prop · GR03150d2 · 2004-06-10 00:00:00 — En förutsättning för sådan identifikation är att handlandet tar sikte på förpliktelser som gäller för den försäkrade alltså vid framkallande av försäkringsfall (5 §), brott mot säkerhetsföreskrifter (6 §) och åsidosättande av räddningsplikt (7 §). Det finns inga motsvarande regler om identifikation när det gäller åsidosättande av upplysningsplikten, som ju gäller bara för försäkringstagaren (13 §§). För att identifikation skall kunna ske krävs alltså ett förbehåll i villkoren. Ett sådant förbehåll skall vara så tydligt att det utan svårighet kan utläsas vilken kategori eller vilka kategorier av personer som åsyftas. Det innebär inte att några namn måste anges. Det räcker att det föreskrivs att exempelvis den som har tillsyn över egendomen skall iaktta en säkerhetsföreskrift samt att dennes handlande skall likställas med handlande av den försäkrade själv. I princip krävs det en uttrycklig föreskrift om identifikation, och det är således inte tillräckligt att föreskriften bara anger att vissa personer är skyldiga att handla på visst sätt. Punkt 1 innebär att identifikation skall ske med den som med den försäkrades samtycke har tillsyn över den försäkrade egendomen. Den försäkrade behöver inte ha lämnat ett uttryckligt medgivande till omhändertagandet vid varje enskilt tillfälle, utan det räcker att någon exempelvis tillåts att regelbundet utnyttja den försäkrades egendom (t.ex. en bil, något som är vanligt familjemedlemmar emellan). Såvitt gäller makar, sambor och andra familjemedlemmar ges i punkt 2 identifikationsregler som rör bostad och bohag. Med make likställs registrerad partner (se 3 kap. 1 § första stycket lagen [1994:1117] om registrerat partnerskap). Med sambo avses en person som stadigvarande bor tillsammans med den försäkrade i ett parförhållande och har gemensamt hushåll med denne (se 1 § första stycket sambolagen [2003:376]). Identifikationsreglerna i punkt 2 kan tillämpas mellan makar även om det pågår ett mål om äktenskapsskillnad mellan dem. 2003/04:150 4 kap. båda makarna då fortfarande intresse av att försäkringsersättning betalas ut om det inträffar ett försäkringsfall. Om någon av dem mer eller mindre medvetet försummar vården av den andra makens egendom eller kanske t.o.m. uppsåtligt skadar denna, kan undantaget i andra stycket (se nedan) bli tillämpligt. Uttrycket gemensam bostad definieras i 7 kap. 4 § och 5 § sambolagen och är avsett att ha samma innebörd som där, dock med den skillnaden att också fritidsbostad omfattas. Det ställs i förevarande bestämmelse inte något krav på att bohaget skall vara gemensamt, utan bara att det förekommer i en gemensam bostad. Bestämmelserna om identifikation är också tillämpliga i förhållande till andra familjemedlemmar. Ett typiskt exempel är att ett barn i familjen glömmer att låsa bostaden och det sedan sker en stöld i denna. Med tanke på att bestämmelserna om begränsning av försäkringsbolagets ansvar utgår från att varje försäkrad i princip skall svara bara för egen försummelse bör dock begreppet annan familjemedlem tolkas restriktivt. Vad som i allmänhet kommer i fråga är att med den försäkrade jämställa dennes barn, föräldrar och syskon. Däremot får en makes, sambos eller annan familjemedlems handlande inte någon betydelse när det gäller försäkring av annan egendom än gemensam bostad eller bohag i en sådan, t.ex. av familjens båt (som alltså inte utgör bohag i lagens mening) eller djur. Det bör också framhållas att vid skada på bostad eller bohag identifikation i vissa fall kan förekomma också med stöd av bestämmelserna i första punkten. När det är någon annan som har åsidosatt en förpliktelse än den med vilken identifikation skall ske enligt försäkringsvillkoren, kan försummelsen gå ut över den försäkrade bara om det kan tillräknas denne som oaktsamhet att anlita vederbörande och oaktsamheten är sådan att den enligt 57 §§ kan medföra nedsättning av ersättningen. Eftersom bestämmelserna är tvingande, får försäkringsbolaget inte