prop · GS0345 · 2004-11-16 00:00:00 — Domstolen fann därför att en kränkning av konventionen hade ägt rum. Redan det förhållandet att Bulgariendomen avser en prövning i ett spe- cifikt fall där domstolen haft att pröva om just det bulgariska rättssyste- met kan anses leva upp till konventionens krav, påkallar viss försiktighet när det gäller möjligheten att dra generella slutsatser av avgörandet. En- ligt regeringens bedömning kan Bulgariendomen inte tolkas så att Sveri- ge, för att inte bryta mot konventionens krav, skulle vara skyldigt att ut- forma de svenska straffbestämmelserna om sexualbrott på ett visst speci- fikt sätt. Av uttalanden följer nämligen att det inte är den bulgariska strafflagstiftningen i sig och utformningen av den som domstolen har invändningar mot. Domstolen konstaterar i stället att ut- formningen av den bulgariska våldtäktsbestämmelsen med krav på våld eller hot inte nämnvärt skiljer sig från utformningen av liknande be- Prop. 2004/05:45 stämmelser i andra medlemsstaters lagstiftning. domstolen är inte hur länderna väljer att utforma sin lagstiftning utan på vilket sätt de i praktiken väljer att tillämpa den på. Vad som är avgörande är vilken innebörd som ges begrepp som våld eller hot när de används i våldtäktsbestämmelser. Domstolen uttalar som exempel att kravet på force i vissa rättssystem är uppfyllt genom det faktum att gärnings- mannen genomför en sexuell handling (sexual act) utan samtycke eller genom att han eller hon håller offrets kropp och påverkar denna för att genomföra den sexuella handlingen utan samtycke (se punkterna 169- 171). Att som i det bulgariska fallet göra frågan om fysiskt motstånd till en huvudfråga vid prövningen av straffansvaret för våldtäkt var enligt domstolen inte förenligt med de krav som domstolen i sitt tidigare reso- nemang (se punkterna 153-163) slagit fast att konventionen ställer på medlemsstaterna. I Bulgariendomen pekar domstolen i stället på vikten av att i sådana mål utreda och göra en allsidig bedömning av alla förelig- gande omständigheter. Mot bakgrund av det nu sagda är det regeringens uppfattning att ett bibehållande av våld eller hot som krav för straffan- svar för våldtäkt mot vuxna inte i sig står i strid med den tolkning som nu gjort av konventionen när det gäller skyddet mot sexuella övergrepp. Inte heller Lagrådet har i anslutning till frågan om Bulgariendomens betydelse för svensk rätt berört utformningen av för- sta stycket i våldtäktsbestämmelsen. Till det sagda bör även läggas vad regeringen tidigare i avsnitt 4.2 utta- lat om utgångspunkten för såväl den nuvarande som den föreslagna sex- ualbrottslagstiftningen, dvs. att varje människas önskan att inte ha samlag eller annat sexuellt umgänge ovillkorligen skall respekteras. Som fram- gått har också i NJA 2004 s. 231 slagit fast att bristen på samtycke är det grundläggande kriteriet när frågan om våldtäkt och sexuellt tvång prövas. I praxis och förarbeten har också uttalats att kravet på tvång i våldtäktsbestämmelsen är uppfyllt om gärningsmannen betvingar offrets kroppsrörelser, t.ex. tvingar isär benen, eller om gär- ningsmannen håller fast offrets armar (se NJA 1988 s. 40 och 1993 s. 310). Vidare bör det framhållas att frågan om offret gjort motstånd sak- nar betydelse för tillämpningen av den svenska våldtäktsbestämmelsen. Med dessa utgångspunkter finns det enligt regeringens bedömning inte heller i övrigt skäl att ifrågasätta våldtäktsbestämmelsens överensstäm- melse med vad uttalat i Bulgariendomen. Frågan är då om det trots vad som sagts kan finnas anledning att, som Lagrådet gjort, överväga möjligheten att mjuka upp kravet på hjälp- löst tillstånd. Regeringen gör en annan bedömning än Lagrådet i den de- len. Frågan behandlas närmare under avsnitt 7.1.3. Regeringens förslag: Våldtäktsbrottet utvidgas så att det för straffan- svar skall vara tillräckligt att gärningsmannen framtvingat den sexuel- la handlingen genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning. Uttrycket sexuellt umgänge ersätts med ut- trycket sexuell handling. Straffansvaret för våldtäkt skall, förutom samlag, omfatta varje annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jämförlig med sam- lag. Tillämpningsområdet för våldtäkt utvidgas också till att omfatta fall där någon med en person genomför ett samlag eller en sexuell hand- ling som enligt första stycket är jämförlig med samlag genom att otill- börligt utnyttja att personen på grund av medvetslöshet, sömn, berus- ning eller annan drogpåverkan, sjukdom, kroppsskada eller psykisk störning eller annars med hänsyn till omständigheterna befinner sig i ett hjälplöst tillstånd. Begreppet vanmakt utmönstras ur lagtexten. Mi- nimistraffet är som förut och maximistraffet . Är brottet med hänsyn till omständigheterna vid brottet att anse som mindre grovt skall straffet bestämmas till fängelse i högst . Tillämpningsområdet för när en våldtäkt kan bedömas som grov ut- vidgas genom att det nuvarande kravet på livsfarligt våld ersätts med det lägre kravet om våldet eller hotet varit av särskilt allvarlig art. Vid bedömningen av om ett våldtäktsbrott är grovt skall också särskilt beaktas om fler än en förgripit sig på offret eller på annat sätt deltagit i övergreppet. Straffet för grov våldtäkt är detsamma som i den nuvarande regleringen. Kommitténs förslag: Överensstämmer i viss mån med regeringens förslag. Kommittén har dock föreslagit en delvis annorlunda uppbyggnad och utformning av bestämmelsen. Kommittén har också ansett att det för straffansvar bör vara tillräckligt att gärningsmannen har använt sig av ett olaga tvång. Enligt kommitténs förslag bör anknytningen till samlag som jämförelsenorm utgå ur lagtexten. Vidare skall enligt kommitténs förslag endast sådana sexuella övergrepp där gärningsmannen utnyttjar att offret på grund av berusning eller ett liknande tillstånd eller en hotfull situation inte har förmåga att värja sig falla under våldtäktsbrottet. Sexu- ella övergrepp på en person som av andra skäl saknar förmåga att värja sig, t.ex. på grund av fysiska eller psykiska funktionshinder eller sömn, skall däremot även i fortsättningen hänföras till bestämmelsen om sexu- ellt utnyttjande. Kommittén har föreslagit att möjligheten att döma för mindre allvarlig våldtäkt tas bort. Remissinstanserna: Kommitténs förslag har fått ett blandat mottagan- de av remissinstanserna. Ett flertal remissinstanser, bl.a. Hovrätten över och , , , Justitiekanslern, , vid , Sveri- ges Advokatsamfund, , och vid , anser att bestämmelsen fått en så vag och otydlig utformning att tillämp- ningssvårigheter och gränsdragningsproblem kan uppstå. Några remiss- instanser, bl.a. Hovrätten över och , , i , i , Åkla- garmyndigheten i , i och , förordar att den nuvarande anknytningen till samlag behålls även i en ny bestämmelse om våldtäkt. Merparten av remissinstanserna, bl.a. , Hovrätten över och , , , Domstols- verket, Riksåklagaren, , vid , och avstyr- ker eller är negativa till förslaget om en särreglering av de fall då gär- ningsmannen utnyttjar en person som inte har förmåga att värja sig på grund av frivillig berusning eller liknande tillstånd. Som skäl mot en så- dan reglering anförs främst rättviseskäl, svåra gränsdragningsproblem och inkonsekvens i lagstiftningen. Vissa remissinstanser, bl.a. hov- rätt, Hovrätten över och , , , , i , Åklagar- myndigheten i och vid anser att alla utnyttjandefall bör hänföras till bestämmelsen om sexuellt utnyttjande medan andra, t.ex. , och Kvinnofronten, anser att fallen bör hänföras till bestämmelsen om våldtäkt. