mot · GS02So597 · 2004-10-05 00:00:00 — Barn som far illa och anmälningsskyldigheten tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av att införa en avgränsad men fungerande anmälningsskyldighet om barn som far illa. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av ett förebyggande och tidigt stöd till föräldrar. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av att klargöra ansvarsområdet mellan socialtjänst och Migrationsverket.1 tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av att se över statsbidragssystemet så att barn och föräldrar kan placeras tillsammans om behov föreligger.1 1Yrkandena 3 och 4 hänvisade till SfU. Barn som är i behov av stöd är många. Det finns barn till missbrukare, till psykiskt sjuka och till föräldrar med bristande förmåga. Det finns barn som utsätts för misshandel och sexuella övergrepp, barn som bevittnar våld i hemmet eller befinner sig i vårdnadstvister, övergivna barn, barn som inte får sina grundläggande behov av mat, kläder, sömn, regler, normer och omsorg tillgodosedda samt barn som har flytt från krigets fasor. har beslutat att anmälningsskyldigheten i socialtjänstlagen skall utvidgas till att omfatta fler myndigheter, att hänvisningar till anmälningsskyldigheten införs i de lagar som reglerar verksamheter som kommer i kontakt med barn liksom en bestämmelse om skyldighet för berörda myndigheter att samarbeta. Allt detta är utmärkt, men om barn som far illa ska få det stöd de behöver, är det tillämpningen och det praktiska arbetet som är avgörande och inte de välformulerade skrivningarna i lagen. Personal som arbetar med barn har aldrig fullgjort sin anmälningsskyldighet i den utsträckning som lagstiftaren avsett. Flera och återkommande studier bekräftar detta. redovisade en kartläggning i drygt 200 kommuner av anmälningar om att barn far illa. Av granskningen framgår att cirka 48 500 anmälningar till inkom . Av dessa ledde endast 24 700 till att utredningar inleddes. Skillnaderna mellan kommunerna var stora. I vissa kommuner ledde endast två av tio till en utredning. Granskningen visade också att inte ens två av tio polisanmälningar som gäller barnmisshandel och sexuella övergrepp leder till åtal. Anmälda fall har till och med blivit liggande i upp till tvåårs tid utan att åtgärder vidtagits. har åtgärden sedan bestått i att fallen lagts ned på grund av brist på bevis. redovisade siffror som visar en kraftig ökning av anmälda fall av barnmisshandel. Polisanmälningarna när det gäller barn i åldrarna ökade från ca 260 fall till drygt 1 2003. har 568 anmälningar inkommit. Anmälningarna som rör barn mellan har ökat från 1 500 till 6 400. Polisen har fått över 3 600 anmälningar i denna åldersgrupp. ska enligt regleringsbrevet i samarbete med länsstyrelserna redovisa en sammanställning av de viktigaste iakttagelserna vid länsstyrelsernas sociala tillsyn . Av rapporten tillsyn 2003 framgår också att anmälningar av barn och ungdomar inte utreds inom individ- och familjeomsorgen. Bedömningen av vilka barn som ska utredas anses oklar. Det framgår också av rapporten att det är svårt att rekrytera personal och att det finns brister i handläggningen, vilket påverkar rättssäkerheten. Vidare följs inte familjehemsvården upp, utan barn som har behov av barnpsykiatrisk vård har problem att få stöd och behandling. Detta kan bero på att det är de vuxnas behov som står i centrum och inte barnens. Flera länsstyrelser har också sett ett ökat behov av insatser till asylsökande barn med tydliga psykiska och somatiska problem, som leder till utredningar och insatser även inom . Det finns dock oklarheter i ansvarsfrågan. Kommunerna och är oeniga om ersättningen till kommunerna för insatser till dessa familjer. Det riskerar att medföra att dessa barn blir utan de biståndsinsatser de behöver och har rätt till enligt socialtjänstlagen. Ett ekonomiskt problem är också att statsbidrag utgår om barn placeras ensamma, men inte om barn och föräldrar placeras tillsammans. Varför görs inte anmälningar? Det finns flera orsaker till att personal som arbetar med barn inte vänder sig till . Det är fortfarande ett stort steg för många att ta kontakt med "soc". betraktas fortfarande som en repressiv och stämplande myndighet. Det finns också rädsla hos personal för obehag, våld eller trakasserier från berörda familjer och en rädsla för att man har för lite på fötterna eller att man sett eller hört fel. Rädsla för att föräldrarna t.ex. tar barnet från dagis så att barnet blir ännu mera oskyddat. Även socialsekreterare känner ibland rädsla i kontakten med vissa familjer, vilket i sig kan vara ett hinder för att ge barnet erforderligt stöd. Personal inom olika verksamheter är ofta kritisk till att de inte får veta vad som händer efter det att en anmälan har gjorts. De ser inget resultat och får ingen återkoppling på grund av rådande sekretessbestämmelser. En del personal har också egna problem i familjen eller i föräldraskapet vilket kan väcka ångest. Ska jag anmäla som har problem själv? Det finns ju inga perfekta familjer eller föräldrar. Personal inom skola, socialtjänst och andra verksamheter har också svåra problem . Själva ordet "anmälan" är avskräckande. Om man tydliggjorde att brott mot barn i form av misshandel, sexuella övergrepp och könsstympning innebar en ovillkorlig skyldighet med straffansvar om man inte gör en anmälan, men att i övrigt utvecklar en mer rådgivande och öppen verksamhet i samverkan med andra, dit föräldrar kan vända sig för råd och stöd utan att behöva hamna i rullar, skulle mycket vara vunnet. bör också få verktyg att faktiskt kunna hjälpa barn som behöver stöd. får barnen ingen hjälp om föräldrarna inte vill samarbeta eller om LVU inte är tillämplig. Detta innebär - precis som kritikerna säger - att "en anmälan inte leder till någonting". Ytterligare en förklaring till att barn som far illa inte får erforderlig hjälp är kunskapsbrist, bristande rutiner, revirtänkande, samarbetssvårigheter och brist på respekt för varandras olika kompetens. har det pratats om samverkan som aldrig tycks komma till stånd mer än i undantagsfall. När inleder en utredning och vill tala enskilt med barnet får det inte göras mot föräldrarnas vilja, trots att och socialtjänstlagen säger att barn har rätt att komma till tals. I har vi en mycket stark föräldrarätt som sätter hinder i vägen när det gäller utredande och när det gäller insatser i familjen för att täcka barns behov. bör även få ett tydligt uppdrag att hjälpa föräldrar som behöver råd och stöd i föräldraskapet. Detta bör kunna ske utan dokumentation och utredningar. bör tillsammans med andra verksamheter hitta former för samverkan där föräldrarna är delaktiga i problemlösningen och kan känna tillit till samhällets olika aktörer. Samtycke bryter ju sekretessen. Om vi menar allvar med och allt tal om barns bästa räcker det inte med förändringar i lagtexten. Vi måste analysera varför anmälningsskyldigheten inte fungerar och tillse att barn tidigt får den hjälp de behöver. Socionomutbildningens kvalitet måste höjas för att socialarbetarna ska kunna klara det svåraste av arbeten - att hjälpa utsatta barn. Vi måste se över sekretessbestämmelserna så att tystnaden inte medför att barn inte får hjälp. Attityderna till måste förändras liksom metoder och förhållningssätt i det praktiska arbetet.