prop · GR03150d3 · 2004-06-10 00:00:00 — Det förhållandet att försäkringen inte längre gäller i förhållande till en försäkrad får, liksom i tysk rätt, ingen verkan mot de övriga försäkrade. Spörsmålet hur och till vem de försäkrade skall uppfylla sina plikter besvaras med en hänvisning till lagens individuella bestämmelser. saknas bland de olika kontraktstyper som upptas i den femte delen av den schweiziska civillagen (das Zivilgesetzbuch, ZGB). Denna del av civillagen benämns Bundesgestz betreffend die Ergänzung des Schweizerischen Zivilgesetzbuch, Fünfter Teil: Obligationenrecht, vanligtvis betecknad OR). Försäkringstagarens stora skyddsbehov hade fått lagstiftaren att redan tidigare, i en särskild lag, införa bestämmelser på området: Versicherungsvertragsgesetz (Bundesgesetz vom 2. über den Versicherungsvertrag (VVG)). Lagen infördes knappt före den tyska lagen och är därför äldsta gällande allmänna försäkringsavtalslag. Den innehåller fyra avdelningar. Den första består av allmänna bestämmelser, den andra gäller skadeförsäkring och den tredje personförsäkring. Den fjärde avdelningen angår tvingande regler medan den femte ger slutbestämmelser. Enligt art. 100 st. 1 VVG kan OR tillämpas subsidiärt. Luckor i försäkringsavtalet kan också inom ramen för VVG:s system och innehåll bemästras med hjälp av allmänna rättsliga grundsatser (art. 1 st. 2 och 3 ZGB) där detta anses sakligt berättigat. Återförsäkring regleras inte i VVG utan faller under OR:s tillämpningsområde (jfr art. 101 st. 1 Nr. 1 och st. 2 VVG). Här har försäkringen dock inte försetts med någon särskild regel, varför allmänna kontraktsrättsliga regler blir tillämpliga. Sjöförsäkring har till skillnad mot förhållandena i många andra europeiska länder inte fått någon särställning eftersom den endast spelar en begränsad praktisk roll i . För många försäkringsområden, särskilt när det gäller transportmedel, finns speciallagstiftning. VVG:s föreskrifter är endast delvis tvingande. Avtalsfriheten inskränks i första hand genom för båda parter tvingande bestämmelser (beiderseitig zwingende Vorschriften). Dessa är uttömmande angivna i art. 97 VVG. Regler som endast kan ändras till förmån för försäkringstagaren eller den försäkrade (einseitig zwingende Vorschriften eller vad som brukar kallas halvtvingande) är likaså uttömmande angivna i art. 98 samma lag. Vid transportförsäkring i kommersiella förhållanden gäller dock inte dessa inskränkningar i avtalsfriheten alls (art. 97 st. 2 och 98 st. 2 VVG). Det finns gott om obligatoriska ansvarsförsäkringar på transportområdet. Detta gäller också för vissa farliga anläggningar (exempelvis atomanläggningar och pipelines) eller vid särskild verksamhet (såsom jakt). Obligatoriska egendomsförsäkringar existerar också i . Nyttjanderättshavare av föremål har en skyldighet att försäkra dessa mot brand och andra faror, om detta enligt den vanliga uppfattningen på orten tillhör plikterna i ett ordentligt samhälle (art. 767 st. 1 ZGB). I många kantoner finns plikt att teckna försäkring hos en bandförsäkringsanstalt i den egna kantonen. Hem- och kreatursförsäkring är obligatoriska i några kantoner. Någon skyldighet för försäkringsbolag att ingå försäkringsavtal, kontraheringstvång, finns i princip inte. Ett undantag gäller dock från denna princip. En anställd som omfattats av en kollektiv sjukförsäkring men som förlorat detta skydd, exempelvis sedan han blivit arbetslös, har en ovillkorlig rätt att få en motsvarande individuell försäkring. Den principiella rätten att ingå vilka försäkringsavtal försäkringsbolaget vill gäller även vid obligatorisk försäkring. Även om det finns en skyldighet att teckna försäkring kan försäkringsbolag sålunda vägra sådan försäkring. Det brukar dock understrykas att bolagen inte missbrukar denna rätt så att onödig försäkringsnöd uppstår. I den rättsvetenskapliga litteraturen framhålls också att bolagets avtalsfrihet inte har medfört några missförhållanden. Försäkringsavtal sluts enligt allmänna kontraktsrättsliga