föreskriva identifikation med andra personer än dem som nämns i paragrafen. Vid identifikation skall rätten till ersättning prövas med stöd av 5 7 §§. Om försäkringsersättning inte är helt utesluten (vilket kan vara fallet om någon har framkallat en skada uppsåtligen), kan ersättningen sättas ned efter vad som är skäligt. Man bör då särskilt ta hänsyn till det förhållandet att den försäkrade själv inte har varit försumlig. Typiskt sett är det när identifikationsreglerna tillämpas motiverat att ersättningen inte sätts ned lika mycket som när skadan har orsakats av den försäkrade själv. Av 9 § första stycket 1 framgår att ersättningen inte skall sättas ned vid ringa oaktsamhet. Detsamma gäller enligt 9 § första stycket 2 vid handlande av den som var under inflytande av en allvarlig psykisk störning eller som var , liksom enligt 9 § första stycket 3 försvarliga handlingar i vissa nödlägen. Dessa bestämmelser gäller även vid tillämpning av bestämmelserna om identifikation. Om barnet som i det ovannämnda exemplet glömde låsa bostaden inte hade fyllt , får ersättningen alltså inte alls sättas ned. 2003/04:150 4 kap. Av andra stycket framgår att man i undantagsfall inte skall identifiera den försäkrade med annan enligt vad som sägs i första stycket. Bestämmelsen är avsedd att användas när identifikation skulle leda till stötande resultat, t.ex. i det under första stycket omtalade fallet då ena maken uppsåtligen skadar den andres egendom. Undantag från bestämmelserna om begränsning av försäkringsbolagets ansvar 9 § Ersättning får inte sättas ned enligt detta kapitel på grund av 2.handlande av någon som var allvarligt psykiskt störd eller som var , eller 3.handlande som avsåg att förebygga skada på person eller egendom i sådant nödläge att handlandet var försvarligt. Vid försäkring mot skadeståndsansvar som kan uppkomma för den försäkrade (ansvarsförsäkring) tillämpas inte bestämmelserna om nedsättning av ersättning i 5 § andra stycket och 6 och 7 §§ i förhållande till den skadelidande. Om den försäkrade inte enligt någon författning är skyldig att ha ansvarsförsäkring som omfattar skadan, är försäkringsbolaget skyldigt att lämna ersättning bara i den utsträckning denna inte kan utges av den försäkrade. (Jfr 4 kap. 9 § promemorian och SkFL.) Paragrafen föreskriver vissa undantag från de tidigare reglerna om att ersättning kan nedsättas. Första stycket 2 och 3 har vid personförsäkring viss motsvarighet i 12 kap. 8 § tredje stycket och 10 §, men paragrafen har i övrigt ingen motsvarighet vid personförsäkring. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 15 §. Övervägandena till första stycket finns i avsnitt 6.3.7 och till andra stycket i avsnitt 6.3.3, 6.3.4 och 6.3.5. Paragrafen har viss motsvarighet i 33 § första stycket KFL. Enligt olika paragrafer i detta kapitel kan försäkringsbolaget under vissa förutsättningar sätta ned försäkringsersättningen eventuellt till noll om försäkringstagaren eller den försäkrade har åsidosatt sina förpliktelser. Förevarande paragraf anger vissa allmänna undantag om när ersättningen inte skall sättas ned. Försäkringsbolaget får inte i något fall sätta ned ersättningen om det bara är fråga om ringa oaktsamhet. Detta framgår av punkt 1. Bestämmelsen gäller också i förhållande till den som enligt 8 § skall identifieras med den försäkrade. Bestämmelsen om ringa oaktsamhet blir i praktiken tillämplig främst vid brott mot 2 § (upplysningsplikten), 3 § (riskökning) och 6 § (säkerhetsföreskrifter). Vid bedömningen av om ett visst beteende skall anses som ringa oaktsamhet skall situationen i dess helhet beaktas. Vid brott mot en säkerhetsföreskrift får hänsyn tas till bl.a. hur pass aktuell föreskriften kan ha varit för den försäkrade och under vilka förhållanden den har överträtts. Helt tillfälliga smärre förbiseenden och misstag är typiskt sett uttryck för 2003/04:150 4 kap. bara ringa oaktsamhet. Har den försäkrade i strid mot villkoren t.ex. lämnat en försäkrad bostad olåst under , torde försummelsen i regel böra