prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — Vidare klargörs i andra meningen att 8 kap. om företagsförsäkring gäller också när skadeförsäkring tecknas t.ex. av offentliga rättssubjekt som kommun eller landsting, av kyrkan eller av ideella stiftelser eller föreningar. Personförsäkring som tecknas av en arbetsgivare till förmån för en anställd 5 § När en arbetsgivare tecknar en individuell personförsäkring till förmån för en anställd på dennes liv eller hälsa, anses den anställde som försäkringstagare vid tillämpning av bestämmelserna i 10 kap. om information till försäkringstagaren när ett försäkringsavtal har träffats, vid tillämpning av 14 och 15 kap. samt i fråga om rätten till försäkringsersättning i övrigt. En sådan anställd anses som konsument vid tillämpningen av 10 kap. 10 §. Första stycket gäller inte om försäkringsavtalet föreskriver något annat. (Bestämmelsen har ingen motsvarighet i promemorian eller PFL.) Paragrafen tar sikte på det fallet då en arbetsgivare tecknar en individuell personförsäkring till förmån för en anställd. I ett sådant fall skall den anställde i viss utsträckning behandlas som om han själv hade tecknat försäkringen. Den har ingen motsvarighet vid skadeförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 5.2. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL. Med försäkringstagare avses enligt definitionen i 4 § den som har ingått avtal om försäkring med försäkringsbolaget. Utan förevarande paragraf skulle en arbetsgivare som tecknar en personförsäkring för en anställd alltså anses som försäkringstagaren, inte den anställde till vars förmån försäkringen skall gälla. Detta skulle bl.a. innebära att den s.k. efterköpsinformationen fick lämnas till arbetsgivaren och inte till den anställde. Vidare skulle det vara arbetsgivaren som i egenskap av försäkringstagare hade rätt att förfoga över en sådan personförsäkring genom ett förmånstagarförordnande. Paragrafen syftar till att komma till rätta med detta genom att ändå ge den anställde ställning som försäkringstagare i vissa avseenden, trots att det är arbetsgivaren som ingått försäkringsavtalet. Av första stycket framgår till att börja med, genom hänvisningen till 10 kap., att bestämmelserna där om efterköpsinformation och information skall tillämpas så att informationen skall lämnas inte till arbetsgivaren utan till den anställde själv. Däremot skall den s.k. förköpsinformationen ges till arbetsgivaren. Hänvisningen till 14 kap. innebär att det som sägs där om försäkringstagarens rätt att för- foga över försäkringen vid den typ av försäkring som omfattas av denna paragraf skall tillämpas så att förfoganderätten tillkommer den anställde. 2003/04:150 Motsvarande gäller i frågan om förhållandet till borgenärerna enligt 1 kap. Det skall erinras om att det kapitlet innehåller bestämmelser som begränsar rätten för arbetsgivarens borgenärer att ta i anspråk en försäkring av det slag som det är fråga om här eller utfallande ersättning från en sådan försäkring. Hänvisningen till 10 kap. 10 § innebär att underlåtenhet från försäkringsbolagets sida att lämna föreskriven efterköpsinformation eller information till den anställde gör att marknadsföringslagen blir direkt tillämplig. Av paragrafens andra stycke framgår att det som föreskrivs i första stycket har dispositiv karaktär. Försäkringsbolaget och arbetsgivaren kan alltså helt eller delvis frångå den särskilda ordning som följer av paragrafen och komma överens om att det i stället skall vara arbetsgivaren som på vanligt sätt i egenskap av försäkringstagare skall ha informationen, rätten att förfoga över försäkringen osv. En sådan överenskommelse mellan försäkringsbolaget och arbetsgivaren gäller gentemot den anställde; den rör ett avtal som de ingår till hans förmån. Överenskommelsen måste dock ske när försäkringsavtalet tecknas. Bolaget och arbetsgivaren kan inte senare under avtalet utan den anställdes samtycke komma överens om att den anställde inte skall anses som försäkringstagare och t.ex. inte längre ha rätt att göra förmånstagarförordnande. 