prop · GS0334 · 2004-10-25 00:00:00 — För att försöksverksamheten skall bli tillräckligt omfattande bör den omfatta hela landet. Försöksverksamheten bör inte tidsbegränsas utan gälla i avvaktan på en ny kriminalvårdslag. 8.2Utformningen av intensivövervakningen skall inte förändras Regeringens bedömning: Utformningen av intensivövervakningen bör inte förändras. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser delar bedömningen. Flera remissinstanser betonar vikten av att barns intresse tas tillvara och beaktas. anser att det i första hand bör vara de som döms till fängelse första gången som bör komma ifråga för intensivövervakning. Skälen för regeringens bedömning: En viktig utgångspunkt enligt gällande rätt är att alla som uppfyller kravet i fråga om straffets längd skall kunna verkställa straffet utanför anstalt genom intensivövervakning med elektronisk kontroll. Det finns dock några centrala förutsättningar som av praktiska skäl måste vara uppfyllda för att intensivövervakning skall komma ifråga. Den dömde skall ha tillgång till bostad, telefon, elektricitet och ordnad sysselsättning. Vidare skall den som sammanbor med den dömde samtycka till att verkställighet sker i bostaden. I övrigt skall en ansökan om att få verkställa straffet genom intensivövervakning alltid bifallas om det inte finns särskilda skäl som talar mot verkställighet utanför anstalt. Det kan finnas vissa situationer där förhållandena är sådana att det inte är lämpligt eller ens möjligt att verkställa straffet genom intensiv- övervakning. Om brottet riktats mot en familjemedlem bör t.ex. inte verkställighet ske i det gemensamma hemmet. En utlänning som skall utvisas bör inte verkställa någon del av straffet genom intensiv- övervakning. Hänsyn bör också tas till om det finns barn i hemmet och hur verkställigheten påverkar deras situation. Det kan också finnas andra fall då gärningen eller gärningsmannens person gör att det skulle te sig direkt oförsvarligt att bifalla en ansökan Ett brott som tillkommer när strafftiden höjs är grov kvinnofridskränkning. I promemorian anfördes att det brottet till sin karaktär är sådant att intensivövervakning inte bör komma ifråga. Flera remissinstanser är kritiska mot att ett nytt begrepp brottets karaktär lanseras. Regeringen instämmer i kritiken. Utgångspunkten bör även i fortsättningen vara att så få dömda som möjligt vägras intensiv- övervakning (jfr. 1997/98:96 s. 114). Att strafftiden förlängs på försök innebär inte att det finns skäl att göra några förändringar av prövningsförfarandet. Det kan därför inte bli frågan om att helt utesluta dömda för ett visst brott från möjligheten att få verkställa straffet genom intensivövervakning. En annan sak är att omständigheterna i det enskilda fallet alltid måste beaktas. Om det finns risk för fortsatt brottslighet under verkställigheten, såsom det ofta gör när män döms för våld mot kvinnor, säger det sig självt att någon verkställighet utanför anstalten inte bör komma ifråga. Om det är helt orealistiskt att tro att den dömde kan hantera intensivövervakningen bör någon verkställighet utanför anstalten inte heller komma ifråga. Ett exempel på en sådan situation kan vara att den dömde har ett pågående kraftigt missbruk. Såsom Brottsoffer- myndigheten anfört är det också viktigt att beakta eventuella brottsoffers intressen innan verkställighet utanför anstalt beviljas. För många brottsoffer innebär det en otrygghet att riskera att stöta på gärnings- mannen i det egna närområdet och verkställigheten måste naturligtvis utformas så att detta i största möjliga utsträckning undviks. Med anledning av vad anfört om att det i första hand bör vara de som döms till fängelse första gången som bör komma ifråga för intensivövervakning är det angeläget att framhålla att lagen om intensivövervakning med elektronisk kontroll innehåller en bestämmelse som innebär att om den dömde verkställt ett fängelsestraff genom intensivövervakning får en ny