mot · GS02So507 · 2004-10-04 00:00:00 — Genom lagen (1999:216) om ögonundersökning vid misstanke om vissa brott i trafiken gavs polisen också möjligheter att undersöka ögonen på en förare som misstänks för att vara narkotikapåverkad med hjälp av exempelvis en pupillometer. uppgick antalet misstänkt narkotikapåverkade förare till cirka 700. Motsvarande siffra för är 5 072. Lagändringarna och utbildningen av poliser för att kunna upptäcka narkotikapåverkade förare är exempel pååtgärder som medfört en ännu bättre och mer effektiv trafikövervakning. Vi anser att det sker alldeles för många olyckor till följd av alkohol- och drogpåverkade förare. Därför måste åtgärder vidtas för att minska trafikonykterheten. Det måste också finnas fler poliser på vägarna som kan ingripa mot misstänkta fall av rattonykterhet. Därtill har fler poliser på vägarna en avskräckande effekt på förare som överväger att köra i onyktert tillstånd. Ofta utdömer domstolarna alltför låga straff vid dödsolyckor till följd av trafikonykterhet. Efter en uppmärksammad olycka utanför dömdes rattfylleristen till 18 månaders fängelse efter att kört ihjäl en elva månaders baby samt barnets farmor. Det är direkt stötande för det allmänna rättsmedvetandet att döma en person som berövat två människor livet till ett så lågt straff. I synnerhet som straffskalan för grovt vållande till annans död ger möjlighet för domstolen att utdöma upp till fängelse. Enligt vår mening är det hög tid att se över och skärpa lagstiftningen vad gäller brott som begås av alkohol- och narkotikapåverkade förare, så att straffen för trafikonykterhet står i överensstämmelse med allvaret i gärningen. Bland annat bör man överväga att straffbelägga så kallad eftersupning samt ändra beviskraven och höja straffen för drograttfylleri. Man bör också se över och höja straffen för dem som kör rattfulla med vållande till annans död som följd. I det sammanhanget bör uppsåtsfrågan prövas. För att förebygga nya brott är det också viktigt att den som döms för rattfylleri kan erbjudas en väg ut ur sitt brottsliga beteende. När det gäller rattfylleri beror återfallen normalt sett på att rattfylleristen har alkoholproblem. Möjligheterna att döma personer som återfaller i grovt rattfylleri till behandling bör därför utvidgas. Vi vill betona att det är individens ansvar att inte framföra fordon påverkad av alkohol eller droger. Om staten inte är tillräckligt tydlig med detta finns inte någon kontrollåtgärd i världen som kan motverka rattonykterhet. Fler poliser och höjda straff är därför den främsta åtgärden som staten kan vidta mot rattonykterhet. Bussbranschen har satt upp ett mål att skall alla nya bussar levereras med alkolås, vilket ska göra det omöjligt för en onykter chaufför att starta bussen. Bussparken byts ut och då skulle alla bussar ha alkolås . Flera transportföretag har som ett led i att erbjuda säkra och effektiva tjänster installerat alkolås i sina fordon. Till exempel har för avsikt att i upphandlingar av entreprenader och konsulter kräva att tunga fordon skall vara försedda med alkolås. I den redovisning begärt av regeringen ingår en beskrivning av hur krav i offentlig upphandling kan minska förekomsten av alkohol i trafiken. Vi stödjer regeringens bedömning att fortsatta initiativ bör tas för att påskynda att statliga myndigheter och bolag inför trafiksäkerhetskrav vid upphandling och utförande av transporttjänster. Den första och viktigaste åtgärden för narkotikapolitiken måste vara att sätta in åtgärder för att förhindra nyetableringen av missbrukare. Det är det enskilt mest avgörande för i vilken riktning som narkotikaanvändandet i kommer att utvecklas. Polisen har med nuvarande regler små möjligheter att få fram bevis mot ungdomar mellan tolv och som misstänks använda narkotika. De metoder som finns är inte tillämpliga eftersom personer inte är straffmyndiga. Provtagning i form av urinprov är det enklaste sättet att upptäcka om narkotika används. Ökade befogenheter behövs för polisen att vid misstanke göra urinprover på ungdomar . Det är ett avgörande verktyg för att kunna ingripa redan på ett tidigt stadium. Polisen måste ges tillräckliga resurser för att kunna göra kontinuerliga, riktade insatser vid misstanke om narkotikahandel eller missbruk. Insatser från specialenheter har inneburit ett nytt sätt att arbeta med fokus på det enskilda missbruket. Offensiv polisverksamhet upptäcker långt fler missbrukare än någon annan myndighet eller institution. Specialiserade