regler. Det krävs därför ett anbud och en accept. Anbud kan lämnas av såväl försäkringsbolag som den som önskar försäkring, men vanligtvis är det den senare som står för anbudet. Reklam och prospekt från bolagets sida uppfattas som uppmaningar att inkomma med anbud. Är försäkringsbolaget anbudsgivare gäller allmänna regler. Bundenhet inträder när anbudet kommit den som vill teckna försäkring till handa. När den senare är anbudsgivare gäller en bundenhet vid det egna anbudet (art. 1 st. 1 VVG). Fristen börjar löpa med överlämnande eller avsändande av anbudet till bolaget eller dess agent (art. 1 st. 4 VVG). Det går att fastställa en kortare frist för antagande svar. Vid en framställan om en försäkring som kräver läkarundersökning, exempelvis en livförsäkring, är fristen (art. 1 st. 2 VVG). kräver ingen särskild form (art. 100 VVG, jfr art. 11 OR). Annorlunda kan vara avtalat (jfr art. 16 OR), inte minst genom de allmänna försäkringsvillkoren (Allgemeine Versicherungsbedingungen). I så fall gäller att redan anbudet måste vara skriftligt för att vara giltigt. I praktiken blir emellertid resultatet detsamma oavsett avtal: försäkringstagaren inger normalt ett ifyllt, av försäkringsbolaget i förväg tryckt formulär (Antragsschein). Enligt art. 11 st. 1 VVG måste försäkringsgivaren tillställa försäkringstagaren ett försäkringsbrev i vilken parternas rättigheter och skyldigheter har preciserats. Enligt härskande mening räcker en hänvisning till de allmänna försäkringsvillkoren; de bestämmelserna behöver alltså inte upprepas. Det finns inga krav på särskild form för försäkringsbrevet. Överlämnandet av detta dokument har heller ingen betydelse för frågan om försäkringsavtal ingåtts eller inte. Det är endast fråga om ett bevis för avtalet och dess innehåll. Skulle försäkringsbrevet råka avvika från vad som överenskommits gäller att den likväl anses antagen såvida försäkringstagaren inte efter mottagandet av försäkringsbrevet kräver en korrigering (art. 12 st. 1 VVG). Denna bestämmelsen måste intas i försäkringsbrevet (art. 12 st. 2 VVG). Dessa bestämmelser behöver inte respekteras om försäkringstagaren i stället tillerkänns en rätt som är förmånligare för honom. Följande gäller beträffande försäkringstagarens upplysningsplikt. Alla omständigheter som är eller borde vara bekanta för den som önskar försäkring skall skriftligen uppges för bolaget. Lagstiftaren har förutsatt att det har varit fråga om skriftliga frågor, ställda av bolaget i en särskild handbok eller på annat sätt. En förutsättning är att omständigheterna är relevanta för bolagets bedömning av risken. Detta är fallet om de kan utöva inflytande på försäkringsbolagets beslut att över huvud ingå avtalet eller att ingå det på avtalade villkor. Relevanta anses omständigheterna alltid vara om de svarar mot de skriftliga frågor som bolaget har formulerat på ett bestämt och otvetydigt sätt (art. 4). Ingås avtalet genom ställföreträdare skall de relevanta omständigheter uppges som är kända eller som borde vara kända inte bara för den som vill ha försäkringen utan också för hans företrädare (art. 5 st. 1). Vid försäkring för främmande räkning skall på motsvarande vis dessa relevanta omständigheter uppges även av tredje man och dennes ställföreträdare, såvida inte avtalet ingås utan tredje mans vetskap eller det inte är möjligt att inhämta upplysningarna hos den potentielle försäkringstagaren (art. 5 st. 2). När den som på detta vis har en upplysningsplikt har kränkt denna genom felaktig uppgift eller förtigande är försäkringsbolaget inte bundet vid avtalet om det träder tillbaka från detsamma från kännedom om kränkningen (art. 6). Detta gäller för individuella försäkringar. Blir det fråga om en kollektiv försäkring gäller en särskild regel, se nedan. Det finns några i lagen särskilt uppräknade fall, där försäkringsgivaren trots att upplysningsplikten kränkts inte har rätt att träda tillbaka från avtalet. Dessa föreligger om (1) de förtigna eller felaktigt uppgivna