mot · GS02Sf288 · 2004-10-01 00:00:00 — En särskilt utsatt grupp har varit invandrarna ifråga om både arbetslöshet och sysselsättning." (Välfärdspolitiska rådets rapport , sid. 60) En stor del av förklaringen till det långsiktigt växande utanförskap måste tveklöst sökas i hur vår ekonomi har fungerat . Det mest karakteristiska och bekymmersamma draget i detta avseende är att det har skapats för få jobb. uppvisar en relativt långsam tillväxttakt inom ramen för en tillväxtmodell som skapar färre arbetstillfällen än alla andra jämförbara industriländer. 2000/02 fanns det ungefär 11 000 jobb mindre i i jämförelse med läget 1980/82, men hade befolkningen i arbetsför ålder ökat med nästan 400 000 individer. Inte att undra på att många har slagits ut, inte minst bland flyktingar och invandrare! Denna utvecklingsmodell - som skapar så lite jobb och som ur integrationssynpunkt är förödande - förklaras inte av den tekniska utvecklingen. Om det vore så då skulle exempelvis , som är världens mest utvecklade land, drabbas ännu hårdare av jobbproblematiken. Men såär inte alls fallet. i vilken jobbantalet minskade i - 1980/82-2000/02 - skapades 37 miljoner nya nettojobb i . I skapas så mycket jobb att utan en stor invandring - ca en miljon personer - skulle den amerikanska ekonomin få betydande arbetskraftsproblem. Sanningen är att det inte finns något annat utvecklat land där det skapades så lite jobb som i mellan 1980/82 och 2000/02. För att få perspektiv på denna svenska jobbatrofi jämförs i diagram 3 sysselsättningsutvecklingen i med den i 13 andra industrialiserade länder. Diagram 3: Sysselsättningsförändring mellan 1980/82 och 2000/02 i procent Källa: Labor Force Statistics 1982-2002, 2003 De särpräglade problem som uppvisar i sysselsättningsavseende förklaras av de institutioner och regleringar som formar vår samhällsekonomi i allmänhet och vår arbetsmarknad i synnerhet. Särskilt viktiga i detta sammanhang är skattepolitiken, den bristande konkurrensen inom viktiga delar av tjänstesektorn, lönebildningsmekanismerna och arbetsrättsreglerna. Alla dessa aspekter samverkar till att bestraffa - fördyra - arbetet, försvåra nya gruppers etablering på arbetsmarknaden och minska mångfalden i samhällsekonomin. Konsekvenserna av allt detta är dels en ekonomi med alldeles för få ingångar samt en mycket homogent och genomreglerad arbetsmarknad, dels den massiva utslagningen av arbetsföra personer som har inträffat under det senaste kvartsseklet. Ett i sammanhanget särskilt viktigt problem är den extremt hårda beskattningen av arbetet som råder i . Detta slår som hårdast mot de sämst betalda arbetare som på grund av en internationellt sett rekordhög skatte- och avgiftsbörda på sammanlagt ofta hamnar under socialbidragsnormen och kan tvingas att med mössan i handen gå till för att få sina egna pengar tillbaka i form av ett kränkande socialbidrag. Dessa arbetande fattiga befinner sig i en situation av politiskt orsakad fattigdom och sårbarhet som är djupt omoralisk och destruktiv. Enligt LO:s rapport och inkomstfördelning (nov. 2000) fanns det 170 000 så kallade arbetarhushåll (hushåll där huvudförsörjaren har ett arbetaryrke) som hade disponibla inkomster - alltså efter transfereringar - som låg under socialbidragsnormen om familjen hade bil. För ensamstående med barn i arbetarhushåll är det tre fjärdedelar som hamnade under denna norm. Med tanke på denna ohyggliga skatte- och avgiftsbörda är det inte så konstigt att läsa i en av rapporterna från Kommittén välfärdsbokslut (Välfärd och försörjning, SOU 2000:40) att en drygt miljon svenskar hade en disponibel inkomst under socialbidragsnormen (beräknad på basis av de faktiska boendekostnaderna). En annan viktig bidragande orsak till utanförskapets framväxt är den enhetlighet och brist på konkurrens som fortfarande präglar den svenska samhällsekonomin, speciellt välfärdstjänsterna - vård, skola och omsorg. Detta är synnerligen viktigt eftersom det är just denna sektor som dels spelar en