ansökan om intensivövervakning beviljas endast om en period om förflutit under vilken den dömde inte begått något brott som har föranlett strängare straff en böter. Bestämmelsen är ovillkorlig och syftar till att upprätthålla trovärdigheten i verkställighetsformen. Det finns inte heller skäl att i lag göra några förändringar i verkställighetens innehåll. Även i fortsättningen bör intensivövervakning med elektronisk kontroll gå ut på att beskära den dömdes rörelsefrihet på ett sätt som är jämförbart med verkställighet i anstalt men också, och i lika hög grad, på att sätta in olika behandlings- och påverkansprogram för att försöka motverka fortsatt brottslighet efter verkställigheten (jfr prop. 1997/98:96 s. 113). Att den nya målgruppen kan vara mer belastad ifråga om missbruk och tidigare kriminalitet bör återspegla sig i det närmare innehållet av verkställigheten som utformas av kriminalvården. I det sammanhanget finns det särskild anledning att peka på att det är av central betydelse att komma tillrätta med de missbruksproblem som kan finnas. När den individuella verkställighetsplanen upprättas måste i varje enskilt fall noga övervägas vilka föreskrifter om deltagande i programverksamhet eller vård och behandling som kan medverka till att den dömde avhåller sig från fortsatt brottslighet. Det är också viktigt att de åtgärder som sätts in under verkställigheten inte ses isolerat. Kriminalvårdens ambition måste vara att verka för att förmå den dömde att frivilligt fortsätta eller etablera kontakten med externa vårdgivare, ideella organisationer och andra myndigheter även efter verkställigheten. Det är därför angeläget att verkställighetsplaneringen sker i samråd med . När tiden för att verkställa ett straff med intensivövervakning förlängs blir kriminalvårdens hembesök extra viktiga för att kontrollera att de föreskrifter som är förknippade med övervakningen, t.ex. alkohol- förbudet, följs. Kontrollerna kan också förväntas få ett mer kurativt innehåll. har efterlyst ett klargörande av möjligheterna att använda externa kontroller. Med externa kontroller avses icke kriminalvårdsanställda som anlitas av den lokala kriminal- vårdsmyndigheten för att göra hembesök och därmed sammanhängande kontroller hos dem som verkställer straff genom intensivövervakning med elektronisk kontroll (jfr 6 § andra stycket lagen [1994:451] om intensivövervakning med elektronisk kontroll). Såsom regeringen uttalade i proposition 2000/01:76 finns det inte något hinder mot en sådan ordning under förutsättning att de som anlitas är personer med kunskaper, fallenhet och intresse för uppgiften. kontrollörerna ofta rekryteras bland lekmannaövervakare eller från Prop. 2004/05:34 kriminalvården närbelägen verksamhet kan en sådan ordning tvärtom ha fördelen att ytterligare bidra till att skapa värdefulla kontakter inför frigivningen. Omfattningen av de kontroller som kan anförtros åt en extern kontrollör beror på vilken utbildning och erfarenhet han eller hon har. Det är dock viktigt att framhålla att det alltid är den lokala som har ansvaret för verkställigheten även i de fall externa kontrollörer anlitas för kontrollerna. 9 Elektronisk övervakning i anstalt Regeringens bedömning: Kriminalvården bör ges i uppdrag att pröva hur den teknik som används vid intensivövervakning med elektronisk kontroll kan användas i anstalt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser har inte haft några invändningar mot att kriminalvården ges i uppdrag att pröva hur tekniken kan användas i anstalt. anser att användningen av elektronisk teknik på det sätt som föreslås bör ha lagstöd. Data- inspektionen förordar en författningsreglering för att personuppgifter skall kunna behandlas som ett led i övervakningen. Skälen för regeringens bedömning Tekniken bör kunna användas i anstalt De goda erfarenheterna av intensivövervakning med elektronisk kontroll gör att det finns anledning att överväga om tekniken även kan användas i