräknade kostnaderna för entreprenaden. Frågan är då vilka kostnader som skall tas med. I princip bör givetvis försäkringsbeloppet, som har sagts, avse kostnaderna för entrepren- aden, såväl arbetskostnader som materialkostnader. Lagrådet har före- språkat att eventuellt arbete som byggherren själv har utfört inte bör räk- nas in i byggkostnaden. Försäkringspremien kan därigenom hållas nere, utan att byggherrens nytta av försäkringen minskar nämnvärt. Vi delar Lagrådets uppfattning. Det lägsta försäkringsbeloppet per byggnad bör alltså beräknas utan att hänsyn tas till värdet av sådant arbete som bygg- själv utför. En byggfelsförsäkring har en för skadeförsäkringar osedvanligt lång löptid. För att säkerställa värdet av försäkringen bör hänsyn tas till före- kommande kostnadsökningar. Vi föreslår därför att det belopp som för- säkringen minst skall täcka skall räknas upp på grundval av penning- värdets förändringar . Sådana indexuppräkningar torde redan förekomma på marknaden. Undantag för fel som har vållats av byggnadens ägare En byggfelsförsäkring skall i princip omfatta kostnaderna för avhjälpan- det av alla fel i byggnadens konstruktion, i byggnadsmaterialet och i utförda byggnadsarbeten. Den skall också omfatta skador som uppkom- mer till följd av sådana fel. Det innebär att även fel som har vållats av byggnadens ägare skall täckas av försäkringen, vare sig det rör sig om fel i de arbeten som denne har utfört eller fel i konstruktioner eller material som ägaren har anvisat. Det är emellertid tillåtet med försäkringsvillkor som innebär att kostnader för fel som har vållats av byggnadens ägare ersätts enbart om felet har vållats även av någon annan eller om det annars finns särskilda skäl för det (se 6 § första stycket 1 lagen om bygg- felsförsäkring). Ett sådant villkor kan innebära att ersättning inte utgår om felet beror på att fastighetsägaren har krävt att ett olämpligt material skulle användas eller att arbetet skulle utföras på ett felaktigt sätt. Ansvaret för fastighetsägarens vållande övergår dock inte på en ny ägare av fastigheten (se prop. 1990/91:189 s. 35 f. och prop. Bör då detsamma gälla i fråga om byggfelsförsäkringar avseende små- Frågan har stor praktisk betydelse, eftersom det vid småhusentre- prenader är vanligt att byggherren, dvs. konsumenten, själv utför vissa delar av byggnadsarbetena. Å ena sidan har konsumenten ett stort behov av ett komplett för- säkringsskydd som täcker även fel och skador som beror på honom eller henne själv. Å andra sidan har det, enligt utredningen, visat sig vara för- enat med betydande svårigheter att försäkra byggnadsarbeten som bygg- nadens ägare utför. Från företrädare för försäkringsbranschen har fram- hållits att det är särskilt svårt att riskbedöma arbeten som inte utförs inom ramen för en yrkesmässig verksamhet. Detta gäller i synnerhet för för- säkringar med så lång löptid som byggfelsförsäkringen. Utredningen har bedömt att höjda försäkringspremier kan bli följden om möjligheten att använda den aktuella typen av försäkringsvillkor tas bort. Vi ansluter oss till den bedömningen. Sammantaget anser vi att övervägande skäl talar för att undantaget för fel och skador som har vållats av byggnadens ägare bör gälla också ifråga om småhus. Undantaget har föranlett Lagrådet att starkt ifrågasätta om skyldig- heten att ha en byggfelsförsäkring över huvud taget bör gälla när bygg- själv avser att utföra byggnadsarbetena. Skälet för det är att den som själv bygger sitt småhus och därvid vållar fel inte får någon nytta av försäkringen. Vi har övervägt frågan på nytt, i ljuset av Lagrådets ut- talande. Från försäkringsbranschen har inhämtats att det är mycket ovanligt att konsumenten, när det gäller uppförande av småhus, själv utför arbeten i någon större utsträckning utöver tapetsering och dylikt. När det gäller ombyggnadsarbeten torde det vara avsevärt vanligare att konsumenten/- byggherren utför mer omfattande arbeten själv (självbyggeri). Av våra förslag om tillämpningsområdet för försäkringsplikten följer dock att , när den bestämmer om en försäkring behövs för ett till- eller ombyggnadsarbete, skall ta hänsyn till eventuella inslag av självbyggeri. Det problem som Lagrådet har pekat på torde därför i praktiken få betydelse enbart när det gäller nybyggnad. Som