omständigheterna har bortfallit före försäkringsfallet, (2) försäkringsbolaget självt har förorsakat kränkningen, (3) bolaget känt till eller borde ha känt till en förtigen omständighet eller verkligheten bakom en felaktigt angiven uppgift, (4) bolaget har avstått från rätten att träda tillbaka från avtalet, (5) försäkringstagaren inte har svarat på en förelagd fråga och försäkringsbolaget likväl har slutit avtalet. Den sist nämnda regeln har dock ingen giltighet om försäkringstagaren i alla fall har kränkt upplysningsplikten i andra hänseenden (art. 8). De regler om tredje man som gäller försäkring för annan (Fremdversicherung) till skillnad mot egen försäkring (Eigenversicherung) är omstridda i schweizisk doktrin. Enligt en mening är det fråga om ett institut sui generis, enligt en annan om ett avtal till förmån för tredje man, reglerat av art. 112 OR men med speciella regler upptagna i VVG. Medan försäkring för främmande räkning i tysk rätt är ett uttryck reserverat för skadeförsäkring, har den schweiziske lagstiftaren använt samma uttryck i den första avdelningens allmänna bestämmelser (§§ 16 17) innebärande att även personförsäkring inkluderas. Detta grepp, som har en slags motsvarighet i den fransk rätt, har emellertid ansetts vara ett systematiskt misstag, varför §§ 1617 anses tillämpliga endast på skadeförsäkring. Mot denna bakgrund skall reglerna i den första avdelningen av lagen förstås på följande sätt. En skadeförsäkring kan tecknas för egen eller främmande räkning, med eller utan att tredje mans identitet framgår (Versicherung für wen es angeht). Vid tvivel anses försäkringstagaren ha tagit försäkringen för egen räkning (§ 16). Försäkringen är bindande för försäkringsbolaget även om tredje man först sedan försäkringsfallet har inträffat godkänner avtalet (art. 17 st. 1). Försäkringstagaren har rätt att göra gällande sitt ersättningsanspråk mot försäkringsgivaren oavsett tredje mans samtycke i det konkreta fallet, dock förutsatt att tredje man förbehållslöst har gett försäkringstagaren i uppdrag att träffa en uppgörelse med bolaget eller när det är fråga om en obligatorisk försäkring (art. 17 st. 2). Bolaget har inte rätt att från vad som skall utges i ersättning till tredje man avräkna fordringar mot försäkringstagaren (art. 17 st. 3). premierna skall betalas av försäkringstagaren (se också art. 18 st. 1). Bolaget har emellertid rätt att även kräva tredje man på . En förutsättning är dock att försäkringstagaren saknar betalningsförmåga och att tredje man ännu inte erhållit någon premie av tredje man (art. 18 st. 2); inträffar betalningsoförmågan sedan premien betalats av tredje man kan denne sålunda inte kräva tillbaka premien. Vid ägarväxling av försäkrad sak går rättigheter och plikter enligt försäkringsavtalet över på den nye ägaren (tredje man). Bestämmelser härom återfinns i art. 54 VVG. För som förfallit vid äganderättens övergång svarar ej blott försäkringstagaren utan även tredje man. Försäkringsbolaget har rätt att frånträda avtalet från det att det har fått kännedom om överlåtelsen. Bolagets ansvar upphör från det att tredje man skriftligen underrättats om frånträdandet. Premierna för den försäkringstid som inte gått till ända måste återbetalas till tredje man. I två fall går försäkringsavtalet inte över på tredje man. Det första är att tredje mans inträde har medfört en väsentlig fareökning; här måste försäkringsbolaget dock från kännedom om ägarbytet skriftligen tillkännage sitt frånträdande. Det andra fallet är att tredje man själv från överlåtelsen skriftligen meddelar försäkringsbolaget att han eller hon inte vill fortsätta försäkringen. Art. 54 gäller även för en ansvarsförsäkring under förutsättning att denna har samband med egendom, exempelvis husägarens ansvarsförsäkring (villaförsäkring). I rättspraxis har stadgandet också utnyttjats vid olycksfallsförsäkring, låt vara att detta ansetts felaktigt i doktrinen. Art. 55 VVG föreskriver att art. 54 också skall tillämpas vid försäkringstagarens