anstalt. Försöksverksamheter med att använda elektronisk övervakning i anstalt förekommer bl.a. i . De intagna som deltar i verksamheten utgörs dels av sådana som verkställer hela sitt straff i anstalten, dels av sådana som slussats ut från längre anstaltsvistelser. är de intagna sysselsatta med arbete eller studier utanför anstalten. Erfarenheterna från visar att den grundteknik som används vid intensivövervakningen kan användas i anstalt med vissa modifieringar. När intensivövervakning används som verkställighetsform av korta fängelsestraff används elektroniska hjälpmedel, den s.k. fotbojan, för att kontrollera att ett utegångsförbud efterlevs. Tekniken är närmare beskriven i avsnitt 4.2. På motsvarande sätt skulle tekniken kunna användas i kontrollera att de intagna följer de föreskrifter som gäller för verkställigheten. Särskilt intressant ter sig möjligheten att använda tekniken vid utslussningsenheter i kombination med självförvaltning. Det skulle innebära att personalen inte behövde övervaka de intagna utan kunde användas på ett bättre sätt, t.ex. för att stödja och hjälpa de intagna i utslussningsfasen. Däremot får tekniken inte användas på ett sådant sätt att den ersätter den personliga kontakten med den dömde. Kriminalvårdens roll är att hjälpa de intagna att förbättra förutsättningarna för att efter frigivningen leva ett liv utan kriminalitet. Den personliga kontakten mellan vårdare och intagna är en viktig del i hur det arbetet skall lyckas. Vad den elektroniska kontrollen syftar till är att kontrollera att de frihetsinskränkande föreskrifterna följs. Den elektroniska övervakningen bör därför, om den används på rätt sätt, kunna bidra till ett bättre klimat eftersom personalens resurser kan fokuseras på kontakten med de intagna och bevakningen inte kräver arrangemang i form av murar och låsta dörrar. För det kommande arbetet med en ny kriminalvårdslagstiftning är det av stort intresse att undersöka hur den elektroniska teknik som används vid intensivövervakningen kan användas för övervakning i anstalt och vilka effekter en sådan användning får för de intagna och verksamheten. bör därför ges i uppdrag att bedriva försöks- verksamheter för att pröva hur tekniken kan användas. Något särskilt lagstöd krävs inte Regeringen gör bedömningen att ett sådant uppdrag inte kräver någon lagändring. Den grundläggande innebörden av ett fängelsestraff är att den dömde skall vara berövad sin frihet. Den dömde är om inte annat följer av lag eller beslut om nåd på grund av domen skyldig att vistas i en kriminalvårdsanstalt under den av domstolen bestämda strafftiden. Kriminalvårdens uppgift är att verkställa frihetsberövandet genom att bl.a. se till att den dömde stannar kvar i anstalten. För att kunna fullgöra den uppgiften måste kriminalvården ha möjlighet att använda det tvång och den övervakning som omständigheterna kräver. Lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt innehåller vissa bestämmelser om granskning av brev och andra försändelser, telefonsamtal och besök. Vidare är förutsättningarna för kroppsvisitation, kroppsbesiktning och urin- och blodprovstagning reglerade. I övrigt innehåller lagen inte några bestämmelser om hur övervakningen skall vara utformad eller vilka hjälpmedel kriminalvården får använda för övervakning av de intagna. Avsaknaden av lagreglering innebär självfallet inte att kriminalvården får använda tekniska hjälpmedel hur som helst. När det gäller kriminalvårdens rätt att övervaka de intagna och använda tvång mot dem finns åtskilliga begränsningar. I det sammanhanget kan t.ex. erinras om de europeiska fängelsereglerna som antagits av . Av de reglerna följer att frihetsberövande skall verkställas under materiella och moraliska förhållanden som garanterar respekt för människovärdet. Det framhålls vidare att frihetsberövandet är ett straff i sig. Anstaltsförhållanden och olika regimer skall därför inte förvärra det lidande som är förenat med straffet utöver vad