nyckelroll vad det gäller att leverera förutsättningar och verktyg för både arbetsmarknadsintegration och social rörlighet, dels har den största framtida sysselsättningspotentialen. Brist på konkurrens och mångfald inom denna strategiska sektor skapar givetvis färre jobbmöjligheter för personer som på olika sätt avviker gentemot majoritetsbefolkningen. En större öppenhet och konkurrensutsättning skulle öppna stora möjligheter för nya företag, som både drivs av och anställer människor med andra livserfarenheter, egenskaper och affärsidéer än de som bildar . Men inte bara det. Brist på mångfald och konkurrens gör det också svårare för minoriteter att få tillgång till ett varierande utbud av tjänster - exempelvis utbildning, rådgivning, arbetsförmedling och arbetslivsträning - som på bästa sätt kan utveckla deras specifika arbetspotential. De strukturella omständigheterna som här har analyserats måste också beaktas för att diskutera diskrimineringen. I en ekonomi där sysselsättningen knappast växer blir kampen om de befintliga jobben mycket hård och då kan också lindriga fördomar och diskriminerande attityder få en förödande effekt. Ingen kan påstå att svenskarna skulle vara särskilt hatiska mot invandrade personer eller extrema rasister, men i en samhällsekonomi som den svenska får även lägre nivåer av främlingsrädsla eller aversion den typ av effekter som det är tyvärr så lätt att konstatera i dagens . Samma sak gäller den bristande konkurrens som präglar svensk ekonomi. I ett arbetsmarknadssammanhang innebär diskriminering - i ordets strikta bemärkelse - att en arbetsgivare väljer bort den mest meriterade sökande på grund av "ras" (utseende), ursprung, kön, religion, kultur och dylikt. Diskrimineringen medför - eftersom man väljer bort den mest meriterade sökanden - en förlust för både arbetssökande och arbetsgivare. I en starkt konkurrenspräglad ekonomi kan sådana förluster vara mycket kännbara för den som diskriminerar eftersom andra kan ta till vara den diskriminerade och använda just den personens överlägsna kompetens som konkurrensmedel. Detta är alldeles påfallande i exempelvis de mest dynamiska och humankapitalintensiva delarna av den amerikanska ekonomin. I en samhällsekonomi som den svenska, präglad av mycket lägre grader av konkurrens, är diskrimineringen inte lika kostsam för den diskriminerande arbetsgivaren, särskilt om det handlar om den offentliga sektorn. Ingenting är så förödande för utsatta minoriteter och nykomlingar som monopolsituationer. Starkt konkurrensutsatta marknader är däremot bästa dörröppnare och effektivaste redskap för arbetsmarknadsintegration för minoritetsgrupper och avvikande individer. Diskriminering i strikt mening förekommer givetvis i och måste stävjas dels genom att öppna vår samhällsekonomi för mycket mer konkurrens, dels genom en samlad, effektiv och rättssäker lagstiftning mot alla typer av diskriminering. Den nuvarande ordningen med ett flertal lagar och diskrimineringsombudsmän är fullständigt ohållbar. Vi måste få en lagstiftning som gör det mycket mer kostsamt för den som diskriminerar att diskriminera. Men en sådan lagstiftning får inte tumma på grundläggande juridiska principer om bevisbördan - man är oskyldig tills att motsatsen bevisas - och framför allt på likabehandlingsprincipen, det vill säga att det bara är kompetensen i ordets vidaste bemärkelse som avgör vem som är bäst lämpad för ett jobb. Alla idéer om kvotering eller så kallad positiv särbehandling bygger på ett kollektivt diskrimineringstänkande, som i sig är lika förkastligt som den diskriminering som det säger sig vilja rätta till. Segregerande socialpolitik och utanförskap Sist men inte minst bland utanförskapets orsaker finns i den speciella varianten av svensk socialpolitik som tidigare kallades invandrarpolitik och som döps om till integrationspolitik. Denna politik har präglats av ett förmyndaraktigt omhändertagande, i vilket nykomlingarna systematiskt har omvandlats till maktlösa klienter och förlorat