har antytts rör det sig om ett mycket litet antal fall. Bör det då införas något slag av undantag för dessa fall? Också en konsument som utför hela arbetet själv eller som har köpt ett färdigt småhus av den näringsidkare som har byggt huset kommer att ha nytta av en förekommande byggfelsförsäkring. Försäkringen kommer fortfarande att ge ett skydd när det gäller fel och skador, hänförliga till material som har använts i byggnadsarbetet eller till byggnadens konstruktion (i den mån inte byggherren själv har stått för den). Det bör också framhållas att, om kravet på byggfelsförsäkring inte skulle gälla vid självbyggeri, detta skulle öppna en möjlighet att kringgå lagstiftningen. Sammantaget anser vi därför att det inte finns tillräckligt starka skäl att undanta självbyggeri- fallen från kravet på byggfelsförsäkring. I sammanhanget bör påpekas att vi, såsom framgår av avsnittet ovan om lägsta försäkringsbelopp per byggnad, föreslår att kostnaden för byggherrens eget arbete inte skall behöva räknas in i försäkringsbeloppet. Om byggherren själv utför vissa arbeten själv kan försäkringsbeloppet alltså bestämmas till en lägre nivå. Kostnaden för byggfelsförsäkringen blir därmed regelmässigt lägre. Juridiska fakultetsstyrelsen vid har ansett att det bör övervägas om inte byggfelsförsäkringen alltid bör täcka skador som beror på sådan oaktsamhet från konsumentens sida som endast är ringa. Vi anser dock att även en sådan ordning kan leda till höjda försäkrings- samt, därutöver, till besvärande gränsdragningsproblem i den praktiska tillämpningen. kan den aktuella begränsningen i rätten till ersättning åberopas enbart om det är den nuvarande ägaren till fastigheten som har utfört arbetena i fråga. Detta kan i och för sig synas skäligt. måste konstateras att en sådan ordning innebär vissa olägenheter, särskilt när det gäller småhus. Försäkringsgivaren riskerar då att få ta de ekonomiska konsekvenserna av bristfälligt uppförda hemmabyggen som har över- gått i ny ägares hand. Också detta kan förorsaka oproportionerligt höga försäkringspremier i de fall konsumenten väljer att själv utföra en del av arbetet. Vidare finns det en risk för skentransaktioner vars blotta syfte är att byggfelsförsäkringen skall kunna tas i anspråk. Vi föreslår därför, såvitt gäller byggfelsförsäkringar för småhus, att ersättningsbegräns- ningar av det aktuella slaget skall kunna åberopas även mot en ny ägare av byggnaden. Undantag för fel och skador som omfattas av näringsidkarens ansvar enligt konsumenttjänstlagen eller till följd av garantiåtaganden Enligt 6 § 2 lagen om byggfelsförsäkring får en byggfelsförsäkring inne- hålla villkor om att försäkringsgivaren inte ansvarar för kostnader för fel och skada som omfattas av ett lämnat garantiåtagande annat än om det visas att garantigivaren inte kan fullgöra sina åtaganden. Enligt utred- ningen tillämpar flertalet försäkringsgivare sådana villkor. Garantiåtaganden är mycket vanliga vid byggnadsarbeten. De innebär i korthet att entreprenören åtar sig att , oftast , svara för bristfälligheter i entreprenaden, förutsatt att entreprenören inte kan göra sannolikt att bristfälligheten beror på någon omständighet på beställarens sida (jfr avsnitt 5.2.6). I normala fall fungerar denna ordning bra och förekommande fel åtgärdas utan dröjsmål av entreprenören. I avsnitt 5.2.6 har vi, som en följd härav, också föreslagit att närings- idkaren i ett konsumentförhållande skall ha ett lagstadgat garantiansvar av motsvarande utformning. Enligt vår uppfattning bör den möjlighet till begränsande försäkrings- villkor som 6 § 2 lagen om byggfelsförsäkring ger finnas även när en näringsidkare bygger huset åt en konsument. Försäkringsgivaren bör alltså ha möjlighet att utforma försäkringsvillkoren så att han primärt inte ansvarar för fel som framträder inom garantitiden eller för fel som annars omfattas av ett garantiåtagande från näringsidkaren. I ett avseende i fråga om förutsättningarna för en konsument att få ersättning trots att det förekommer ett garantiåtagande bör emellertid bestämmelsen ges en annan utformning för att åstadkomma ett rimligt konsumentskydd. Lagen om byggfelsförsäkring tillkom i syfte att ge ett försäkringsskydd som, framför allt, skulle gälla flerbostadshus. Något egentligt konsumentskyddsperspektiv