som kan hänföras till rättmätig avskildhet och upprätthållandet av disciplin. Grundprincipen skall således alltid vara att verkställigheten i anstalt inte innehåller mer tvång och övervakning än som erfordras för att verkställa frihetsberövandet samt upprätthålla ordning och säkerhet i anstalten. Användningen av tekniska hjälpmedel för övervakning måste givetvis ha sin utgångspunkt i den grundprincipen. Avsikten är att uppdraget till kriminalvården skall avse sådana elektroniska hjälpmedel som används enligt lagen (1994:45) om intensivövervakning med elektronisk kontroll för att kontrollera att en intagen befinner sig på ett visst område och inte avlägsnar sig därifrån utan tillstånd. Den teknik som används vid övervakningen är inte positionsbaserad så att det är möjligt att övervaka en persons varje rörelse. Vad som övervakas med elektroniska hjälpmedel är att en person befinner sig på en viss plats . Som framgått av beskrivningen i avsnitt 4.2 innebär tekniken att en sändare, den s.k. fotbojan, fästs runt den intagnes fotled. Kriminalvården har inte författningsstöd för att med tvång sätta på någon fotboja. Det krävs därför att den intagne frivilligt, t.ex. för att få möjlighet att vistas på anstalten under friare former än som annars hade varit tillåtet, går med på att bära fotbojan, som för övrigt är så konstruerad att den kan avlägsnas av den intagne. anser att användningen av elektronisk teknik på det sättet bör ha lagstöd. Regeringen delar inte den uppfattningen. En övervakning under de former som beskrivits kräver inte något särskilt lagstöd. En annan sak är att det i samband med en revidering av kriminalvårdslagstiftningen finns anledning att överväga en lagreglering av olika former av tvångs- och övervakningsåtgärder inom kriminal- vården. Det ingår i uppgifter att överväga hur regelverket skall vara utformat. Mot bakgrund av det anförda och med beaktande av att lagen om kriminalvård i anstalt inte innehåller några bestämmelser om hur övervakningen skall vara utformad eller vilka hjälpmedel kriminalvården får använda kan utan särskilt lagstöd för övervakningen ett uppdrag lämnas till kriminalvården att driva försöksverksamheter för att pröva hur den teknik som används vid intensivövervakning kan användas i anstalt. Datainspektionen anser att fortsatta överväganden i frågan om ett uppdrag till att pröva nuvarande teknik i anstalt bör innefatta en bedömning av med vilket stöd eventuell behandling av personuppgifter skall kunna utföras som ett led i övervakningen. Datainspektionen har inget att erinra mot att kriminalvården använder den teknik som används vid intensivövervakning med elektronisk kontroll i anstalt under förutsättning att det finns stöd för att behandla personuppgifter med anledning av övervakningen. Personuppgiftslagen (1998:204) syftar till att hindra att den personliga integriteten kränks genom behandling av personuppgifter. Lagen innehåller vissa grundläggande krav på när personuppgifter får behandlas. Dessa krav innebär bl.a. att personuppgifter får behandlas endast för särskilda uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Enligt huvudregeln får behandling av personuppgifter endast ske med samtycke. Från den regeln finns det dock flera undantag, t.ex. om det är nödvändigt att behandla personuppgifter för att en arbetsuppgift av allmänt intresse skall kunna utföras. Personuppgiftslagen kompletteras av särskilda lagar med mer detaljerade bestämmelser om behandling av personuppgifter inom olika områden. För kriminalvårdens del gäller lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Enligt den lagen får personuppgifter behandlas bl.a. om det behövs för att en myndighet inom Prop. 2004/05:34 kriminalvården skall kunna fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som föreskrivs i lag eller förordning (3 § första stycket 1) eller förebygga brott som verkställigheten pågår (3 § första stycket 3). Datainspektionen anser att det är tveksamt om