kontrollen över många av sina allra mest väsentliga livsval. Detta gäller också alltfler infödda svenskar, inte minst i en situation då bidragssamhället alltmer tränger tillbaka arbetsamhetens samhälle. Socialpolitikens mest omyndigförklarade och mest politiskt kontrollerade medborgare är de allra fattigaste och mest utsatta, dvs de som inte kan värja sig mot socialpolitikens maktmedel. I denna situation har många "etniska svenskar" hamnat men den har drabbat särskilt hårt många invandrare och inte minst flyktingar. I samband med en alltmer stängd arbetsmarknad har mängder av nyanlända hamnat i händerna på en växande "integrationsindustri" eller "omhändertagandeindustri", vars gåtfulla irrgångar har malt ner tusentals nykomlingar till en skugga av vad de tidigare var. Denna eländesindustri har i grunden byggt på en systematisk uppdelning av befolkningen i "riktiga" och "icke riktiga svenskar", som i grunden är inget annat än institutionaliserad segregation. Så har nästan två miljoner människor klumpats ihop i kategorin "invandrare" eller "svenskar med utländsk bakgrund" och en särskild "integrationspolitik" har skapats med anledning av deras existens. Denna stämplande kategorisering har utgått från att dessa människor inte bara saknar tillräckligt med "svenskt blod" utan är också ett problem att åtgärdas. Kring detta "problem" - att inte vara "riktiga svenskar" - har en omfattande integrationsindustri utvecklats, som omfattar tiotusentals tjänstemän och leds på nationell nivå av en så kallad integrationsminister och ett dito integrationsverk. Dessa apparater, och den segregerande ideologi som de producerar, är en väsentlig del av utanförskapsproblemet. Här finns givetvis en av de svåraste knutarna att lösa för en annorlunda politik, ty motståndet från denna eländesindustri mot åtgärder som ger "klienterna" verklig valfrihet och egenmakt kommer inte att vara försumbart. Vad som ovan anförts om utanförskapets omfattning, historia och orsaker bör ge regeringen till känna. De liberala principerna i kampen mot utanförskapet Den liberala vägen ut ur utanförskapet Det behövs ett radikalt perspektivskifte för att komma till rätta med segregations- och utanförskapsproblematiken. Först och främst måste vi sluta att se ner på våra medmänniskor. Problem- och svaghetsperspektivet måste ersättas med ett perspektiv som betonar möjligheter och styrka hos de grupper som utestängs från ett värdigt och kreativt liv. Det byråkratiska omhändertagandet måste ge plats åt en politik för egenmakt, arbete och mänsklig växt. Ett tillväxtperspektiv som lyfter fram människans inneboende styrka i stället för dess svaghet har vittgående politiska konsekvenser. Politikens huvudfråga utifrån ett sådant perspektiv blir hur vi ger alla människor goda förutsättningar för att utveckla den egna kraften. Detta gäller också människor som har gått igenom svåra eller till och med traumatiska upplevelser. De ska få den extra hjälp i form av rehabilitering och vård, som de behöver för att till fullo utnyttja sin egen kraft. Det är så man hjälper och inte stjälper exempelvis många av de flyktingar vi tar emot. Den viktigaste delen av svaret på denna fråga ligger i generella politik för att skapa ett arbetsammare, företagsammare, friare och tryggare . Det som mest kan hjälpa dem som lever i utanförskap är i grunden samma politiska förändringar som skulle hjälpa resten av befolkningen genom att göra till ett mer dynamiskt kunskapssamhälle. De förslag som presenteras i denna motion måste därför ses som ett komplement till denna allmänna politik, utan vilken det inte finns någon chans att föra en framgångsrik kamp mot utanförskapet. Våra konkreta förslag i kampen mot utanförskapet vill förverkliga några vägledande principer som vi sammanfattar under följande rubriker: egenmakt i stället för omhändertagande; frigörande solidaritet i stället för myndighetsmakt; valfrihet och egenansvar i stället för förmynderi; konkurrens och mångfald i stället för monopol och