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Några remissinstanser, bl.a. och , an- ser inte att anknytningen till samlag som jämförelsenorm bör föras vidare i en reformerad lagstiftning. har när det gäller överflytt- ningen av utnyttjandefallen påpekat att den traditionella språkliga in- nebörden av begreppet våldtäkt därmed inte längre upprätthålls. Även har uttryckt tveksamhet inför att brottsbenäm- ningen våldtäkt kommer att omfatta gärningar som inte alls speglas av benämningen. anser att i fall då offret är bör brottet aldrig kunna anses som mindre allvarligt. Vidare anser om- budsmannen att vid bedömningen av om brottet är grovt bör om offret är särskild hänsyn tas till offrets ålder. Brottsoffermyndig- heten och är emot att bestämmelsen om mindre allvarlig våldtäkt behålls. Enligt Brottsoffermyndigheten är uttrycket i sig språkligt stötan- de och uppfattas av brottsoffer som kränkande. Skälen för regeringens förslag Ett lägre krav på tvång Det finns en helt annan kunskap om hur människor beter sig i en hotfull situation än vad som fanns och när den nuvarande regleringen av sexualbrotten arbetades fram. vet vi genom bl.a. forskning att människor som utsätts för våld eller hot ofta inte förmår eller vågar göra motstånd utan i stället medvetet underkastar sig gärningsmannens krav, som en strategi för att överleva övergreppet. Det innebär att även mindre allvarliga hot och våldssituationer kan innebära ett betvingande av offret. För att den nuvarande bestämmelsen om våldtäkt skall bli tillämplig krävs det att gärningsmannen har tilltvingat sig den sexuella handlingen med användande av våld eller hot som innebär eller för den hotade fram- står som trängande fara. Kravet är enligt sin ordalydelse högt ställt, men har enligt såväl förarbeten (prop. 1984/85:105 s. 18) som i praxis ansetts uppfyllt redan genom ett fysiskt betvingande av offrets rörelsefrihet. Till exempel har i praxis sådana tillvägagångssätt som att en gärningsman har särat ett offers ben när han eller hon spjärnat emot eller att gärningsman- nen har hållit fast offret genom att ligga på honom eller henne under övergreppet, bedömts som tillräckligt för att döma för våldtäkt. Vad där- emot gäller hot som medel för tilltvingande av en sexuell handling kan det konstateras att vare sig direkta eller indirekta hot i praxis spelar samma roll som den direkta våldsanvändningen. Detta kan möjligen för- med att det i praxis kommit att ställas lägre krav på graden av våld än på graden av hot. Kommittén har föreslagit att kravet på tvång i en ny bestämmelse om våldtäkt bör sättas lägre. Enligt kommittén bör det vara tillräckligt för straffansvar att gärningsmannen har använt ett sådant olaga tvång som avses i 4 kap. 4 § . Kommittén har motiverat denna utvidg- ning med att tillämpningen i praxis av kravet på tvång avseende våldtäkt inte skiljer sig nämnvärt från det tvång som föreskrivs i straffbestämmel- sen om olaga tvång. Som konstaterats ovan är delar av tvångskravet uttunnat vid rättstillämpningen. Regeringen delar därför, i likhet med majoriteten av remissinstanserna, kommitténs bedömning att det inte längre bör stäl- las samma krav på våld eller hot som för att kunna bedöma en gär- ning som våldtäkt. En sådan ordning stämmer också väl överens med de fördjupade kunskaper som finns om hur offer reagerar vid sexuella över- grepp. När det gäller frågan om vilken grad av tvång som bör fordras för straffbarhet har kommittén stannat för att det bör vara tillräckligt att gär- ningsmannen har använt ett s.k. olaga tvång. tvång föreligger en- ligt 4 kap. 4 § när någon genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar en annan person att göra, tåla eller underlåta något. Även när någon med en sådan verkan utövar tvång genom hot att åtala eller ange någon för brott eller att om annan lämna menligt meddelande kan ansvar för olaga tvång komma i fråga, om tvånget är otillbörligt. har avstyrkt kommitténs förslag om ett reviderat tvångs- krav. Domstolen har invänt att varken s.k. utpressningshot eller hot om skadegörelse på egendom utgör på samma sätt som hot, vilka innebär en trängande fara, en grov kränkning av den personliga och sexuella integri- teten. De bör därför inte integreras med vad som är att anse som de mest allvarliga sexuella kränkningarna. Även har fram- fört