prop · GR03150 · 2004-06-10 00:00:00 — På samma sätt kan det komplicera gruppföreträdarens arbete att han får hålla isär de olika delar av gruppen som försäkrats på det ena eller det andra hållet, men detta är något som gruppföreträdaren får ta ställning till när gruppavtalet ingås. Vid en uppdelning av gruppförsäkringen kommer alltså gruppmedlem- marna att anslutas på samma vis, vare sig det är fråga om frivillig eller obligatorisk försäkring. Att fler eller färre i gruppen anlitar bolaget i fråga behöver inte betyda något ur de försäkrades synvinkel. Det enskilda bolagets informationsansvar kommer att gälla bara mot dem som bolaget riktar sin marknadsföring till eller har försäkrat. kommer att bestämma den tid då ansvaret inträder och upphör, på samma sätt som när bara ett försäkringsbolag har åtagit sig försäkringsskyddet för hela gruppen. Vad som sägs om försäkringsbolagets rättigheter och skyldig- heter i förhållande till gruppen gäller då bara dem som bolaget har meddelat försäkring för. En uppsägning kommer att beröra bara denna del av gruppen. När lagen föreskriver en rätt till fortsättningsförsäkring, blir gruppmedlemmens rätt densamma, oavsett hur omfattande uppsäg- ningen är. Utträde ur gruppen får samma rättsverkningar som annars. Från de medverkande försäkringsbolagens sida kan uppsägning eller förnyelse ske i fråga om en viss medlem på samma sätt som när bara ett bolag har meddelat försäkring för hela gruppen. Bestämmelser om begränsning av försäkringsbolagets ansvar, om premien och om för- fogande över försäkringen och om skaderegleringen blir desamma. En speciell situation är när en gruppmedlem av någon anledning vill gå över från ett försäkringsbolag som gruppen anlitar till ett annat. Men inte heller detta bör vara svårare att genomföra än att en medlem vid grupp- försäkring med bara ett försäkringsbolag vill säga upp sin försäkring för egen och medförsäkrades del. Sedan försäkringsavtalet med det första bolaget upphört, ansluts medlemmen på nytt till gruppförsäkringen, nu med det andra bolaget som medkontrahent, och anslutningen sker på Prop. 2003/04:150 samma sätt som annars. Ett gruppavtal som innebär ett avtal med flera olika försäkringsbolag kan tänkas innebära särskilda problem, bl.a. genom att avtalet kan förut- sätta att alla deltagande bolag skall fortsätta att meddela försäkring. Om ett bolag säger upp gruppavtalet för sin del, kan detta försvåra situationen för det andra bolaget eller de andra bolagen. Men detta är en komplika- tion på gruppavtalsplanet. Det väsentliga är att de försäkrade grupp- medlemmarnas trygghet inte kommer att påverkas. De skyddsregler som föreslås för de försäkrades del när försäkringsbolaget vill säga upp försäkringen bör få betydelse också i den situationen. Sammanfattningsvis innebär regeringens ståndpunkt att de föreslagna reglerna kan tillämpas också vid en sådan uppdelning av gruppförsäk- ringen som har diskuterats , om man håller fast vid att varje försäk- ringsbolag har de skyldigheter som föreskrivs mot de medlemmar som bolaget enligt gruppavtalet skall försäkra och deras medförsäkrade. Lagrådet har ansett det onödigt att uttryckligen slå fast detta i lagen. Enligt regeringens mening finns det dock behov av klargörande bestäm- melser med den innebörden. Individuella moment i gruppförsäkringen Regeringens förslag: De individuella moment som emellanåt före- kommer i gruppförsäkringen kan i stort sett hanteras enligt samma regler som försäkringen i övrigt. En särregel behövs dock rörande försäkringsskyddet om försäkringsfall inträffar innan avtal träffats om individuella förmåner för gruppmedlemmen. 