6 § Försäkringsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för försäkringstagaren eller dennes rättsinnehavare eller för den försäkrade är utan verkan mot någon av dem, om inte annat anges i lagen. Försäkringsvillkor som avviker från 9 kap. till nackdel för en ersättningsberättigad tredje man i andra fall än där anges är utan verkan mot denne. Detsamma gäller försäkringsvillkor vid ansvarsförsäkring som till nackdel för den skadelidande avviker från 4 kap. 9 § andra stycket eller 7 kap. 14 §§. (Jfr 1 kap. 4 § promemorian, 1 kap. 3 § SkFL och 1 kap. 4 § PFL.) Paragrafen anger den tvingande regleringen vid såväl skadeförsäkring som personförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Paragrafen har viss motsvarighet i 13 §§ FAL och 14 §§ KFL. Bestämmelserna i lagen är i väsentlig utsträckning tvingande såvitt angår konsumentförsäkring, alltså individuell skadeförsäkring tecknad av konsumenter eller dödsbon, liksom för personförsäkring både individuell och kollektiv. En avvikelse från lagen till nackdel för försäkringstagarsidan får ske bara när detta direkt framgår av den aktuella paragrafen. Ett försäkringsvillkor som till försäkringstagarens nackdel avviker från en tvingande bestämmelse är ogiltigt. Lagens bestämmelse tillämpas då i stället för villkoret. Avsikten är att man vid bedömningen av om ett villkor är till nackdel för vederbörande skall jämföra det enskilda villkoret i sig med vad lagen föreskriver om motsvarande fråga. Man skall alltså inte göra en samlad bedömning av villkoren. Liksom i andra liknande sammanhang skall varje enskilt moment i villkoren för sig jämföras med den tvingande bestämmelsen. När lagen t.ex. föreskriver en frist för betalning av premien om en månad och en uppsägningstid vid dröjsmål (jfr bl.a. 13 kap. 1 och 2 §§), kan alltså en villkorsbestämmelse om bara en veckas uppsägningstid inte bli tillåten genom att betalningsfristen sätts längre, exempelvis . Trots att försäkringstagaren enligt villkoren i ett sådant fall har sammanlagt på sig att betala än vad lagen kräver är alltså villkoret om uppsägningstid ogiltigt. Villkoret om två månaders ordinarie betalningsfrist gäller däremot. Vid personförsäkring är reglerna tvingande till förmån för försäkringstagaren och senare förvärvare av försäkringen samt till förmån för deras rättsinnehavare panthavare och förmånstagare. Försäkringsbolaget kan alltså inte förbehålla sig rätt att göra gällande andra invändningar mot någon förvärvare eller annan rättsinnehavare än dem som försäkringsbolaget hade kunnat åberopa mot försäkringstagaren själv. rättsinnehavare blir för sin del bundna av de uppgörelser som den ursprunglige försäkringstagaren kan ha träffat med försäkringsbolaget med anledning av en tvist dem emellan. Det gäller även om uppgörelsen strider mot någon av de tvingande bestämmelserna. Dessa principer överensstämmer med vad som gäller i andra motsvarande sammanhang. Vidare är lagen tvingande till förmån för den försäkrade. Vid individuell personförsäkring har ju den försäkrade i den egenskapen normalt inte några rättigheter, men enligt lagen har den försäkrade i två fall rätt till underrättelse från försäkringsbolaget om vad som händer med den på hans liv eller hälsa tecknade försäkringen: vid brott mot s.k. biförpliktelse och vid premiedröjsmål. Vid gruppersonförsäkring och kollektivavtalsgrundad personförsäkring där de försäkrade har praktiskt taget alla rättigheter enligt försäkringsavtalet är varje försäkrad i stor utsträckning att anse som försäkringstagare. Men även när detta inte är fallet skall den försäkrade ha den rätt till t.ex. olika meddelanden från försäkringsbolaget som anges i lagen. Också reglerna om gruppskadeförsäkring för konsumenter och kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring är tvingande. Eftersom de försäkrade i stor utsträckning behandlas som försäkringstagare vid gruppförsäkring (jfr 17 kap. 3 § och 19 kap. 3 §), lär några