narkotikaenheter måste finnas i varje län och de större städerna skall ha gatulangnings- och ungdomsgrupper för att en effektiv verksamhet skall kunna utvecklas. Enheterna måste ges bemanning för att svara upp mot behoven. Polisen måste få en chans att leva upp till statsmakternas fastlagda mål genom att de får tillgång till effektiva metoder. Utgångspunkten måste vara att narkotikalangarna alltid är steget före. Det ställer krav på att polisens metoder utvecklas i samma takt. Heroinlangare använder sig t.ex. ofta av kapslar inlindade i plast. Kapslarna förvaras i munnen och om polisen ingriper sväljs kapseln snabbt. I har polisen möjlighet att ta med sig den misstänkte till sjukhus, där han eller hon ges kräksirap av sjukhusets personal för att säkra bevisningen för brottet. I är detta inte tillåtet. I stället får den misstänkte sitta på en bevakad toalett. Detta är oerhört tids- och resurskrävande. Kräksirap bör kunna användas även av svenska poliser för att på ett snabbare och effektivare sätt komma åt langning och missbruk. Medlet skall kunna sväljas eller injiceras. För att metoden skall kunna tillämpas skall det finnas ett beslut från en åklagare. En annan viktig grupp som måste ha kunskaper om narkotikan är ordningsvakterna. Många behöver fördjupade kunskaper i ämnet och rutiner för samarbete med polisen. Ett lyckat exempel på samarbete mellan polis och ordningsvakter är det projekt som drivits i med 17 nattklubbar. Här har polisens s.k. krogkommission haft en avgörande betydelse för samarbetet med ordningsvakterna där utbildning, informationsarbete och förtroendeskapande åtgärder varit viktiga. En av tullens främsta uppgifter är att bekämpa narkotikan. Tullen måste, liksom polisen, tillföras tillräckliga resurser för att kunna driva den praktiska narkotikabekämpningen. De neddragningar som tvingats genomföra har inneburit stora försämringar i förmågan att stoppa narkotikan redan vid gränserna. En redan ansträngd polisorganisation belastas därför ytterligare. Det är inte acceptabelt. Tullens insatser mot den illegala införseln av alkohol är också en viktig kugge i arbetet. Även om problemet med alkoholsmuggling är skapat av den svenska alkoholpolitiken måste tullen ges resurser att förhindra att kriminella element gör stora vinster på smugglingen. Narkotikabrottslingarna gör vinster genom ett cyniskt och hänsynslöst profiterande på andra människors misär. För att minska tillgången och efterfrågan på narkotika måste det stå klart att grova narkotikabrott straffar sig. Det skall inte löna sig att sko sig på andras beroende. Med hänsyn till det allmänna rättsmedvetandet bör livstids fängelse införas i straffskalan för grovt narkotikabrott. Domstolarna måste också fåökat utrymme att faktiskt hjälpa dem som begår ringa narkotikabrott. Genom att höja maxstraffet för ringa narkotikabrott från till får domstolarna möjlighet att döma till exempelvis skyddstillsyn med särskild föreskrift om drogfrihet och regelbundna tester. Fängelserna skall vara fria från narkotika. är av internerna missbrukare. Andelen inskrivna narkotikamissbrukare i anstalt har ökat från . var länge det enda drogfria fängelset. Men inte ens Österåkersanstalten klarar längre att upprätthålla drogfriheten. En uppgivenhet och hopplöshet breder ut sig. Det förekommer också att drogfria interner utvecklar ett missbruk . Tillgången till droger på anstalterna måste stoppas. Fängelsevården skall kunna hjälpa de intagna till ett nytt liv efter avtjänat straff, fritt från droger och kriminalitet. Missbruk omintetgör denna ambition. Det behövs dessutom fler platser på anstalterna för att fungerande motivationsenheter skall kunna inrättas. Vidare är platsbristen en begränsande faktor vid möjligheten till separering av interner med olika behov. En metod att minska tillgången på droger är att kontrollera besökare när det finns ett registrerat missbruk hos besökaren eller internen och misstanke om att narkotika förs in på anstalten. Syftet är inte att kontroller av föreslagen typ skall vara standard, utan kunna tillgripas när behov föreligger. Ofta förs narkotika in av närstående, som endera agerar av missriktad vänlighet eller känner sig pressade att smuggla. Glasruta kan exempelvis möjliggöra besök även i de fall besök annars hade varit omöjligt på grund av dokumenterat missbruk. Särskilda besöksrum med glasruta mellan den intagne och besökaren bör övervägas, liksom kontroll av inpasserande med exempelvis narkotikahundar.