17 kap. 10 § och 19 kap. 10 § förslaget till ny försäkringsavtalslag Promemorian innehåller inga överväganden i denna fråga. Skälen för regeringens bedömning: Ett annat relativt nytt problem, som har framhållits från försäkringsbranschens sida i olika sammanhang, är att en gruppförsäkring innehåller individuella moment som utformas genom avtal mellan försäkringsbolaget och den enskilde. personförsäkring lär det vara vanligt att gruppmedlemmar får välja mellan olika individuella förmåner som ingår i försäkringen. uppkommit hur man i den nya lagen bör hantera kollektiva försäkringar med sådana individuella inslag: bör bestämmelserna om gruppförsäkring ändå tillämpas beträffande hela försäkringen eller bör reglerna om individuell försäkring tillämpas i varje fall på det särskilda avtalet med Enligt regeringens mening är emellertid problemet begränsat. ga situationer kommer man till samma resultat oavsett vilka regler som När det gäller begränsningar av försäkringsbolagets ansvar, förfoganden över försäkringen, skyddet mot borgenärer och reglering av försäkringsfall är bestämmelserna helt eller i väsentliga delar desamma för kollektiv och individuell försäkring. förekommer visserligen en del specialregler för gruppförsäkring, men inget hindrar att man tillämpar dessa också på försäkringar med indivi- duella inslag; skyddet för den försäkrade blir detsamma. gäller reglerna om uppsägning av kollektiv försäkring och försäkringens Prop. 2003/04:150 upphörande i andra sammanhang; skillnaden blir bara den att i den mån efterskydd och fortsättningsförsäkring förekommer de nu får en indivi- duell utformning. Möjligheten till individuella villkor kan naturligtvis kräva en speciell information i vissa fall bl.a. bör försäkringsbeskedet innehålla uppgifter om vilka förmåner som gäller för den enskilde grupp- medlemmen men några särregler förefaller inte nödvändiga heller i detta avseende. Däremot kan vissa problem tänkas uppkomma när det gäller försäk- ringsavtalets ingående. Om ett gruppavtal inte bestämt anger vilka förmåner som gäller för de försäkrades del, blir det oklart hur förmånerna skall bestämmas ifall en gruppmedlem visserligen anslutits till försäk- ringen men inte hunnit ange vad skyddet närmare skall innebära innan ett försäkringsfall inträffar. Det är visserligen lätt att undvika dessa svårig- heter genom att antingen gruppavtalet anger villkor också för denna situation eller försäkringsbolaget kräver att gruppmedlemmen vid anslut- ning också har valt förmåner enligt försäkringen. Men man får i varje fall räkna med möjligheten att problemet uppkommer. Det behövs därför en bestämmelse om hur förmånerna då skall beräknas. Lämpligen bör detta ske efter en skälighetsbedömning, varvid i första hand bör beaktas försäkringens innebörd och den försäkrades förhållanden. Man får utgå från att premie och villkor bestäms med ledning av vad som gäller för övriga gruppmedlemmar under motsvarande omständigheter. De nu behandlade problemen uppkommer som sagt framför allt vid personförsäkring. Det är emellertid inte uteslutet att de aktualiseras också vid gruppskadeförsäkring, och en liknande regel bör därför införas också rörande denna försäkringstyp. 11.1Allmänt om kollektivavtalsgrundad försäkring Regeringens förslag: Bestämmelserna om kollektivavtalsgrundad försäkring skall tillämpas under förutsättning att försäkringen tecknas av en arbetsgivare för dennes anställda och meddelas enligt ett i försäkringsvillkoren angivet kollektivavtal. Vidare skall försäkringen tecknas hos ett försäkringsbolag enligt kollektivavtalet. Vissa särregler skall gälla för kollektivavtalsgrundade försäkringar med individuellt innehåll. I en särskild lag skall intas bestämmelser om gruppliv- försäkringarna som meddelas av staten. 18 kap 1 och 2 §§, 7 § andra stycket och 9 § andra stycket och 20 kap. 1 och 2 §§, 7 § andra stycket och 9 § andra stycket förslaget till ny försäkringsavtalslag samt lagen om statliga grupplivförsäk- ringar. Promemorians förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se promemorian s. 197 f. och 373). Remissinstanserna: Tillstyrker allmänt att kollektivavtalsgrundad försäkring lagregleras väsentligen efter förslagets linjer. verket anser att det inte skall krävas av arbetsmarknadsparterna att de i kollektivavtal anger i vilket försäkringsbolag försäkringen skall tecknas. Nuvarande ordning: Ingen