motsättningar inte uppkomma mellan försäkringstagarens och de försäkrades intressen. Det är dock möjligt att vid obligatorisk gruppförsäkring, där gruppföreträdaren är att anse som försäkringstagare, något avtalsvillkor kan gynna försäkringstagaren på de försäkrades bekostnad. Detsamma kan tänkas förekomma vid kollektivavtalsgrundad skadeförsäkring, där arbetsgivaren är försäkringstagare. Med tanke på den tvingande regleringens syfte att i första hand tillgodose de försäkrades intressen bör inte en sådan avvikelse från lagens bestämmelse godtas. Enligt första stycket gäller i och för sig också för företagsförsäkring att reglerna är tvingande om inget annat sägs i lagen. Som emellertid framgår av 8 kap. är lagens reglering av företagsförsäkringen i stora delar dispositiv. 2003/04:150 1 kap. I 7 § anges vissa försäkringar där avtalsfrihet generellt råder. Annars framgår alltså av lagen i övrigt om avtalsfrihet gäller för en viss bestämmelse. Enligt andra stycket är vissa regler tvingande om förhållandet till tredje man. Till en början blir 9 kap. 16 §§ om försäkring av tredje mans intresse till viss del tvingande. Som framgår av lagtexten i dessa paragrafer gäller detta dock bara vissa kategorier av tredje män (inteckningshavare m.fl.). Med ersättningsberättigad tredje man avses i paragrafen även den skadelidande vid ansvarsförsäkring, och bestämmelserna till skydd för denna kategori är också tvingande i den mån inte något annat anges. Utöver 9 kap. 79 §§ gäller det 4 kap. 9 § andra stycket och 7 kap. 14 §§. Genom hänvisning i 17 och 18 kap. blir dessa bestämmelser tvingande till förmån för tredje man också när det gäller gruppförsäkring för konsumenter och kollektivavtalsgrundad försäkring. Vidare är bestämmelserna till förmån för den skadelidande också tvingande i visst avseende vid företagsförsäkring. Skyddet för tredje man gäller också vid kreditförsäkring (jfr 7 § 2). Här lär det dock bara vara 7 kap. 1 4 §§ som får betydelse. 7 § Det som sägs i 6 § första stycket om tvingande bestämmelser gäller inte 1.sådan sjöförsäkring, annan transportförsäkring eller försäkring av luftfartyg som inte är konsumentförsäkring, 3.gruppskadeförsäkring som meddelas för en grupp näringsidkare, 4.kollektivavtalsgrundad försäkring, om försäkringen följer en överenskommelse mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagarorganisation, och 5.sådan gruppskadeförsäkring för fysiska personer som har meddelats huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet och gruppersonförsäkring för näringsidkare, studerande eller andra som i fråga om utformning och funktion kan jämställas med kollektivavtalsgrundad försäkring, om villkoren har godkänts av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. (Jfr 1 kap. 5 § promemorian, 1 kap. 4 § SkFL och 1 kap. 4 § andra stycket PFL.) Av paragrafen framgår att avtalsfrihet gäller för vissa försäkringar. Övervägandena finns i avsnitt 5.3. Paragrafen, som väsentligen utformats i enlighet med Lagrådets förslag, har ingen motsvarighet FAL. Avtalsfrihet gäller enligt punkt 1 vid sjöförsäkring, annan transportförsäkring och försäkring av luftfartyg om det inte är konsumentförsäkring. Rörande begreppet sjöförsäkring kan hänvisas till vad som gäller enligt FAL (se 59 §). Häri ingår den särskilda ansvarsförsäkring som kallas Protection and Indemnity-försäkring. Inte heller är någon ändring avsedd rörande begreppet annan transportförsäkring (jfr härom , Försäkringsrätt, 2 uppl. 1965 s. 471). 