behandlingen av de personuppgifter den elektroniska övervakningen för med sig faller in under ändamålsbestämmelsen för att fullgöra sina uppgifter i enlighet med vad som föreskrivs i lag eller förordning i 3 § första stycket 1 lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Avsikten med att använda elektroniska hjälpmedel i anstalt är emellertid att övervaka de intagna och därigenom upprätthålla säkerheten och förebygga brott under verkställigheten. Det finns därmed stöd för att behandla de personuppgifter tekniken genererar i 3 § första stycket 3 lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. 10Ökade möjligheter att överklaga över- vakningsnämnds beslut En dom på skyddstillsyn fortgår under en prövotid av från den dag påföljden börjar verkställas. Skyddstillsyn skall vara förenad med övervakning för domen eller från det att domen vunnit laga kraft. Övervakningen skall normalt upphöra utan särskilt förordnande när av prövotiden förflutit. När en dom på skyddstillsyn förenats med samhällstjänst får övervak- ningsnämnden enligt 28 kap. 5 a § andra stycket besluta om övervakning av den dömde efter det att av prövotiden förflutit om det behövs för att den dömde skall stå under övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts, dock längst till prövotidens utgång. Bestämmelsen om fortsatt övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts infördes i genom propositionen Vissa reformer av påföljdssystemet (prop. 1997/98:96). I propositionen anfördes (s. 196) att den s.k. avvecklingstiden, dvs. den tidsperiod under vilken samhälls- tjänsten verkställs i praktiken, i regel understiger och att den dömde därför normalt kommer att stå under övervakning under hela den tid han fullföljer samhällstjänsten utan att något särskilt beslut behöver fattas om det. Vidare konstateras att det emellertid på grund av sjukdom eller av annat skäl kan uppstå situationer då övervakningen enligt huvudregeln upphör innan samhällstjänsten fullgjorts och att det är för dessa fall som övervakningsnämnden bör ha möjlighet att förlänga övervakningen, dock längst till prövotidens utgång. Detta bör emellertid inte ske med automatik utan endast då det behövs med hänsyn till den dömdes personliga förhållanden. kan även besluta om övervakning av den som dömts till skyddstillsyn efter det att förflutit av prövotiden, dock längst till prövotidens utgång, vid misskötsamhet (28 kap. 7 § ). I 37 kap. 8 § andra stycket anges i vilka fall en övervak- Prop. 2004/05:34 ningsnämnds beslut om förlängning av övervakningstid vid skyddstillsyn När det gäller beslut om förlängning av övervakningen hänvisas i 8 § andra stycket endast till beslut enligt 28 kap. 7 § och inte enligt 5 a § andra stycket. Det innebär att beslut om förlängd övervak- ning endast kan överklagas till hovrätten om beslutet grundas på missköt- samhet men inte om det grundas på ett behov av övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts (jfr beslut att avvisa ett överklagande av i beslut om återupptagande av övervakning enligt 28 kap. 5 a § andra stycket ). 10.2En utökad möjlighet att överklaga övervaknings- nämnds beslut införs Regeringens förslag: Det införs en möjlighet att överklaga övervakningsnämnds beslut om övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över promemorian tillstyrker förslaget eller har inget att erinra mot det. Justitiekanslern instämmer i bedömningen att det finns ett behov av den föreslagna lagändringen. Skälen för regeringens förslag: I 37 kap. 7 § andra stycket och 8 § andra stycket anges vilka beslut av övervakningsnämnden som får överklagas. I 8 § andra stycket finns hänvisning bl.a. till över- vakningsnämnds beslut om övervakning enligt 28 kap. 7 § vid miss- kötsamhet. Någon hänvisning till 5 a § andra stycket samma kapitel finns emellertid inte, vilket innebär att övervakningsnämnds beslut om för- längd övervakning till dess samhällstjänsten fullgjorts inte kan över- klagas. Enligt regeringens mening bör även ett beslut om övervakning för fullgörande av samhällstjänsten kunna överklagas på samma sätt som beslut om övervakning på grund av att den dömde inte iakttagit det som åligger honom eller henne till följd av domen på skyddstillsyn. Några sakliga skäl för att behandla dessa möjligheter till fortsatt övervakning olika i detta hänseende finns inte. Regeringen föreslår därför att en möj- lighet till överklagande införs i även för beslut om över- vakning enligt 28 kap. 5 a § andra stycket . 