likriktning; arbete och företagande i stället för passivitet och bidragsberoende; tydlighet om toleransens och mångfaldens gränser; skolan som murbräcka mot utanförskapet; trygghet i stället för osäkerhet och våld; förstärkt kamp mot diskriminering i stället för kvotering och grupptänkande. Egenmakt i stället för omhändertagande Egenmakt är det begrepp som sammanfattar kungstanken i vår strävan efter ett friare och rättvisare samhälle. Den socialdemokratiska politikens mål och mening har varit tillrättaläggandet av medborgarnas liv. För detta utvecklades regler och institutioner som gav stor makt åt politiskt kontrollerade apparater, som kunde styra många av medborgarnas viktigaste livsval. Detta gällde särskilt de mest utsatta grupperna, som oftast har reducerats till maktlösa och omhändertagna klienter. Den tillväxtpolitik som vi föreslår grundar sig på den motsatta principen, principen om medborgarnas självbestämmande eller egenmakt. En sådan politiks mål och mening är att underlätta framväxten av denna makt genom att ge redskap och öppna möjligheter som förstärker medborgarnas frihet. Så länge som "ta-hand-om-modellen" och omhändertagandementaliteten fortsätter att råda i det svenska samhället kommer vi inte att se en förbättring i integrationspolitiskt avseende. Vi kan använda vilka vackra ord som helst, ta beslut, skriva avtal med kommunerna, författa personliga handlingsplaner för invandrare som aldrig har fått arbete i . Ingenting kommer att ändra sig om inte individerna själva och deras civila gemenskaper får praktiska möjligheter att själva agera, ta initiativ, förverkliga egna drömmar och verka för att tillfredsställa egna behov. Integrationen blir inte ett faktum så länge som de människor som förväntas integrera sig i samhället inte får tala och agera för sig själva. Därför är liberalernas motto "Du ska bestämma" lika relevant för en lyckad kamp mot utanförskapet som för ett bra samhällsliv iövrigt. Människor - oavsett var de är födda - kan inte älska ett land som med hjälp av bidrag håller dem utanför det aktiva livets arenor. Detta föder bara förakt, frustration och konflikter. Människor kan bara älska det land som uppmuntrar dem att själva ta itu med sina liv och stöder dem i ansträngningen att lyckas. Målet med en liberal integrationspolitik är därför detsamma som för all liberal socialpolitik: att var och en ska ta makten över sitt liv och själv kunna forma sin framtid i en fri samverkan med andra människor. Vad som ovan anförts om omhändertagandementalitet som hinder för integration och egenmaktens betydelse i kampen mot utanförskapet bör ge regeringen till känna. Frigörande solidaritet i stället för politisk styrning Solidaritet är att bry sig om och respektera våra medmänniskor. Solidaritet är inte att diktera någon annans livsvillkor genom att ge, solidaritet är att ställa upp så att någon annan kan förverkliga sina egna livsmål. Solidaritet är att bejaka någon annans värdighet och rätt till självbestämmande. Denna solidaritet, som frigör individens och civilsamhällets egen kraft, behöver vi i för att bryta det utanförskap som är vårt samhälles i särklass viktigaste problem. Det är denna solidaritet som kan göra att egenmakten blir en verklighet för alla. Det handlar om en frihetlig solidaritet som ger tillgång till de resurser som är nödvändiga för att kunna ta kommandot över det egna livet. Därför föreslår i denna motion betydande resursöverföringar till mest utsatta områden i syfte att just ge möjligheter för framväxten av en ny folkrörelse, en folkrörelse för egenmakt. Det avgörande i vårt perspektiv är att denna solidaritet ska syfta till att frigöra individens och de civila gemenskapernas kraft och ge förutsättningar till en växande frihet, inte till att tvinga fram vissa politiskt bestämda livsval eller inskränka medborgarnas valfrihet. Det är detta som ett verkligt socialliberalt tänkande vill åstadkomma, en radikal korsning mellan frihet och solidaritet, en frigörande solidaritet som