konkurs; konkursboet (tredje man) träder sålunda in i försäkringstagarens ställe. Försäkring tecknad på annans liv (art. 74, Versicherung auf fremdes Legen) är ogiltig om inte den på vars liv försäkringen meddelats (tredje man) före avtalet skriftligen har godkänt detsamma. Om tredje man saknar rättslig handlingsförmåga krävs skriftligt godkännande av hans eller hennes legala ställföreträdare. Däremot kan försäkringsanspråk överlåtas utan tredje mans godkännande. Det är tillåtet att i försäkringsavtalet låta lagens bestämmelser om kränkning av försäkringstagarens plikt att inte framkalla försäkringsfallet (art. 6) och att anmäla skadan (art. 28) också skall gälla för tredje man. Som framgått har tredje man också en upplysningsplikt. Det är dock omstritt om denna plikt gäller direkt mot försäkringsbolaget eller endast i förhållande till försäkringstagaren. I sin egenskap av att vara den som har rättigheterna är tredje man också ålagd plikter sedan försäkringsfallet inträffat. Han eller hon har sålunda räddnings- och anmälningsplikt (art. 3839) och är underkastad förbud att vidta ändringar med skadade saker vid ansvarsförsäkring (art. 68). Skyldighet att anmäla fareökning är dock inte föreskriven (jfr art. 28 VVG); som framgått kan något annat gälla vid försäkring på annans liv. En rätt att inträda i försäkringsförhållandet när försäkringstagaren kommit på obestånd och möjlighet därför ges att betala hans eller hennes föreligger tydligen endast vid livförsäkring (art. 8081 VVG). Direktkrav är ett accepterat institut vid vissa obligatoriska försäkringar. Hit hör trafikförsäkringen och de försäkringar som måste tecknas av innehavare av pipelines och atomanläggningar liksom inom området för sjöfart och jakt. Direktkrav är emellertid godtaget också vid vissa frivilliga ansvarsförsäkringar. Detta är sålunda fallet när det gäller arbetsgivares frivilliga ansvarsförsäkring till förmån för arbetstagare. Enligt art. 87 VVG har också den till vars förmån en kollektiv olycksfallsförsäkring är tecknad rätt till direktkrav. En av de första idéerna bakom det pågående reformarbetet var att införa en generell rätt till direktkrav i schweizisk rätt; tanken ingick i det bemyndigande till en reform som gavs av (der Bundesrat). Endast delvis har lagstiftaren tagit ställning till vilka invändningar som försäkringsbolaget kan rikta mot den skadelidande när direktkrav aktualiseras. I stället har en särskild lära utvecklats på området. Grundtanken är att direktkravsrätten skulle vara litet värd om bolaget kunde vägra betala med hänvisning till försäkringstagarens mindre lämpliga handlande. En grundsats är att så långt det finns ett ansvar enligt lag, så består också försäkringen mot tredje man. Vid trafikförsäkring kan den skadelidande sålunda exempelvis inte invända att den som har tecknat trafikförsäkringen egentligen inte var rätt ägare. Vidare gäller grundsatsen att försäkringsbolaget svarar direkt mot den skadelidande om och därför att ett försäkringsbrev har blivit utställt. Den innebär att bolaget inte kan invända att ingen giltig eller verksam försäkring över huvud har kommit till stånd. Bolaget kan inte heller invända att den första premien inte har betalats; vid de obligatoriska försäkringar det här är fråga om kan ansvaret endast upphöra på sådan grund genom myndigheternas försorg. Invändningar som har att göra med försäkringsavtalet eller lag om försäkringsavtal kan heller inte i princip framställas med framgång. Bolaget kan sålunda inte åberopa att upplysningsplikten har kränkts eller att fareökning har skett eller att premiedröjsmål över huvud eller grov culpa föreligger. Preskription av fordringar grundade på försäkringsavtal sker (art. 46 st. 1 VVG). Tiden börjar löpa efter inträdet av det faktum som grundar prestationsplikten (nach , welche die Leistungspflicht begründet) (art. 46 st. 1 p 1 VVG). Innebörden av dessa ord är omdiskuterad och detta har säkert bidragit till att den rättsutveckling som har ägt rum är starkt nyanserad. Vid