anlades inte, även om de boendes intressen framhölls i olika sammanhang. Utgångspunkten för garanti- undantaget i 6 § 2 var därför att parterna i byggprocessen är relativt jäm- bördiga. Det innebar bl.a. att försäkringstagarens rätt att göra gällande rätt till ersättning för skada som omfattades av garantiåtaganden begräns- ades till de fall då det visades att garantigivaren inte kan fullgöra sitt åtaganden. Av lagens förarbeten framgår att man med detta uttryck avsåg främst fall då näringsidkaren hade försatts i konkurs eller av annan anledning, såsom likvidation, upphört att existera. Även näringsidkarens betalningsinställelse räknades hit (se prop. 1992/93:121 s. 22). Enligt vår mening bör försäkringsskyddet i nu aktuella fall utformas så att konsumenten kan få hjälp utan oskäligt dröjsmål. Konsumenten skall inte behöva vidta särskilda åtgärder för att visa att näringsidkaren inte har möjlighet att fullgöra sina åtaganden. Med den utformning som garanti- undantaget i lagen om byggfelsförsäkring har uppfylls inte dessa krav fullt ut. Vi föreslår därför att konsumenten skall ha rätt till försäkringsersätt- ning för fel som omfattas av en avtalad garanti eller av näringsidkarens garantiansvar enligt konsumenttjänstlagen även om han eller hon inte kan visa att näringsidkaren inte kan fullgöra sina åtaganden. Det bör räcka att konsumenten har riktat anspråk mot näringsidkaren och att närings- idkaren inte har vidtagit relevanta åtgärder inom skälig tid därefter. När det gäller fel som inte är att hänföra till de två nämnda kategorierna framfört allt fel som framträder senare än efter slutbesiktningen bör konsumenten, liksom , alltid vara berättigad att vända sig direkt till försäkringsgivaren med anspråket. 6.3.3Avhjälpandeskyddet när arbetet inte avviker från fack- mässig standard Regeringens bedömning: Liksom skall lagen (1993:320) om byggfelsförsäkring medge att försäkringen inte omfattar fel som har uppstått trots att arbetet var fackmässigt när det utfördes. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedöm- ning (betänkandet s. 284287). Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som har yttrat sig i denna fråga, däribland , och byggande vid Kungl. Tekniska Högskolan, , , och , har ansett att det inte är rimligt att konsumenten skall bära den slutliga risken för den aktuella feltypen (som utredningen har benämnt utveck- lingsfel, se om detta avsnitt 5.2.11). Några remissinstanser har ansett att frågan bör utredas ytterligare. Såsom har antecknats i avsnitt 5.2.11 anser att frågan bör få sin lösning i ett större sammanhang. Bedömningen i utkastet till lagrådsremiss: Överensstämmer med regeringens bedömning (utkastet till lagrådsremiss s. 9698). Remissinstanserna: Det stora flertalet remissinstanser har inte haft några invändningar mot bedömningen i utkastet till lagrådsremiss. Villa- ägarnas har dock vidhållit att byggfelsförsäkringen bör om- fatta den aktuella feltypen. Också Byggutbildarna har menat att så bör vara fallet. Förbundet har även ansett att det bör övervägas om inte i större utsträckning borde betala ersättning till fastighetsägaren vid detta slag av fel. Skälen för regeringens bedömning: Vi har i avsnitt 5.2.11 tagit upp frågan om huruvida konsumenttjänstlagen bör innehålla en särskild reg- lering rörande småhusentreprenader som är behäftade med ett ursprung- ligt fel trots att arbetet var fackmässigt när det utfördes. Näringsidkaren kan exempelvis ha använt sig av ett godkänt material som senare visar sig vara olämpligt eller skadebringande. Vår slutsats blev att näringsidka- rens ansvar liksom skall inträda enbart när arbetet avviker från fackmässig standard för arbetets avslutande. Vi skall nu diskutera om i stället byggfelsförsäkringen skall tillhandahålla ett mot- svarande skydd för konsumenten. Med den bedömning som vi har gjort i avsnitt 5.2.11 kommer bristfälligheter av det aktuella slaget inte att utgöra fel i köprättslig bemärkelse. I det följande kommer vi dock att använda begreppet fel i en vidare bemärkelse, nämligen för att ange vad som från konsumentens perspektiv framstår som bristfälligheter. När lagen (1991:742) om byggnadsgaranti infördes, gjordes uttalanden om att fel som det inte hade gått att vare sig upptäcka eller förebygga vid tiden för