inte kompromissar bort individens frihet. Vad som ovan anförts om behovet av en ny solidaritet som frigör individens och de civila gemenskapernas egen kraft bör ge regeringen till känna. Valfrihet och egenansvar i stället för förmynderi Valfrihet och egenansvar är naturliga följder av egenmakten eller bejakandet av medborgarnas individuella bestämmanderätt. Den gamla socialpolitikens mest karakteristiska drag var dess strävan efter att begränsa eller helt utradera denna valfrihet. Medborgarnas välfärdskonsumtion skulle kontrolleras och likriktas genom omfattande offentliga monopol. Denna situation har börjat förändras tack vare viktiga valfrihetsreformer som antogs under den senaste borgerliga regeringen, som friskolereformen, eller genom att nydanande kommuner och landsting väljer välfärdsmodeller där konkurrensen och medborgarens fria val står i centrum. Trots detta är de gamla offentliga monopolen fortfarande en betydande bromskloss i utvecklingens väg. Detta gäller i allra högsta grad inom arbetsmarknadsområdet och likaså inom integrationspolitiken. Därför föreslår vi i denna motion en fundamental förändring i syfte att öka individens möjligheter att forma sin egen integrationsväg. Ett pengsystem ska gälla för de arbetsmarknadspolitiska insatserna syftande till att bereda vägen till arbetet och introduktionen av flyktingar och invandrare, inklusive språkinlärningen - svenska för invandrare, sfi. Egenansvar betyder också att tydliga krav ställs. Det kravlösa samhället är det ansvarslösa samhället. Egenansvaret gäller exempelvis den egna försörjningen och försörjningen av sina nära. Men det gäller också att kunna uppfylla de krav som till exempel ställs för att bli svensk medborgare. Den som vill söka svensk medborgarskap ska inte bara kunna uppvisa en god vandel utan också att man har uppnått en viss språkfärdighet på svenska. Vad som ovan anförts om valfrihetens och egenansvarets betydelse för integrationsprocessen bör ge regeringen till känna. Konkurrens och mångfald i stället för monopol och likriktning I ett mångfaldens samhälle som präglas av medborgarnas valfrihet måste välfärdstjänsterna, de arbetsmarknadspolitiska insatserna och alla andra resursförstärkande åtgärder organiseras med stor öppenhet, d v s tillåta och uppmuntra en stor mångfald lösningar, baserade på många olika aktörer som erbjuder olika möjligheter till medborgare som efter eget huvud väljer de bästa alternativen. I en sådan öppenhet ska det finnas plats för privata marknadslösningar men också för kommunala verksamheter, kooperationen och överhuvud taget civil samverkan. Alla dessa aktörer ska erbjudas likvärdiga villkor, och sedan ska medborgarnas fria val avgöra vilka verksamheter som behövs och vilka som försvinner. Denna fria konkurrens mellan olika aktörer är utvecklingens bördigaste jordmån och på detta sätt skapas också en verklig mångfald, som är motsatsen till den gamla socialpolitikens ambition att likrikta medborgarna. Detta ska nu gälla fullt ut inom integrationsområdet och kampen mot utanförskapet. Den gamla politikens symboler och kärninstitutioner, AMS och , läggs ner. Staten får finansiellt ansvar och övervakande funktioner, precis som den har inom skolområdet via skolpengen och . Full etableringsfrihet ska råda och olika initiativ, framför allt riktade mot de mest utsatta områdena, ska uppmuntras genom att göra tillgängligt riskkapital för att starta nya verksamheter eller överta de gamla i form av personalkooperativ och dylikt. Vad som ovan anförts om konkurrensens och mångfaldens betydelse för medborgarnas egenmakt och kampen mot utanförskapet bör ge regeringen till känna. Arbete och företagande i stället för passivitet och bidragsberoende Det finns ingen integration som inte bygger på arbetet och den värdighet som arbetet ger. Bidragsberoendet är det värsta gisslet för de som lever i ett utanförskap. Den som är vuxen och frisk har ansvaret för sin egen och sin familjs försörjning. Det gäller svenskar och det gäller