2003/04:150 1 kap. Avtalsfrihet gäller enligt punkt 2 vid kreditförsäkring, även om en konsument skulle teckna en försäkring av detta slag. Med kreditförsäkring avses borgensförsäkring, hypoteksförsäkring och kundkreditförsäkring samt försäkring för tryggande av pensionsutfästelser. En kreditförsäkring kan sålunda utgöra en garanti för t.ex. ett åtagande eller ett lån eller innebära ett skydd mot kundförluster. Denna försäkringstyp har en så speciell utformning att den inte bör omfattas av en tvingande reglering såvitt gäller förhållandet mellan parterna. Avtalsfrihet gäller enligt punkt 3 också för gruppskadeförsäkring för näringsidkare. I paragrafen öppnas två ytterligare möjligheter att avvika från lagens regler, i den utsträckning dessa enligt det föregående avser sådant som kan regleras i försäkringsvillkoren. För kollektivavtalsgrundad försäkring är avvikelse tillåten om försäkringen följer en central överenskommelse mellan arbetsmarknadens parter. För andra försäkringar med likartad funktion får avvikelse ske efter godkännande av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. För att en försäkring skall anses som en kollektivavtalsgrundad försäkring enligt lagen krävs det enligt 18 kap. 1 § resp. 20 kap. 1 § bl.a. att försäkringen meddelas enligt ett i villkoren angivet kollektivavtal mellan en arbetsgivarorganisation och en arbetstagarorganisation. För att försäkringsvillkoren skall få avvika från lagens regler gäller att försäkringen följer en central överenskommelse som på arbetstagarsidan har ingåtts av en central organisation. Regeln syftar i första hand på de stora uppgörelserna mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer. Men lagen kan också frångås genom uppgörelser direkt på förbundsnivå. Som utvecklas i författningskommentaren till 18 kap. behöver en arbetsgivare som tecknar kollektivavtalsgrundad försäkring inte själv vara bunden av det kollektivavtal som försäkringen följer. Försäkringen kan tecknas frivilligt eller enligt ett annat kollektivavtal där han har åtagit sig att teckna försäkringen. Detta gäller även om försäkringsvillkoren avviker från lagens regler. Det kan inte uteslutas att en skadeförsäkring som i allt väsentligt överensstämmer med en kollektivavtalsgrundad försäkring tecknas som gruppförsäkring. I den mån en sådan försäkring skall gälla för konsumenter skall enligt 6 § första stycket inte någon avtalsfrihet gälla. Om försäkringen i fråga om utformning och konstruktion kan jämställas med en kollektivavtalsgrundad försäkring, skall man emellertid kunna godta villkor som inte överensstämmer med lagen. Avvikande villkor kan godkännas av regeringen eller en myndighet som regeringen bestämmer. Detsamma skall gälla sådan personförsäkring för grupper av näringsidkare, studerande eller andra som i fråga om utformning och funktion kan jämställas med kollektivavtalsgrundad försäkring. Kravet att försäkringen till utformning och funktion skall kunna jämställas med en kollektivavtalsgrundad försäkring innebär att det skall vara fråga om försäkringar som ger ett grundskydd av samma typ som kollektivavtalsgrundade försäkringar för grupper av personer som deltar i utbildning eller arbete, utan att vara anställda. Det är alltså inte avsikten att avsteg från lagens regler skall medges för t.ex. sådana olycksfallsförsäkringar som ideella föreningar av olika slag kan teckna för dem som deltar i föreningens verksamhet. 2003/04:150 1 kap. Den tvingande regleringen i 6 § andra stycket i förhållande till tredje man gäller vid alla typer av försäkringar. En personförsäkring som ingår i en skadeförsäkring 8 § Ingår en personförsäkring som en del i en skadeförsäkring, gäller bestämmelserna om skadeförsäkring även för personförsäkringen, om inte annat anges. Vidare tillämpas 14 och 15 kap. beträffande personförsäkringen. (Jfr 1 kap. 6 § promemorian och 1 kap. 5 § PFL.) Paragrafen reglerar det fallet när en personförsäkring ingår som en del i en skadeförsäkring. Innebörden är att reglerna om skadeförsäkring då i viss utsträckning skall gälla också för personförsäkringen. Övervägandena finns i avsnitt 5.1. Paragrafen har ingen uttrycklig motsvarighet FAL eller KFL. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. I paragrafen behandlas de frågor som uppkommer när en försäkring innehåller både skadeförsäkringsmoment och personförsäkringsmoment. Paragrafen utgår från det fallet att personförsäkringsmomentet utgör en underordnad del i en skadeförsäkring. När det gäller hanteringen av försäkringen ansvarstidens början, förnyelse, premiebetalning osv. innebär lagens lösning att personförsäkringen skall följa skadeförsäkringens regler, medan bestämmelserna om personförsäkring skall gälla i frågor som rör brott mot s.k. biförpliktelser, skaderegleringen och förhållandet till tredje man. Självfallet är lagens bestämmelser om personförsäkring tvingande även när de tillämpas på försäkringar som i övrigt följer skadeförsäkringsregler. Vad som sagts framgår av särskilda bestämmelser i de följande kapitlen (se 4 kap. 12 §, 7 kap. 10 §, 17 kap. 3 § tredje stycket och 18 kap. 2 § första stycket.) Lagen innehåller inte några regler för den omvända situationen, dvs. att en personförsäkring förses med tilläggsmoment som avser skadeförsäkring, utan då är det närmast till hands att tillämpa bestämmelserna om personförsäkring generellt på försäkringen. Bestämmelserna i 2 kap. innehåller allmänt hållna regler om försäkringsbolagets informationsskyldighet vid konsumentförsäkring. De har väsentligen marknadsrättslig karaktär, men dessutom gäller ett civilrättsligt ansvar i vissa fall. Kapitlet har vid personförsäkring sin motsvarighet i 10 kap. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 13 §§. Kapitlet omfattar nio paragrafer. Efter en inledande paragraf, som slår fast att försäkringsbolaget har en informationsskyldighet och också de formkrav som gäller för den, behandlas i 24 §§ försäkringsbolagets skyldighet att informera innan en försäkring meddelas och därefter. I 57 §§ föreskrivs vilken information som skall lämnas , i samband med förnyelse och vid villkorsändring samt i samband med ett försäkringsfall och skaderegleringen. Därefter följer två paragrafer som behandlar sanktionerna vid brott mot upplysningsplikten. Av 8 § framgår att ett försäkringsbolag i vissa fall kan komma att drabbas av en civilrättslig påföljd om föreskriven information inte har lämnats. Av 9 § följer att marknadsföringslagen skall tillämpas om försäkringsbolaget inte lämnar den information som föreskrivs i försäkringsavtalslagen. Försäkringsbolagets skyldighet att lämna information 1 § Försäkringsbolaget är skyldigt att lämna information enligt detta kapitel. Informationen skall, i den mån det är möjligt, lämnas i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för mottagaren. Informationen skall vara klar och tydlig och avfattad på svenska. Den får lämnas på ett annat språk om mottagaren begär det. Detta kapitel är inte tillämpligt på sådana ömsesidiga lokala bolag som bedriver annan försäkring än brandförsäkring. 2003/04:150 2 kap. (Jfr 2 kap. 1 § promemorian och SkFL.) Paragrafen ger vissa allmänna riktlinjer för försäkringsbolagens informationsskyldighet vid konsumentförsäkring. Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 10 kap. 1 §. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.1.1. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL eller KFL. Av första meningen framgår att ett försäkringsbolag har en informationsplikt vars närmare innebörd anges i andra paragrafer i kapitlet. melsen lägger ett ansvar på ett försäkringsbolag att säkerställa att försäkringskunderna, försäkringstagarna och vissa andra personer i förekommande fall får föreskriven information också i sådana fall då försäkringsbolaget har gett andra personer i uppdrag att för dess räkning medverka vid tillkomsten av försäkringsavtal (t.ex. ett s.k. försäkringsombud) eller i att genomföra avtalet (t.ex. ombesörja skaderegleringen eller delar av den). I de följande meningarna i paragrafen anges vilken form informationen skall ha. Av andra meningen framgår huvudregeln att all information i princip skall lämnas i en handling (ett dokument) eller på annat sätt så att den är läsbar och kan bevaras av mottagaren (t.ex. i en dator). Förutom det fallet att näringsidkaren har lämnat en handling med den aktuella informationen är lagens krav uppfyllt t.ex. om näringsidkaren har överlämnat en diskett eller en cd-romskiva innehållande informationen eller om näringsidkaren har lämnat uppgifterna