11Förslag till ändring i lagen om beräkning av lagstadgad tid Regeringens förslag: Ett undantag för sammanträden i ärenden om besöksförbud avseende gemensam bostad införs i lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser har tillstyrkt alternativt inte haft någon erinran mot förslaget. Hovrätten för har påpekat att eftersom ett besöksförbud avseende gemensam bostad kan förlängas med endast i taget kan det bli fråga om återkommande domstolsprövningar. Detta är självfallet resurskrävande. Vidare menar hovrätten att det kan uppstå vissa praktiska problem för tingsrätterna att i samband med ha nämndemän tillgängliga för sammanträde. Skälen för regeringens förslag: Lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid innehåller bestämmelser om hur olika frister skall beräknas. Den s.k. söndagsregeln innebär att om den tid då enligt lag eller annan författning en åtgärd skall vidtas infaller , annan allmän helgdag, lördag, , och nyårsafton, får åtgärden vidtas nästa vardag (2 § första stycket). Detta gäller emellertid inte de frister som finns beträffande häktningsframställning och häktningsförhandling (2 § andra stycket). Genom en lagändring som trädde i kraft är det möjligt att besluta om besöksförbud avseende gemensam bostad (1 a § lagen [1988:688] om besöksförbud). Ett sådant beslut fattas av åklagare och kan överprövas av tingsrätten (7 och 14 §§ besöksförbudslagen). Rätten skall hålla sammanträde i ärendet så snart det kan ske och, om det inte finns något synnerligt hinder, senast på fjärde dagen efter det att rättens prövning påkallades hos åklagaren (19 § andra stycket besöksförbudslagen). Syftet med bestämmelsen om en fyradagarsfrist är att parterna skall få en domstolsprövning oavsett om är vardagar eller inte. För att tingsrätterna skall hålla sammanträde senast den fjärde dagen även då denna dag infaller , annan allmän helgdag, lördag, , och nyårsafton, krävs emellertid att ett undantag förs in i lagen (1930:137) om beräkning av lagstadgad tid. I denna promemoria föreslås därför att ett sådant undantag förs in i ovan nämnda lag. Den ökade användningen av intensivövervakning De ekonomiska konsekvenserna av förslagen är mycket osäkra. Det är svårt att förutse hur många som kommer att vara intresserade av att ansöka om verkställighet genom intensivövervakning. Det är också möjligt att fler ansökningar kommer att vägras på grund av det tyngre belastade klientel det kan bli fråga om. Antalet dömda som verkställer sina fängelsestraff genom intensivövervakning har sjunkit kraftigt , sannolikt beroende på de nya påföljdsalternativ som infördes genom reformen 1999. verkställde 3 930 dömda fängelsestraff genom intensivövervakning. Det genomsnittliga antalet intensivövervakade var då 381 personer. var det genomsnittliga antalet intensivövervakade endast 224, trots den nya möjligheten som införts att verkställa sista delen av straffet genom intensivövervakning. ökade det genomsnittliga antalet intensivövervakade till 294. Den låga volymen inom intensivövervakningen innebär att kapacitetsutnyttjandet är relativt lågt. Enligt finns det totalt utrymme för ca 700 klienter i systemet. Det innebär att den befintliga tekniken för intensivövervakning med elektronisk kontroll kan användas även för det nu aktuella ändamålet. De dömda som med propositionens förslag kommer i fråga för intensivövervakning kan sannolikt förväntas vara mer resurskrävande än de som deltagit i verksamheten.