sakförsäkring är huvudregeln att tiden börjar löpa med försäkringsfallet. Vid olycksfallsförsäkring är den förhärskande meningen, med stöd i rättspraxis, att startpunkten är uppkomsten av den omständighet som är avgörande (exempelvis dödsfall eller, vid skada, när den skadelidande blivit medveten om sitt tillstånd) eller av den kostnad det är fråga om (exempelvis sjukvårdskostnad), innebärande att flera preskriptionstider kan löpa i ett och samma fall. Vid ansvarsförsäkring börjar preskriptionstiden enligt rättspraxis då skadeståndsskyldigheten är fastställd av domstol. Rättspraxis har också uppfattningen att preskriptionstiden vid rättsskyddsförsäkring startar så snart behovet av rättsskydd uppkommit. Bestämmelserna är halvtvingande (art. 46 st. 2 samt art. 98). Anmälan om försäkringsfall till bolaget innebär inte preskriptionsavbrott. Först när bolaget instäms till domstol avbryts preskriptionen. Frysningsregler existerar inte i schweizisk rätt. De kan dock förekomma i försäkringsvillkor och är då tillåtna, låt vara att de ej får inkräkta på den tvååriga preskriptionstiden (art. 46 st. 2 VVG). Kollektiva försäkringar, såväl kollektivavtalsförsäkringar som gruppförsäkringar, finns representerade inom de flesta schweiziska försäkringsgrenar. Det tycks visserligen inte finnas någon övergripande särskild reglering av dem i lagstiftningen. Däremot är kollektiva försäkringar omnämnda i VVG. I de allmänna reglerna om försäkringstagarens upplysningsplikt har uppställts en regel som syftar på den situationen att en eller flera kränkt plikten inom ramen för en försäkring avseende flera saker eller personer. Då, stadgar art. 7 under rubriken kollektivförsäkringsavtal, förblir försäkringen likväl verksam till de övriga försäkringstagarnas fördel. En förutsättning är bara att omständigheterna visar att försäkringsbolaget skulle ha meddelat försäkringen för dessa övriga till samma villkor. Flera principer gällande dessa försäkringar är dock diskuterade i den försäkringsrättsliga litteraturen. Frågan om det föreligger en kollektiv eller flera individuella försäkringar avgörs med hänsyn till hur partsviljan skall förstås. Utställandet av ett enhetligt försäkringsbrev anses dock vara ett indicium på att det föreligger en kollektiv försäkring. De försäkrades namn behöver ej anges i försäkringsavtalet. Det är tillräckligt att de försäkrade går att identifiera vid försäkringsfallet. Huvudregeln är att den kollektiva försäkringen endast kan ingås och hävas i sin helhet. Det finns dock undantag från denna princip om försäkringens odelbarhet; vid fareökning kan försäkringen vara delvis overksam men i övrigt gällande. Försäkringstagare vid kollektiv försäkring anses vara den som ingår själva avtalet. Den försäkrade har ingen egen fordringsrätt men har heller inga särskilda skyldigheter. Det avtal som ingås kan med giltig verkan bestämma att försäkringsbolaget inte längre skall vara bundet vid avtalet, om den försäkrade försummat sin anmälningsplikt eller själv orsakat skadan (art. 74 st. 3 VVG). VVG har mycket gott anseende. Ändamålsenlighet och flexibilitet är egenskaper som har gjort att den endast sällan blivit föremål för ändringar. Alldeles började emellertid krav på en genomgripande reform att göra sig gällande. Dessa ansträngningar har burit frukt. I syfte att åstadkomma en total revision av VVG tillsattes på förbundsnivå en expertkommission. Den försäkringsavtalslag som finns i tillkom . Lagen trädde i kraft med ingång och ersatte försäkringsavtalslag, upptagen under titel 10 och 11 i den andra boken av landets handelslag. lag är inspirerad av den belgiska lagen och indelad i fyra titlar: allmänna föreskrifter (I), skadeförsäkring (II), personförsäkring (III) och slutbestämmelser (IV). Lagen tillämpas enl. art. 4 Nr. 1 på alla försäkringsavtal utom återförsäkringsavtal. Annan lagstiftning kan dock enligt samma lagrum undantagsvis innehålla regler som innebär justeringar av de som upptas lag. Enligt art. 3 Nr. 1 skall lagen av den 