bedömas som ringa, i varje fall om det inte har funnits någon större risk för inbrott. Saken får ses på samma sätt om den försäkrade tillfälligt har förvarat för mycket brandfarligt material i sin bostad, i varje fall om det inte har funnits någon särskild anledning att anta att förvaringen innebar en omedelbar risk för skada. Vid bedömningen bör man dock också fästa avseende vid värdet av försäkrad egendom. Vid motorfordonsförsäkring förekommer det villkor enligt vilka fordonet alltid skall vara låst då det lämnas. Att försumma ett sådant villkor kan sällan anses som ringa oaktsamhet. Enligt punkt 2 kan nedsättning inte heller ske då den som har åsidosatt förpliktelsen var allvarligt psykiskt störd eller var . Det är förhållandena då den aktuella handlingen företogs eller skulle ha företagits, t.ex. när oriktiga upplysningar lämnades till försäkringsbolaget eller när försäkringsfallet framkallades, som är avgörande. Som har berörts avser paragrafen också handlande av den som enligt 8 § skall likställas med den försäkrade. Om den försäkrade själv har medverkat till att exempelvis en säkerhetsföreskrift satts åt sidan av ett barn en dörr har t.ex. fått stå olåst kan ersättningen ibland sättas ned på grund av den försäkrades eget förhållande. Nedsättning tillåts enligt punkt 3 inte heller när någon visserligen har brutit mot sina förpliktelser mot försäkringsbolaget på ett sätt som i allmänhet innebär att ersättningen begränsas men i ett sådant nödläge då det gällt att hindra eller begränsa skada på person eller egendom att handlandet var försvarligt. Den vidtagna åtgärden behöver inte nödvändigtvis ha varit den lämpligaste. Det är tillräckligt att den har varit försvarlig i den uppkomna situationen. Man har alltså möjlighet att ta hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet, t.ex. hur pass allvarlig skada som kunde antas uppkomma om den försäkrade handlade annorlunda. Har en händelse varit svårbedömbar eller pressande för den försäkrade, kan det motivera att man lättare bedömer förfarandet som försvarligt. När det gäller bevisbördan för att ett nödläge har förelegat kan det finnas anledning att resonera på ungefär samma sätt som när den försäkrade påstår att ett försäkringsfall har inträffat (jfr rättsfallen NJA 1984 s. 501 I och II). En försäkrad som tydligen medvetet har brutit mot en säkerhetsföreskrift skulle t.ex. behöva visa att det skett i nöd för att hindra en skada. När det gäller kraven på bevisningen får det emellertid som regel anses tillräckligt att det görs mera troligt att det har förelegat en nödsituation än att så inte varit fallet. Bestämmelsen ger en särskild regel om ansvarsförsäkring, en försäkringstyp vars innebörd anges i styckets första mening. Det finns här en skillnad mellan å ena sidan reglerna om framkallande av försäkringsfallet, säkerhetsföreskrifter och räddningsplikt (57 §§), och å andra sidan reglerna om upplysnings- och anmälningsplikt (2 och 3 §§). 2003/04:150 4 kap. Om den försäkrade (eller den som skall likställas med den försäkrade) åsidosätter sina förpliktelser enligt 57 §§, kan ersättningen i princip inte Den skadelidande kan alltså räkna med att genom försäk- ringen få ersättning för den skada som den försäkrade orsakar honom. Detta framgår av första meningen. Ett undantag gäller dock om den försäkrade uppsåtligen framkallar försäkringsfallet, då ersättning enligt 5 § första stycket är helt utesluten. Bryter försäkringstagaren mot förpliktelserna i 2 och 3 §§, går detta däremot ut också över den skadelidande. Enligt andra meningen är försäkringsbolaget emellertid skyldigt att betala ersättning till den skadelidande bara i den mån skadestånd inte kan utges av den försäkrade. Försäkringsbolagets ansvar mot den skadelidan- de är alltså subsidiärt. Det innebär att den skadelidande i första hand måste få fastslaget om någon försäkrad är ansvarig för skadan. förutsättningarna för att bestämmelserna i första meningen skall bli aktuell i ett konkret fall i allmänhet är ett beteende som