invandrare. Också låglönejobb är bättre än bidragsberoende. Den allmänna förändring av politiken som krävs för att skapa nya arbeten är självklart den huvudsakliga lösningen för utanförskapets problem. Genom en ny syn på företagare och enklare regler för företagande, sänkningar av arbetsgivaravgifter och av tillväxt- och arbetsfientliga skatter kan många nya arbeten uppstå. Krångliga regler måste förenklas och den diskriminerande arbetsrätten reformeras. Ett arbetsammare och företagsammare är också ett mer integrerat . I sammanhanget är det intressant att konstatera företagsamhetens betydelse, inte minst med tanke på de invandrade svenskarnas stora insatser för företagandet i . Även om många invandrade svenskar befinner sig i utanförskap och arbetslöshet är det viktigt att bilden inte tecknas alltför svart. Invandrarföretagarna är av central betydelse för skapandet av välstånd i och genom förbättrade villkor för företagandet kan dessa företag växa och nya startas. Nackdelarna med att hamna i bidragsberoende är så stora att en jobb- och utvecklingsgaranti bör gälla för utförsäkrade långtidsarbetslösa och personer som kan arbeta men som har slagits ut ur arbetsmarknaden. Samma sak ska gälla nyanlända flyktingar och invandrare, så att ingen som kan arbeta riskerar att hamna i den karusell av bidrag och ineffektiva åtgärder som präglar dagens integrationspolitik. Denna garanti innebär att det allmänna, när arbete inte kunnat ordnas på vanligt sätt, skapar en övergångssysselsättning, där det kombineras ett arbetsmoment med en utvecklingsdel, till en ersättning som är högre än socialbidraget. Jobb- och utvecklingsgarantin finansieras och övervakas av staten men förvaltas av en mångfald auktoriserade aktörer på lokal nivå. Valfriheten inom ramen för jobb- och utvecklingsgarantin ska garanteras genom en omställningspeng för utslagna och utförsäkrade långtidsarbetslösa och en introduktionspeng för nyanlända flyktingar och invandrare. Ett stort problem är att fullt arbetsföra människor - inte minst nyanlända flyktingar och invandrare - har hänvisats till kommunernas socialkontor och blivit socialbidragssystemets gisslan. liberalerna vill att ingen som är arbetsför ska behöva leva på socialbidrag. Därför accepterar vi inte socialbidrag som permanent lösning för arbetsföra personer. Dessa personer ska istället omfattas av jobb- och utvecklingsgarantin, med rätt till en motprestationsvillkorad dagersättning som är något högre än socialbidraget och anpassas beroende på försörjningsbördan. En reformerad arbetsmarknadspolitik ska vara som mest ambitiös där den behövs som mest. Det mål om 80 procents sysselsättning som regeringen satt upp räcker inte så länge det finns stora områden där sysselsättningen är mycket lägre. I 15 av de 24 förortsområden som ingick i den så kallade Storstadssatsningen hade bara runt hälften eller ännu färre av de i arbetsför ålder () ett arbete . I det nya materialet som vi har bearbetat för fann vi inte mindre 75 närområden där sysselsättningsgraden låg . Detta är helt oacceptabelt. liberalerna vill därför införa ett sysselsättningsmål som går ut på att av alla i arbetsför ålder ska ha ett arbete i varje grannskapsområde och valdistrikt. fanns det 231 närområden (rensade från industriområden) med en sysselsättningsnivå och vi är säkra på att , på grund av den sjunkande sysselsättningen, är de många fler. Dessa områden ska förklaras som sociala riksområden och prioriteras vad gäller resursöverföringar och andra satsningar mot utanförskapet (detta gäller givetvis inte för studentområden och andra områden som av förklarliga skäl inte når upp till sysselsättningsmålet). Vad som ovan anförts om arbetets och företagsamhetens betydelse för att bryta utanförskapet bör ge regeringen till känna. Tydlighet om toleransens och mångfaldens gränser I ett pluralistiskt och multikulturellt samhälle kan uppstå allvarliga konflikter mellan individens frihet och olika gruppers vilja till kontroll över gruppmedlemmarnas livsval.