betänkligheter mot att ett så uttunnat krav på tvång som ett olaga tvång skulle vara tillräckligt för att kunna bedöma en gärning som våld- täkt. Vad först gäller frågan om kravet på våld delar regeringen kommitténs bedömning att det i fortsättningen för straffansvar för våldtäkt bör vara tillräckligt att gärningsmannen har använt ett sådant våld som avses i straffbestämmelsen i 4 kap. 4 § om olaga tvång. En sådan ordning vinner också remissinstansernas stöd. Vad därefter gäller frågan om kravet på hot gör regeringen följande bedömning. De invändningar mot förslaget som och har framfört är enligt regeringens mening beaktansvärda. Utgångspunkten för det nu framlagda förslaget är att våldtäktsbestämmelsen alltjämt bör vara reser- verad för de mest allvarliga sexuella kränkningarna. Med kommitténs förslag kommer emellertid en rad olika gärningar med olika straffvärde att bedömas som våldtäkt. Gärningar som innebär t.ex. att någon hotar att avslöja otrohet i fall den andre inte går med på att delta i en allvarligt kränkande sexuell handling skulle kunna bedömas som våldtäkt. Med en sådan utvidgning finns det enligt regeringens mening en betydande risk för att våldtäktsbegreppet tunnas ut. Regeringen anser därför att våld- täktsbrottet när det gäller kravet på hot inte bör utvidgas så mycket som kommittén föreslagit. En viss utvidgning är dock motiverad. Regeringen anser att det är lämpligt att kravet på hot likställs med sådant hot om brottslig gärning som avses i straffbestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § första stycket första meningen . Regeringen föreslår alltså att våldtäktsbrottet utvidgas så att det för straffansvar är tillräckligt att gärningsmannen har framtvingat den sexu- ella handlingen genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning. Detta innebär, när det gäller graden av våld, att det i fortsättningen är tillräckligt att gärningsmannen har använt sig av så- dant våld som betecknas våld mot person. Som exempel på det senare kan nämnas att rycka i en annan persons arm, knuffa undan eller hålla fast någon. När det gäller graden av hot bör således sådant hot om brotts- lig gärning som sagts kunna leda till ansvar för våldtäkt, om övriga förutsättningar är uppfyllda. Detta innebär att det inte längre behöver vara frågan om hot av det slag som utgör ett s.k. råntvång, dvs. hot om förestående våld mot liv eller hälsa eller annat mer betydelse- fullt intresse. Även andra lindrigare former av hot kommer att kunna an- ses som tillräckliga för ansvar för våldtäkt. Som exempel på det senare kan nämnas att någon tvingar en annan person till samlag genom att bör- ja slå sönder den andres tillhörigheter. Agerandet verkar här tvingande genom att det innefattar ett hot om fortsatt skadegörelse. Våldet eller hotet är alltså det medel med vilket offret skall ha tvingats till den sexuella handlingen. Tvånget måste därför ha varit av sådan ka- raktär att det inneburit ett betvingande av offret. Den nu föreslagna ändringen innebär att vissa av de gärningar som en- ligt nuvarande lagstiftning bedöms som sexuellt tvång i stället kommer att omfattas av våldtäktsbestämmelsen. Avgränsningen av den sexuella handlingen i våldtäktsbestämmelsen Kommitténs bedömning är att bestämmelsen om våldtäkt även i fortsätt- ningen bör vara reserverad för de mest allvarliga sexuella kränkningarna. Regeringen delar denna bedömning. Kommittén har i sitt förslag till ny våldtäktsparagraf helt frångått an- knytningen till samlag och i stället fokuserat på den sexuella kränkning- en. Även om regeringen i och för sig kan ha förståelse för kommitténs grundinställning att regleringen bör fästa mindre avseende vid sexual- handlingen som sådan och mer ta fasta på den sexuella kränkningen och dess art, anser regeringen, i likhet med flera remissinstanser, att det sätt på vilket den straffbara handlingen kommit att anges i bestämmelsen inte är godtagbart. Med kommitténs förslag kan nämligen, som