särskild lagstiftning gäller om kollektiv- avtalsgrundad försäkring. kan formellt tillämpas, men försäkringarnas art medför att försäkringsvillkoren till stor del innehåller avvikande regler. Såvitt gäller förhållandet till tredje man kan lagens bestämmelser framför allt de familjerättsliga reglerna och reglerna om förhållandet till borgenärerna tillämpas i stort sett som vid individuell försäkring. Skälen för regeringens förslag Inledningsvis har framhållits den speciella försäkringsform som utgörs av de kollektivavtalsgrundade försäkringarna (ka-försäkringar). Enligt föreskrifter har ka-försäkringen definierats så att dess samtliga villkor skall grundas på en i villkoren angiven skriftlig överenskommelse mellan en arbetsgivarorganisation eller arbetsgivare och en arbetstagarorganisation och att den skall tecknas av arbetsgivaren för att ge försäkringsskydd åt dennes anställda hos försäkringsbolag som framgår av överenskommelsen. Till försäkringen kan också anslutas arbetsgivaren själv och andra personer än anställda som har anknytning till arbetsgivarens verksamhet. Den kan vidare omfatta sådana närstående till de försäkrade som anges i försäkringsvillkoren. Till ka-försäkring brukar också hänföras sådan försäkring som ger vissa yrkesgrupper mot- svarande försäkringsskydd om försäkringen grundas på en i villkoren angiven överenskommelse, t.ex. småföretagare av olika slag, jord- brukare, fiskare, skogsbrukare och renskötare. har också tillkommit en rad nya pensionsplaner som innehåller premie- bestämda pensioner enligt försäkringar som betalas av arbetsgivaren. Den anställde har rätt att välja vilket försäkringsbolag som skall förvalta medlen. Enligt vissa vanliga planer tecknas försäkringsavtalet av en speciell administratör som också sköter den anställdes val av försäk- ringsbolag och förmedlar premierna till bolaget. En del kollektivavtal innehåller att kompletterande skall betalas till dessa pensioner. Det förekommer också andra typer av mellanmän som kan ta på sig olika administrativa uppgifter beträffande försäkringen. tillåts lokala överenskommelser om avvikande pensionslösningar, vilka skall god- kännas av berörda förbundsparter. Vidare förekommer ofta att arbets- givare tecknar försäkring för sina anställda utan att något kollektivavtal föreskriver detta, varvid dock villkoren hämtas från ett sådant avtal. Särskilt på personförsäkringssidan har dessa försäkringar fått allt större betydelse. Det finns också skadeförsäkringar av detta slag. Dit hör trygg- hetsförsäkring för arbetsskada (TFA), som är konstruerad som en ansvarsförsäkring. Ka-försäkringarna intar på flera sätt en särställning i förhållande till annan försäkring. De meddelas enligt villkor som följer ett kollektivavtal och kan i första hand ses som en anställningsförmån för de försäkrade. Deras konstruktion och tillkomstsätt avviker från privat försäkring. Försäkringsbolaget ger visserligen ett underlag för avtalet, men de avgörande förhandlingarna förs ofta mellan arbetsgivar- och arbetstagar- organisationerna. I fråga om premiesättningen har ka-försäkringarna drag av en socialförsäkring: de präglas av en solidaritetsprincip, där premiedifferentiering med hänsyn till riskens storlek förekommer bara i begränsad utsträckning. Information sker i första hand genom de avtals- slutande organisationerna, inte genom försäkringsbolaget. Ett arbetsrätts- ligt synsätt spelar en viktig roll vid tolkningen av försäkringsvillkoren. Liksom vid obligatorisk gruppförsäkring, som försäkringarna närmast liknar, har de försäkrade inga direkta skyldigheter mot försäkringsbolaget frånsett biförpliktelser i samband med försäkringsfall. I väsentliga delar är det fråga om ett avtal till förmån för tredje man, alltså de anställda (jämte familjer). Vid bedömningen av reglerna om försäkringsskydd får man hålla i minnet att detta är en förmån som de försäkrade erhåller utan att den motsvaras av några direkta skyldigheter för dem. Helt specifika är de garantimoment som gäller till