innefattar grov oaktsamhet eller överträdelse av en säkerhetsföreskrift, lär det i regel inte krävas någon rättegång för att en principiell skadeståndsskyldighet skall Om det står klart att den försäkrade är ansvarig, blir nästa fråga i vad mån denne kan betala skadeståndet. I varje fall om det har förekommit sådana klara indicier som misslyckade utmätningsförsök, kan detta som regel godtas som tillräcklig bevisning på betalningsoförmåga. ningsförmågan skall prövas efter de aktuella förhållandena. meningen att den skadelidande skall behöva vänta på ersättning därför att den försäkrade möjligen kan få en förbättrad ekonomi . sådana fall där den skadelidande enligt bestämmelsen har subsidiär rätt till ersättning får han föra talan om ersättningen direkt mot försäkrings- bolaget (se 9 kap. 7 § andra stycket). Ett undantag från principen att försäkringsbolaget bara har ett subsidiärt ansvar gäller vid obligatorisk ansvarsförsäkring. försäkring har normalt som direkt syfte att garantera den skadelidande att få ut det skadestånd han har rätt till av den försäkrade. kan då vända sig mot försäkringsbolaget direkt utan att först kräva den försäkrade (jfr 9 kap. 7 § första stycket 1). Meddelande om att ansvarsbegränsning åberopas 10 § När försäkringsbolaget får kännedom om ett förhållande som vid försäkringsfall kan föranleda ansvarsbegränsning enligt detta kapitel, skall bolaget, om det vill göra gällande att dess ansvar skall begränsas, utan oskäligt dröjsmål lämna ett skriftligt meddelande om detta till försäkringstagaren och till den som annars kan göra anspråk på ersättning. Annars förlorar bolaget rätten att åberopa förhållandet mot den som skulle ha fått meddelandet, om inte försäkringstagaren eller den försäkrade har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder. (Jfr 4 kap. 10 § promemorian och SkFL.) Bestämmelsen, som utformats väsentligen enligt Lagrådets förslag, rör försäkringsbolagets skyldighet att underrätta försäkringstagaren när någon omständighet enligt 4 kap. åberopas till stöd för nedsättning av Den har för personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. 11 §. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 16 § första stycket. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.7. Vissa liknande bestämmelser förekommer FAL (8 och 48 §§), däremot inte KFL. När försäkringsbolaget har fått kännedom om ett förhållande som vid ett eventuellt försäkringsfall kan motivera nedsättning och vill åberopa förhållandet, skall bolaget enligt första meningen skriftligen meddela detta till försäkringstagaren. Det kan t.ex. gälla att bolaget har upptäckt att en oriktig upplysning har lämnats i något viktigt avseende. Meddelandet från försäkringsbolaget skall lämnas utan oskäligt uppehåll, vilket ger ett visst rådrum. Ett muntligt meddelande är inte tillräckligt. Om försäkringsbolaget inte lämnar meddelandet i rätt tid trots kännedom om ett förhållande som är relevant för att nedsättning skall kunna ske, kan bolaget enligt andra meningen inte senare göra gällande att ersättningen skall sättas ned på grund av det förhållandet. För att reglerna inte skall leda till stötande resultat får en sådan underlåtenhet dock ingen effekt i det fallet att försäkringstagaren eller den försäkrade har förfarit svikligt eller i strid mot tro och heder. Skulle försäkringsbolaget inte underrätta enligt paragrafen, har bolaget inte rätt att sätta ned ersättningen, även om försäkringstagaren på annat sätt blivit klar över att bolaget fått kännedom exempelvis om att felaktiga upplysningar lämnats eller att en säkerhetsföreskrift inte har iakttagits. Det kan ju finnas anledning för den försäkrade att tro att försäkringsbolaget, då förhållandena blivit klarlagda, beslutat att inte göra gällande någon rätt till nedsättning. Vissa fall av s.k. omfattningsvillkor 11 § Bestämmelserna i detta kapitel tillämpas också om en försäkring innehåller försäkringsvillkor som enligt sin lydelse begränsar försäkringens omfattning, när begränsningen beror