genom e-post i varaktig form. En förutsättning är dock att informationen ges i en form som är tillgänglig för konsumenten. Näringsidkaren kan sålunda i de flesta fall inte anses ha gett informationen på ett riktigt sätt om han t.ex. överlämnar en diskett till konsumenten trots att denne inte har tillgång till någon dator där han kan tillgodogöra sig informationen. Det får i varje enskilt fall bedömas om näringsidkaren har haft anledning att förutsätta att konsumenten haft möjlighet att tillgodogöra sig informationen. Det görs ett undantag från formkravet för sådana fall då informationen av praktiska eller andra skäl inte kan ges på detta sätt. Undantagsregeln tar närmast sikte på sådan information som skall lämnas innan ett försäkringsavtal ingås (enligt 2 §). Ett exempel är när en kund i telefon begär att få teckna en försäkring med försäkringsskydd. Andra fall när muntlig information kan vara tillräcklig är sådana som 5 § andra stycket tar sikte på, dvs. den situationen att försäkringstagaren vänder sig till försäkringsbolaget med förfrågningar av olika slag. Det talas i paragrafen om mottagaren av informationen, inte om kunden (som i 2 och 3 §§) eller försäkringstagaren (som i 46 §§). Orsaken är att det formkrav för information som anges i 1 § är tillämpligt på all information som skall lämnas enligt 2 kap. Det gäller alltså i fråga om såväl sådan information som skall lämnas till en person som står i begrepp att ingå ett försäkringsavtal med ett försäkringsbolag (2 §) och till den som har ingått ett sådant avtal (46 §§) som information som skall ges till någon annan (se 7 §). Skall det vara meningsfullt att få information, måste denna naturligtvis utformas så att mottagaren förstår den. Det är bakgrunden till kravet i den tredje meningen på klarhet och tydlighet, liksom på att informationen i princip skall vara på svenska. Det kan förekomma fall då en person i inte har svenska som modersmål och därför föredrar att få information på ett annat språk. I en sådan situation har försäkringsbolaget fullgjort sin informationsskyldighet om det ger mottagaren föreskriven information på det språk som han önskar. Detta framgår av den fjärde meningen. Det som sägs där innebär alltså inte att försäkringsbolaget är skyldigt att lämna information på ett annat språk än svenska men att det kan göra det om mottagaren begär det. Att mottagaren skall begära informationen på ett annat språk än svenska innebär att frågan om på vilket språk informationen skall lämnas 2003/04:150 2 kap. har behandlats mellan mottagaren och försäkringsbolaget och att mot- tagaren har uttalat sig vilja ha informationen på det språket. Försäkringsbolaget har fullgjort sin informationsskyldighet, om den föreskrivna informationen lämnas till en mäklare eller annan mellanman med behörighet att ta emot informationen för kundens eller försäkrings- Om försäkringstagaren företräds av exempelvis en mäklare med en fullmakt med angiven innebörd, kan försäkringsbolaget sålunda i princip avstå från att lämna information direkt till försäkrings- Har mäklaren behörighet bara att medverka vid tillkomsten av försäkringsavtalet men inte därefter, måste informationen under försäk- ringstiden däremot riktas till försäkringstagaren själv. Här gäller, liksom annars när en mellanman medverkar vid tillkomsten eller genomförandet av ett avtal, allmänna regler om fullmakt och behörighet. Andra stycket innebär att kapitlets informationsskyldighet inte gäller för ömsesidiga mindre lokala bolag (sockenbolag) som bedriver annan för- säkring än brandförsäkring. Undantaget är motiverat av att informations- skyldigheten skulle vara alltför betungande i dessa fall. I praktiken tar det sikte på försäkringsbolag som har medgetts undantag från försäkrings- rörelselagen enligt 1 kap. 10 § tredje stycket 2 den lagen. Information innan en försäkring meddelas 2 § Innan en konsumentförsäkring meddelas skall försäkringsbolaget lämna infor- mation som underlättar kundens bedömning av försäkringsbehovet och val av