förmån för de anställda när inte någon försäkring har tecknats trots att kollektivavtal om försäkringen finns och när en arbetsgivare underlåter att betala premien för en tecknad försäk- ring. Av de skäl som har angetts passar de bestämmelser om individuell försäkring som har diskuterats i det föregående i vissa delar dåligt för ka- försäkringar, och inte heller gruppförsäkringsreglerna är helt lämpliga att tillämpa. Behovet av skydd för de försäkrade är mindre vid ka-försäkring genom att försäkringarna tillkommer under medverkan av de försäkrades egna organisationer, som har tillgång till sakkunnig expertis i vart fall på huvud- och centralorganisationsnivå. Också av andra skäl har det visat sig lämpligt att ge arbetsmarknadens parter en särskild frihet vid utformningen av försäkringarna. Undan för undan har dessa parter i sam- verkan med försäkringsbranschen tillskapat nya okonventionella försäk- ringslösningar för att bättre tillgodose de anställdas behov av skydd. Man kan vänta att detta sker också . Försäkringsvillkoren behöver också enkelt kunna ändras för att underlätta smidiga lösningar på arbetsmarknaden. Regeringen konstaterar att enighet synes råda om att en ny försäk- ringsavtalslag bör innehålla regler även om ka-försäkringar. intog denna ståndpunkt efter en ingående diskussion, och remissinstanserna har allmänt anslutit sig till denna uppfattning. Försäk- ringarna har sådan praktisk betydelse och sådant värde för den sociala tryggheten att lagstiftningen inte gärna kan förbigå försäkringsformen utan tvärtom bör understödja den. Det är viktigt att lagstiftningen klargör innebörden av ka-försäkringen och ger stöd åt vissa konstruktioner och villkor som avviker från det brukliga inom annan försäkring, framför allt åt arbetsrättens inflytande på systemet. Liksom vid annan försäkring bör vidare de försäkrade skyddas i vissa särskilt viktiga avseenden. Dess- utom är det nödvändigt med bestämmelser om förhållandet till tredje man, särskilt om förmånstagarförordnanden och förhållandet till borgenärerna. Som framgått av det föregående har en stark utveckling skett på ka- försäkringens område . Åtskilliga nya lösningar har introducerats på marknaden. Kollektivavtal om försäkring ingås ofta på lokal nivå eller på branschnivå, och avtalen lämnar viss frihet för lokala parter eller rentav för enskilda anställda att välja olika utformningar av försäkringsskyddet. En rad mellanmän av olika slag, fristående från både försäkringsbolag och arbetsgivare, åtar sig administrativa uppgifter som normalt skulle ha ankommit på försäkringsbolagen. Också arbetsgivare kan åta sig sådana uppgifter. Under hänvisning till dessa förhållanden har man från försäkrings- branschens sida numera intagit ståndpunkten att en lagstiftning som bygger på kommittébetänkandena och promemorian inte är lämplig, eftersom den inte i tillräcklig grad beaktar de olika komplikationer som utvecklingen medfört. Det skulle krävas bestämmelser som i högre grad tar sikte på de variationer i försäkringsskyddet som förekommer i praxis. har man från åtskilliga håll, bl.a. från LO:s sida, tillstyrkt att ett förslag till lagstiftning om ka-försäkring som byggs på de äldre förslagen nu läggs fram. Självfallet finns det all anledning att beakta de senare årens utveckling vid utformningen av en ny lagstiftning på området och ställa frågan hur tidigare förslag skulle fungera under nya omständigheter. I en rad fall, som skall beröras i det följande, behövs enligt regeringen en anpassning så att lagstiftningen inte motverkar de lösningar som förekommer på marknaden . Detta behöver emellertid inte innebära att man borde inrikta sig på en detaljreglering av dessa försäkringstyper, vilken lätt kan bli föråldrad om utvecklingen fortsätter lika snabbt som . Tvärtom framstår det som angeläget att lagstiftningen inskränker sig till att slå fast vissa huvudprinciper, som är förenliga med den mångfald av lösningar som förekommer och ger de försäkrade ett sådant minimiskydd som angavs . Enligt regeringens mening kan en sådan lagstiftning åstadkommas med utgångspunkt i betänkandenas och promemorians förslag, om vissa bestämmelser ges en mera flexibel utformning. Som framgår av fortsätt- ningen kan en reglering efter dessa linjer mycket väl tillämpas trots att försäkringen innehåller individuella moment. Det finns ingen anledning att kräva att alla villkor skall framgå av kollektivavtalet, bara försäk- ringen är förenlig med detta. Det är ju just existensen av ett kollektivavtal som motiverar att de försäkrade inte behöver samma skydd av lagregler i dessa fall. Vidare kan försäkringen lika väl som gruppförsäkringen fungera fast medlemmar i samma kollektiv är försäkrade i olika försäk- ringsbolag. Vad angår förekomsten av olika mellanmän administratörer och andra skulle det avsevärt komplicera lagtexten att reglera dessa situationer på det sätt som försäkringsbranschen synes förorda. Man bör kunna komma till rätta med eventuella problem redan med tillämpning av allmänna grundsatser om uppdrag och fullmakt. Enligt dessa kan en avtalspart inte komma ifrån sina skyldigheter i förhållande till med- kontrahenten genom att anförtro dem åt en självständig medhjälpare, utan han svarar alltjämt i sista hand för deras fullgörande. På mot- svarande sätt får man se situationer när en mellanman åtar sig admini- strativa och liknande göromål som egentligen skulle ha ankommit på försäkringsbolaget eller arbetsgivaren. När det gäller ka-försäkring är det svårt att reglera denna situation genom en särskild bestämmelse (jfr däremot avsnitt 10.1 om gruppförsäkring). De mellanmän som kommer i fråga och de uppgifter de anförtros kan inte preciseras på samma sätt som beträffande en gruppföreträdare. Förslaget innehåller alltså inte någon bestämmelse om denna situation. Regeringen har alltså kommit fram till att en lagstiftning med allmänt hållna regler om ka-försäkring kan följa de allmänna linjer som anges i promemorian, fast påpekanden från branschen och andra håll motiverar vissa ändringar. Såväl som LO och TCO har betonat att parterna bör få rimlig frihet att utforma försäkringslösningarna. Också regeringen anser att reglerna i väsentliga delar bör vara dispositiva. De viktigaste ka- försäkringarna tillkommer genom överenskommelser där centrala orga- nisationer på arbetsmarknaden medverkar, och då finns det knappast behov av att göra reglerna tvingande till skydd för de försäkrade. Detta gäller också i sådana fall där överenskommelsen lämnar frihet åt arbets- givaren och försäkringsbolaget att utforma vissa villkor på ett lämpligt sätt. Man får utgå från att de anställdas intresse också då kommer att tillvaratas i tillräcklig utsträckning. Det förekommer emellertid andra försäkringar som visserligen är kollektivavtalsgrundade men inte sluts på sådan organisationsnivå att man kan utgå från att de försäkrades intressen blir tillvaratagna med behövlig sakkunskap. Det är här som tvingande regler har sitt egentliga värde. I linje med vad regeringen också redan uttalat (avsnitt 5.3) bör man medge avtalsfrihet för i stort sett bara arbetsmarknadens huvudorganisa- tioner. En avvikelse från lagens bestämmelser bör bara tillåtas om det sker genom kollektivavtal mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagarorganisation, alltså i praktiken på förbundsnivå. Kollektiva försäkringar för småföretagare m.fl. Som nämnts meddelas vissa kollektiva försäkringar med drag som liknar dem som har nämnts, bl.a. för småföretagare, lantbrukare och fiskare. Eftersom dessa försäkringar inte bygger på några avtal mellan arbets- marknadens parter, passar de ändå inte helt in i det lagtekniska mönstret för ka-försäkringarna utan hör snarare hemma bland gruppförsäkring- arna. Av liknande skäl som beträffande ka-försäkringarna bör man dock ge avtalsparterna en viss möjlighet att avvika från lagens bestämmelser också när det gäller dessa försäkringar som annars skall följa gruppför- säkringsregler. I kommittébetänkandet och promemorian har föreslagits att