uppförandet av byggnaden inte borde omfattas av den föreslag- na garantin (se prop. 1990/91:189 s. 25). Några nya överväganden i den frågan gjordes inte när lagen om byggfelsförsäkring tillkom utan feltypen undantogs från lagens tillämpningsområde (se 2 § tredje stycket lagen om byggfelsförsäkring). I lagtexten uttrycks saken så, att med fel avses avvikelser från fackmässigt godtagbar standard vid den tid då arbetet utfördes. Från konsumentsynpunkt är det givetvis önskvärt att avhjälpande- skyddet utformas så att det täcker även fel som har uppstått trots att näringsidkaren har utfört arbetet på ett fackmässigt sätt. Fel av detta slag torde, i lika hög grad som andra fel, ofta vara kostsamma att avhjälpa och ibland leda till omfattande skador. Det kan också hävdas att konsumenten bör tillförsäkras i vart fall samma skydd vid småhusentreprenader som vid fastighetsköp (jfr NJA 1997 s. 290 där fann att en köpare var berättigad till nedsättning av köpeskillingen trots att det arbete som befanns vara felaktigt hade utförts på ett för byggnationen fackmässigt sätt). Vidare finns det all anledning att före- bygga situationer av det slag som ledde till bl.a. Små- husskadenämndens tillkomst. En försäkring som skyddar konsumenten mot risken för det aktuella slaget av fel innebär emellertid en ökad risk för försäkringsgivarna. Deras kostnader för avhjälpande av fel och skador skulle sannolikt kom- ma att stiga. Någon möjlighet att minska den totala kostnaden genom återkrav mot näringsidkarna skulle inte heller finnas; vårt ställnings- tagande i avsnitt 5.2.11 att näringsidkarens civilrättsliga ansvar för denna typ av fel inte bör utvidgas får nämligen till följd att för- säkringsgivaren inte kan framställa regressanspråk mot näringsidkaren. Försäkringsgivarnas förväntade kostnadsökningar torde leda till att premierna för försäkringen kommer att stiga. Såväl utredningen som för- säkringsbranschen har uppgett att det är svårt att beräkna i vilken mån så blir fallet. Särskilt måste beaktas att det kan vara svårt för försäkrings- givarna att över huvud taget förutse eller förebygga felen. Vi har berört detta problem, fast ur näringsidkarens synvinkel, i avsnitt 5.2.11. Den bristande förutsebarheten påverkar, enligt utredningen och försäkrings- branschen, kraftigt försäkringsgivarnas möjligheter att återförsäkra sig. Återförsäkring är en förutsättning för en försäkringslösning. De svårigheter som denna typ av fel kan innebära för försäkrings- givarna avspeglas också på försäkringsmarknaden. Enligt utredningen undantas vanligen utvecklingsfel från de byggfelsförsäkringar och liknande som erbjuds på marknaden. Utredningen har bara kunnat finna ett bolag som tillämpar ett vidare felbegrepp, och då inte i fråga om en byggfelsförsäkring. Vid kontakter med företrädare för försäkrings- branschen har framkommit att det numera över huvud taget inte före- kommer försäkringar som är avsedda att ge skydd för den typ av fel som vi nu diskuterar. Det av utredningen omnämnda bolag, som tidigare erbjöd en försäkring med ett sådant villkor, är i färd med att avveckla försäkringen i fråga. Den rådande uppfattningen inom försäkringsbran- schen synes vara att det knappast är möjligt att tillhandahålla en bygg- felsförsäkring som saknar villkor om undantag för den aktuella feltypen, åtminstone inte utan kännbara premiehöjningar. Vi ser det för vår del som ytterst vanskligt att genom tvingande lag- stiftning kräva att samtliga konsumenter som uppför eller låter uppföra småhus skall vara försäkrade på ett visst sätt, om det inte är helt säkert att det finns försäkringar som uppfyller kraven. kan detta inte anses vara fallet. Inte heller har det varit möjligt att bedöma vilken effekt en högre skyddsnivå skulle ha på premiesättningen. Vi delar därför utredningens uppfattning att de nya lagbestämmelserna inte bör ställa något krav på att byggfelsförsäkringen skall omfatta även fel som har uppkommit trots att arbetet har utförts på ett fackmässigt sätt. Om det skulle visa sig finnas förutsättningar för försäkringar som ger konsumenten skydd för feltypen, torde sådana försäkringar också komma att erbjudas konsumenterna. Denna möjlighet att introducera i detta avse- ende mera förmånliga byggfelsförsäkringar på marknaden behöver dock inte lagregleras.