av om någon på den försäkrades sida på förhand har känt till de förhållanden som har orsakat försäkringsfallet eller uppsåtligen eller genom vårdslöshet har medverkat till detta eller på annat sätt åsidosatt sina skyldigheter enligt kapitlet. (Jfr 4 kap. 11 § promemorian och SkFL.) Paragrafen tar sikte på villkor som enligt ordalagen avser försäkringens omfattning men som i verkligheten begränsar försäkringsbolagets ansvar i strid med grunderna för nedsättningsreglerna i 4 kap. Den har vid personförsäkring sin motsvarighet i 12 kap. 12 §. I fråga om företagsförsäkring, se hänvisningen i 8 kap. 16 § andra stycket. Övervägandena finns i avsnitt 6.3.8. Paragrafen har ingen motsvarighet FAL eller KFL. Paragrafen har utformats med beaktande av Lagrådets synpunkter. Med omfattningsvillkor avses villkor som bestämmer försäkringsbolagets ansvar. En synonym är begreppet ansvarsbegränsningar. Det är alltså villkor som anger vilka risker som försäkringen täcker och, vid sakförsäkring, vilken egendom som försäkringen omfattar. 2003/04:150 4 kap. inträffar eller egendom skadas som inte omfattas av försäkringen, utgår i princip ingen försäkringsersättning. Paragrafen är inriktad på fall där ett villkor som har utformats som ett omfattningsvillkor i själva verket tar sikte på försäkringstagarens eller den försäkrades kunskaper om omständigheter som har betydelse för tillämpningen av 13 §§ eller på deras förhållanden i sådana avseenden som behandlas i 57 §§. Paragrafens syfte är att hindra att bestämmelserna i 4 kap. kringgås. Dessa bestämmelser tar ju sin utgångspunkt i den situationen att en skada omfattas av försäkringen och att ersättning skall utgå. Om ett omfattningsvillkor i realiteten inskränker försäkringstagarens rätt enligt dessa regler, skall det inte tillämpas. I stället blir 4 kap. tillämpligt, med den konsekvensen att man bestämmer i vad mån ersättningen skall sättas ned. Paragrafen ger vissa exempel på sådana klausuler som avses. Till en början nämns sådana villkor om försäkringens omfattning som begränsar försäkringen då försäkringstagaren på förhand har känt till de förhållanden som har orsakat försäkringsfallet. Ett sådant villkor kan innebära att bestämmelserna om upplysnings- eller anmälningsplikt i praktiken skulle komma att kringgås. Vidare omtalas sådana omfattningsvillkor som till sitt innehåll kan anses som regler om framkallande av försäkringsfall eller förvärrande av följderna av försäkringsfall, exempelvis om skador som beror av bristande omsorg undantas. Slutligen är regeln tillämplig på andra villkor som i realiteten innebär att någon på den försäkrades sida har åsidosatt sina skyldigheter enligt kapitlet. I första hand avses villkor som till sitt innehåll är att bedöma som säkerhetsföreskrifter, liksom villkor om räddningsplikt. Bestämmelsen hindrar försäkringsbolaget från att ha villkor som t.ex. utesluter ett skadefall från försäkringen redan på den grund att en föreskriven släckningsutrustning inte har fungerat vid en brand. Paragrafen hindrar inte försäkringsbolaget från att undanta exempelvis stöld av viss egendom från försäkringens omfattning. Men den kan tänkas få betydelse om villkoren begränsar försäkringsskyddet till att omfatta bara egendom som förvaras på ett mera svåråtkomligt ställe. Gäller exempelvis en reseförsäkring enligt sina villkor stöld bara av medförd egendom som förvaras i låst hotellrum, får en sådan klausul bedömas enligt reglerna om säkerhetsföreskrifter. Skulle den försäkrade glömma att låsa dörren till hotellrummet, har ett aktsamhetskrav åsidosatts som oavsett hur villkoret utformas kan leda till att försäkringsersättningen sätts ned. Vid hemförsäkring betalas ibland ersättning även vid stöld i gemensamhetsutrymmen, dvs. utrymmen till vilka inte bara den försäkrade har nyckel, men bara om gärningsmannen har brutit sig in med våld. Sådana villkor har bedömt som tillåtna omfattningsbestämmelser, dvs. villkor som inte träffas av nedsättningsreglerna. Paragrafen innebär inte någon ändring i detta