godkännande av de avvikande villkoren här skall lämnas av rege- ringen eller en myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen ansluter sig till förslaget, som har godtagits av remissinstanserna (1 kap. 7 § 5 i förslaget). Det finns däremot inte några hinder mot att ka-försäkringen, liksom enligt nuvarande praxis, får omfatta även arbetsgivaren själv och andra som har anknytning till arbetsgivarens verksamhet samt närstående till anställda och till andra försäkrade. I enlighet med kommittéförslaget och promemorian bör detta framgå av definitionen av försäkringen. Om avtalet blir oskäligt? Med en delvis dispositiv lagstiftning av det slag som har diskuterats kan man naturligtvis inte bortse från möjligheten att försäkringsvillkoren får en utformning som i ett visst fall framstår som oskälig mot en försäkrad. anser regeringen dock att det är ett tillräckligt skydd för dennes intressen att villkoren skall kunna jämkas med stöd av 36 § avtalslagen, en bestämmelse som också bör kunna användas i sådana försäkringsförhållanden som diskuteras här. Någon särskild regel om jämkning av oskäliga ka-försäkringsvillkor framstår alltså som obehövlig. Liksom när det gäller gruppförsäkringar uppkommer frågan hur en försäkring av detta slag rättsligt sett skall anses konstruerad. som helhet har systemet påtagliga likheter med frivillig gruppförsäkring: arbetsmarknadsparterna träffar med försäkringsbolaget en principupp- görelse, motsvarande gruppavtalet, som de enskilda arbetsgivarna anslu- ter sig och sina anställda till. Ur försäkringsbolagets perspektiv skulle då arbetsgivarna närmast vara att jämföra med gruppmedlemmarna vid frivillig försäkring, medan de anställda skulle framstå som medförsäk- rade. Men ser man till försäkringens sociala och ekonomiska funktion, liknar den snarare en obligatorisk gruppförsäkring som arbetsgivaren tecknar för sina anställda. Med hänsyn till detta bör reglerna lämpligen utformas så att arbets- givaren i vissa avseenden betraktas som försäkringstagare. Det är arbets- givaren som ingår försäkringsavtalet med bolaget, är betalningsskyldig för premien och behörig att ta emot en uppsägning från försäkrings- bolagets sida. I fråga om rätten till försäkringsersättning och befogen- heten att utse förmånstagare bör däremot varje försäkrad anses som försäkringstagare, om försäkringen gäller på den försäkrades liv eller hälsa, och på samma sätt bör man se förhållandet till borgenärerna. Det har ansetts tveksamt om arbetsgivarens avtal bör ses som en enda försäkring för samtliga anställda jämte medförsäkrade eller om varje försäkrad skall anses skyddad av en egen försäkring. Förhållandet får betydelse bl.a. när det gäller behandlingen av den försäkrades tillgodo- havande på grund av försäkringen. En försäkrad med egen försäkring kan förfoga över tillgodohavandet även sedan anställningen har upphört, t.ex. genom att försäkringen gäller som en premiefri försäkring eller läggs till grund för fortsatt uppbyggnad av pensionsskyddet hos en ny arbets- givare. På denna punkt varierar tydligen den försäkringspraxis som gäller . För bl.a. tjänstemännens del räknar man med att varje försäkrad har en egen försäkring, medan man enligt AMF-systemet anser att den försäkrade inte har något särskilt tillgodohavande. har utvecklat skulle det ställa till praktiska svårigheter om lagen skulle slå fast en konstruktion som står i strid med nuvarande praxis inom en stor sektor av arbetsmarknaden. Kommittén har därför ansett att bestämmelserna bör få en utformning som är förenlig med båda konstruktionerna. Av betydelse skulle bara vara att avtalen klargör det sakliga innehållet i försäkringsskyddet. Regeringen konstaterar att kommittén har utformat regler om ka- försäkring väsentligen efter de riktlinjer som har angetts , och prome- har nära anslutit till kommittéförslaget. Remissinstanserna har i allmänhet haft en positiv inställning till förslagen i denna del, och detta gäller i särskild grad organisationerna på arbetsmarknaden.