1983 angående konsumentskydd vara tillämplig också på försäkringsavtal, såvida inte annat är bestämt i försäkringsavtalslagen. Enligt art. 3 Nr. 2 är lagens bestämmelser tvingande, såvida det inte framgår av reglerna själva att de tillåter en avvikelse. De tvingande reglerna kan indelas i tre grupper. En grupp består av bestämmelser som är ovillkorligen tvingande för alla försäkringsavtal. En annan kännetecknas av att vara tvingande bara då försäkringstagaren är en privatperson eller visserligen professionellt verksam men utan att det är fråga om stora risker. Den tredje gruppen regler tillämpas bara om parterna inte har kommit överens om en annan reglering. Obligatoriska försäkringar finns i beträffande transportmedel, för vissa yrken och i samband med vissa sportutövningar (exempelvis jakt, fallskärmshoppning och båtsport). Det finns också obligatorisk försäkring vid vissa verksamheter som innebär fara för människor och miljö. Tvång för försäkringsbolag att teckna försäkring existerar inte och detta gäller även obligatoriska försäkringar. Avtal ingås enligt en särskild ordning angiven i art. 9 Nr. Den som önskar försäkring tillställer försäkringsbolaget en proposition d´assurance. Härmed förstås inte ett anbud utan snarare en inbjudan att ingå försäkringsavtal. Försäkringsbolaget har efter mottagandet av denna inbjudan möjlighet att lämna ett anbud, begära tilläggsupplysningar eller avböja förslaget. Passivitet från bolagets sida kan medföra skadeståndsskyldighet, ej som i belgisk rätt att avtal kommer till stånd på de av försäkringstagaren givna premisserna. Frågan vilken verkan det har att den blivande försäkringstagaren är passiv sedan han eller hon mottagit besked från bolaget besvaras med en hänvisning till den allmänna avtalsrätten. Detta innebär att passivitet kan vara detsamma som accept om det av omständigheter och avtalsförhandlingar kan utläsas att den som varit passiv härigenom accepterat anbudet. Om försäkringstidens början inte framgår av avtalet gäller enligt art. 37 Nr. 1 att den äger rum vid avtalsslutet. Parterna kan också enligt art. 37 Nr. 2 ha kommit överens om att skyddet inträder med betalningen av första premien. Inga särskilda formkrav på försäkringsavtalet uppställs i schweizisk rätt; avtalet är ett konsensualavtal. Skriftlighet är emellertid en förutsättning för att avtalet och försäkringsbrevet skall ha verkan som fulla bevis. Lagen uppställer visserligen ingen skyldighet för bolaget att tillhandahålla försäkringstagaren ett försäkringsbrev. Men lagstiftaren har uppställt vissa minimikrav på avtal och försäkringsbrev. Det senare måste exempelvis enligt art. 9 Nr. 3 innehålla parternas namn och hemvist, vilka saker eller personer som är försäkrade, vilken typ av risk som täcks, försäkringstidens början och slut samt grunderna för premiens beräkning. Reglerna om försäkringstagarens upplysningsplikt överensstämmer ord för ord med de som upptagits i försäkringsavtalslag. Art. 1113 i lag är sålunda desamma som art. 57 i den belgiska lagen. Det finns dock tre avvikelser som båda är till försäkringstagarens fördel i . Den första anknyter till den i båda länder gällande regeln att försäkringstagaren inte behöver uppge omständigheter som redan är kända för försäkringsgivaren eller som denne rimligtvis borde känna till. I kompletteras regeln av ytterligare en inskränkning i upplysningsplikten. Vid personförsäkring behöver försäkringstagaren således över huvud ej besvara frågor som inte efterfrågas av bolaget (art. 11). Den andra avvikelsen anknyter till den i båda länder gällande bestämmelsen att uppsåtligt handlande av försäkringstagaren såvitt avser grunden för försäkringsbolagets riskvärdering medför att avtalet blir ogiltigt. I blir avtalet på denna grund inte ogiltigt i ett särskilt fall, nämligen om fel ålder har uppgivits vid livförsäkring (art. 12). Den tredje avvikelsen har att göra med reglerna om tredje mans intresse och redovisas nedan. Om tredje mans intresse förtjänar antecknas följande.