avseende. Den risk som undantas beror här väsentligen inte på försäkringstagarens förhållanden utan på att andra har tillåtet tillträde till lokalen. Paragrafen hindrar inte heller att försäkringsbolaget helt eller delvis fritar sig från ansvar för vissa händelser som i och för sig knyter an till den försäkrades handlande. Ett undantag kan mycket väl göras för viss 2003/04:150 4 kap. verksamhet eller viss typ av egendom, om villkoret inte innebär några särskilda krav på den försäkrades uppträdande. Det är t.ex. möjligt att undanta skador som följer av farlig verksamhet, bl.a. sprängning. ett villkor vid vagnskadeförsäkring som utesluter ansvar för skada som har uppkommit då fordonet använts vid tävling får godtas. kan försäkringsbolaget begränsa sitt ansvar i en hemförsäkring för stöld till att avse endast stöld i bostaden. Vidare möter det inte något hinder att försäkringsbolaget fritar sig från ansvar för exempelvis cykelstöld om den försäkrade cykeln saknar lås. Däremot får försäkringsbolaget som regel inte förbehålla sig ansvarsfrihet bara därför att cykeln har varit Då handlar det om brott mot en säkerhetsföreskrift. villkor enligt vilket ersättning inte utgår vid stöld om gärningsmannen är närstående till den försäkrade får anses tillåtet, eftersom begränsningen inte har något att göra med den försäkrades uppträdande. Paragrafen tillåter inte undantag i försäkringsvillkoren för ett fall där en bilförare har kört utan körkort eller i alkoholpåverkat tillstånd. förra undantaget kan anses gälla en säkerhetsföreskrift. av 6 § första stycket kan man dock komma fram till en kraftig nedsätt- ning av ersättningen, ofta ned till noll. Detsamma gäller det senare undantaget, oavsett om det bedöms enligt 5 § eller uppfattas som en En personförsäkring som ingår i en konsumentförsäkring 12 § Om en personförsäkring ingår som del i en konsumentförsäkring, tillämpas 12 kap. i stället för detta kapitel i fråga om personförsäkringen. (Paragrafen saknar motsvarighet i promemorian och i SkFL.) Enligt 1 kap. 8 § skall, när ett personförsäkringsmoment ingår i en konsumentförsäkring, bestämmelserna om konsumentförsäkring tillämpas om inte annat anges. Ett fall där undantag görs från den huvudregeln är när det är fråga om begränsning av försäkringsbolagets ansvar. Då tillämpas i stället 12 kap. Det innebär bl.a. att påföljden vid brott mot upplysningsplikten blir en annan (jfr 12 kap. 2 §) och att riskökning bedöms annorlunda (jfr 12 kap. 6 och 7 §§). Den rätt till uppsägning som försäkringsbolaget har enligt 12 kap. 3 § får anses gälla endast personförsäkringsmomentet. Kapitlet behandlar olika frågor om betalning av premien. Det har vid personförsäkring sin motsvarighet i 13 kap. I fråga om företagsförsäkring, se 8 kap. 17 §. Kapitlet innehåller sju paragrafer. I 1 och 2 §§ behandlas tiden för premiebetalningen och försäkringsbolagets rätt att säga upp försäkringen på grund av premiedröjsmål. Innebörden av och försäkringsbolagets hantering av en premie som har betalats för sent regleras i 3 §. Frågor som gäller betalning av tilläggspremie tas upp i 4 §. I 5 § ges besked om när en premie skall anses betald då den förmedlas genom t.ex. bank eller annan betalningsförmedlare, och i 6 § regleras försäkringsbolagets rätt till premie då försäkringen upphör . Preskription av rätten till premie behandlas i 7 §. När premien behöver betalas 1 § Den första premien för en konsumentförsäkring behöver inte betalas tidigare än från den dag då försäkringsbolaget avsände ett krav på premien till försäkringstagaren. Detta gäller dock inte om försäkringen skall tecknas genom att försäkringstagaren betalar premien eller om försäkringen annars är giltig bara under förutsättning att premien betalas innan försäkringstiden börjar. Premien för en senare premieperiod behöver inte betalas tidigare än en månad från den dag då försäkringsbolaget avsände krav på premien till försäkringstagaren. Om premieperioden är högst en månad, skall premien dock betalas på periodens första dag.