bl.a. anfört, tillämpningen av bestämmelsen väntas medföra betydande svårigheter att avgränsa det brottsliga området. Det finns en risk för att rättstillämpningen kommer att präglas av en osäkerhet om hur vida gränserna för våldtäktsbrottet egentligen är. Som framgår av den tidigare redovisningen omfattar den nuvarande våldtäktsbestämmelsen förutom samlag och sam- lagsliknande handlingar även annat sexuellt umgänge, om gärningen med hänsyn till kränkningens art och omständigheterna i övrigt är jäm- förlig med påtvingat samlag. lagstiftningsärende lyfte således regeringen fram kränkningens art i stället för sexualhandlingen som sådan. skall alltså inte i första hand göras någon jämförelse mellan sexualhandlingar, dvs. mellan ett samlag och den eller de sexuella handlingar som det har varit frågan om vid ett enskilt övergrepp. I stället skall domstolen göra en jämförelse mellan kränkningarna; om kränk- ningen genom den sexuella handlingen är lika allvarlig som den som kan uppkomma vid ett påtvingat samlag kan domstolen alltså numera, om övriga förutsättningar är uppfyllda, döma för våldtäkt. I likhet med vad i och anfört anser reger- ingen att den nuvarande regleringen i 1 § första stycket väl inrymmer de mest allvarliga och kränkande sexuella övergreppen. Den nuvarande re- gleringen är dessutom klar och tydligt utformad och ger de rättstilläm- pande myndigheterna en relativt klar gräns när det gäller vilka slags sex- uella handlingar som bör omfattas av det kriminaliserade området. Re- gleringen medger också att våldtäktsbegreppet omfattar även andra krän- kande sexuella handlingar än t.ex. samlag, anala och orala samlag. Mot bakgrund av det anförda och då den nuvarande utformningen enligt vad som är känt inte vållat några tillämpningsproblem finns det enligt regeringens mening inte tillräckliga skäl för att nu ändra bestämmelsens utformning på det sätt som kommittén föreslagit. Regeringen anser i stäl- let att bestämmelsen om våldtäkt i en ny reglering bör utformas i nära anslutning till den nuvarande lagtexten av 1 § första stycket dock med den skillnaden att uttrycket sexuellt umgänge bör ersättas med sexuell handling. Lagrådet har när det gäller den språkliga utformningen före- slagit vissa jämkningar och lämnar i sitt yttrande förslag på hur bestäm- melsen lämpligen kan utformas. Regeringen godtar Lagrådets förslag när det gäller utformningen av bestämmelsen. Justeringarna innebär att språ- ket i lagtexten förenklas. På Lagrådets inrådan föreslår regeringen såle- des att bestämmelsen utformas på så sätt att den bör dömas för våldtäkt som genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brotts- lig gärning tvingar en person till samlag eller till att företa eller tåla en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens art och om- ständigheterna i övrigt är jämförlig med samlag. Någon ändring i förhål- lande till gällande rätt är inte avsedd med anledning av de ändringar som Lagrådet föreslagit. I och med att anknytningen till samlag som jämförelsenorm kvarstår i regeringens förslag torde det förhållandet att uttrycket sexuellt umgänge ersätts med sexuell handling bara medföra en mycket begränsad om ens någon utvidgning av tillämpningsområdet då endast sådana sexuella handlingar som innebär en kränkning som är jämförlig med den som uppkommer vid ett påtvingat samlag kommer att omfattas. Såvitt avser den av kommittén föreslagna utvidgningen att gärningsmannen med våld eller hot utför ett oralt samlag på offret, vill regeringen framhålla att re- dan förarbetena till reform ger stöd för att sådana sexuella hand- lingar som regel får anses jämförliga med samlag oavsett om det är frå- gan om ett heterosexuellt eller homosexuellt övergrepp. téns praxisundersökning ger stöd för en sådan uppfattning. Vad därefter gäller frågan hur sådana handlingar bör bedömas som består i att gär- ningsmannen i sexuellt syfte släpper sin utlösning på offret hänvisas till vad som sagts under avsnitt 6.2. Våldtäktsbrottet utvidgas till att omfatta även de s.k. utnyttjandefallen Frågan om gränsdragningen mellan våldtäkt och sexuellt utnyttjande har varit föremål för en omfattande debatt . Debatten har ofta initierats av uppmärksammade domar där flera män eller pojkar utnyttjat en kraftigt berusad, ofta ung, kvinna. Kritikerna har ofta ansett att dessa fall borde ha rubricerats som våldtäkt och inte som sexuellt utnyttjande. För att någon skall kunna dömas för våldtäkt krävs enligt den nuvaran- de lagstiftningen att gärningsmannen har använt sig av våld eller hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara, eller att gär- ningsmannen har försatt offret i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Om gärningsmannen däremot utnyttjar en situation där offret befinner sig i ett sådant tillstånd, t.ex. på grund av att han eller hon frivilligt har berusat sig, benämns brottet som regel i stället sexuellt utnyttjande. Enligt den nuvarande lagstiftningen skall således den som har sexuellt umgänge med någon annan genom att otillbörligt utnyttja att denna person befin- ner sig i vanmakt eller annat hjälplöst tillstånd eller lider av en psykisk störning dömas för sexuellt utnyttjande (6 kap. 3 § första stycket andra meningen ). Med vanmakt skall här förstås detsamma som i våldtäktsbestämmelsen, dvs. en nära nog fullständig oförmåga att handla, t.ex. på grund av medvetslöshet. Som exempel på vad som skall avses med annat hjälplöst tillstånd har i förarbeten och doktrin nämnts situa- tioner som när någon på grund av kraftig berusning eller narkotikapåver- kan inte har förmågan att uppfatta att han eller hon utsätts för sexuella närmanden eller en person som på grund av sjukdom eller kroppsskada inte kan bjuda motstånd eller inte förmår uppfatta gärningens innebörd. I rättsfallet NJA 1997 s. 538 har påtaglig berusning i kombination med att offret befunnit sig i en hotfull situation bedömts som ett hjälplöst till- stånd. har vidare i NJA 2004 s. 231 som ytterligare exempel på en situation som kan utgöra ett hjälplöst tillstånd anfört nå- gon som till följd av berusning eller drogpåverkan saknar hämningar. Kommittén har föreslagit att våldtäktsbestämmelsen bör utvidgas till att omfatta även sådana sexuella övergrepp där gärningsmannen utnyttjar att ett brottsoffer, på grund av berusning eller ett liknande tillstånd, inte har förmåga att värja sig. Förslaget innebär att en viss del av den nuva- rande bestämmelsen i 3 § om sexuellt utnyttjande flyttas till 1 §. Kom- mittén har motiverat denna utvidgning med att det finns brister i den nu- varande regleringen, då den i praktiken, oavsett gärningsmannens hand- lande, tycks leda till att offrets berusning får en avgörande betydelse för den rättsliga rubriceringen. Kommittén menar också att den sexuella kränkning som ett offer i en sådan situation utsätts för är jämförbar med den som ett offer för våldtäkt utsätts för, varför straffvärdet bör vara lika högt i båda fallen. Regeringen ansluter sig i stora delar till kommitténs bedömning att det nu föreligger ett reformbehov såtillvida att det i lagstiftningen bör ges ett förstärkt skydd för personer som på grund av t.ex. berusning har särskil- da svårigheter att freda sin sexuella integritet. Flera remissinstanser delar också den bedömningen. Vad därefter gäller frågan på vilket sätt detta lämpligen bör ske gör regeringen följande bedömning. Kommittén har laborerat med två alternativa lösningar för hur lagstiftningen bäst bör skydda berusade offer. Det första alternativet har varit att i huvudsak be- hålla den nuvarande ordningen intakt men skärpa straffskalan för sexuellt utnyttjande. Det andra alternativet går ut på att bryta ut en del av be- stämmelsen i 3 § om sexuellt utnyttjande och flytta den till 1 §. Som framgår av det ovan anförda har kommittén stannat för det senare alter- nativet och således föreslagit att de nu aktuella fallen bör flyttas från 3 § till 1 §.