mot · GR02Fi36 · 2004-05-21 00:00:00 — Låga löner och brist på kompetensutveckling är de största svagheterna i dagens vård och omsorg. anser därför att det är angeläget att det tillfälligt vidgade rekryteringsbidraget som planeras träda i kraft går till vård- och omsorgspersonal. 9.4 Strategiska höjningar av resurserna till psykiatrin Efter flera tragiska våldshandlingar har den psykiatriska vården hamnat i fokus för samhällsdebatten. Bristerna inom den psykiatriska vården är omfattande och akuta åtgärder behöver vidtas . Socialminister enda svar på de uppenbara problemen inom den psykiatriska vården har varit att tillsätta psykiatrisamordnaren . Men de resurstillskott och åtgärder som flera bedömare, inklusive psykiatrisamordnaren, ser som helt nödvändiga uteblir. Det har funnits stora förhoppningar på konkreta förslag i regeringens vårbudget så att kommuner och landsting kan ta bättre hand om de psykiskt sjuka. I detta läge gör dock den socialdemokratiska regeringen över huvud taget ingenting för att förbättra situationen, trots att det finns goda idéer och bra initiativ att stödja. Landsting och kommuner skyller på varandra beträffande ansvaret för de psykiskt sjuka. Ingen tar ett riktigt ansvar för den enskildes vårdbehov. Psykiskt funktionshindrade har blivit alltmer isolerade, utan daglig sysselsättning. Många svårt psykiskt sjuka personer far mycket illa och självmordsfrekvensen är hög. Deras misär förstärks ofta av narkotikamissbruk och hemlöshet. Dessa människor måste få möjlighet till ett värdigt liv. Till de allra mest utsatta hör personer med en s.k. dubbeldiagnos missbruk i kombination med en psykisk sjukdom. Här saknas inte bara resurser utan även kompetensen för att ta hand om denna grupp. En annan grupp som inte får tillräcklig vård är barn med psykiska störningar. Köerna till barnpsykiatrin är oacceptabelt långa. Väntetiderna uppgår till månader och år om det alls går att få någon vård. De barn som inte får nödvändig hjälp utvecklar med så mycket större sannolikhet psykisk sjukdom senare i livet. Dessutom finns risk för att barnets normala utveckling hämmas. Människor som drabbas av psykisk sjukdom saknar ofta förmågan att tala för sig. Deras vårdbehov kan vara omfattande. Ju längre den socialdemokratiska regeringen väntar med nödvändiga åtgärder för psykiatrin i sin helhet desto mer förstärks den stigmatisering och det lidande som psykiskt sjuka så ofta drabbas av. Psykiskt funktionshindrade och sjuka måste få ett värdigt liv med samma möjligheter som andra i vårt samhälle. Det är nödvändigt med en allmän förstärkning av den psykiatriska vården och stödet till psykiskt funktionshindrade personer. Det behövs bl.a. fler slutenvårdsplatser för de personer som vill ha vård och ökad kapacitet i öppenvården. Den psykiatriska vården behöver både en organisatorisk och en resursmässig upprustning. Därtill krävs en förutsättningslös diskussion kring den vårdideologi och den metodik som styr dagens psykiatriska vård. På kort sikt finns ett stort behov av kvalitetshöjande åtgärder. vill förstärka resurserna för att förbättra den psykiatriska vården och avsätter därför . Eftersom behoven varierar över landet är det en fördel att kommunerna och landstingen själva får möjlighet att bestämma var resurserna satsas. Satsningen ska i första hand syfta till att åtgärda kvalitetsproblem inom psykiatrin. Den kunskap om psykiatrisk vård som redan finns måste föras ut i kommuner och landsting. Effektivare vårdmetoder och smidigare samverkan mellan huvudmännen är nödvändigt. Det kan handla om att stimulera samordningen mellan kommunernas och landstingens respektive ansvarsområden. 9.5 Ökade resurser till missbrukarvården Även situationen inom missbrukarvården är alltför dålig i många kommuner. Det är dessvärre alltför vanligt att de grupper som har svårast att göra sina röster hörda är de som ofta först drabbas av besparingar när neddragningar måste göras. anser att missbrukarvården måste få bättre förutsättningar att fungera och att resurser därför måste riktas specifikt till denna verksamhet. Vi har därför i samband med vår motion med anledning av vårpropositionen räknat in en extrasatsning på missbrukarvården med . 9.6 Mångfald inom vård och omsorg med solidarisk finansiering Vår grundläggande uppfattning är att sjukvården ska finansieras solidariskt. Hälso- och sjukvården ska vara behovsstyrd, och patienterna måste ges större inflytande i bedömningen av vårdbehoven. En hälso- och sjukvård byggd på människovärdes- och behovsprincipen kräver prioriteringar. Med detta följer en avgränsning mot de åtaganden som inte bör omfattas av en solidarisk finansiering. Sådana insatser kan lösas genom olika privata försäkringslösningar. Hälso- och sjukvården står inför stora utmaningar. Livslängden i ökar och de tekniska och medicinska landvinningarna skapar alltfler möjligheter, som befolkningens förväntningar och krav på hälso- och sjukvården ökar. Detta leder till ökade resursbehov inom hälso- och sjukvården. Till detta kommer den nu etablerade kunskapen om tandhälsans stora betydelse för kroppslig hälsa i övrigt och för det psykiska och sociala välbefinnandet. Det riktiga i vårt krav att successivt integrera tandvårdens avgiftssystem med sjukvårdens blir alltmer uppenbart. Vi föreslår, som ett första litet steg på denna väg, att kirurgisk behandling av parodontit (tandlossningssjukdomar) ska placeras in under högkostnadsskyddet och bli en del av hälso- och sjukvårdens avgiftssystem. sätt att organisera hälso- och sjukvården är bland de mest enhetliga bland jämförbara länder. Privata vårdgivare med offentlig finansiering har blivit vanligare, men når på de flesta områden inte högre andel än några procent. Trots många diskussioner och utredningar som syftar till förnyelse av hälso- och sjukvårdens organisation har inga större förändringar skett . Inom primärvården har dock viss öppenhet visats. Det är mot den bakgrunden man bör se reaktionerna när några landsting försöker gå vidare för att finna nya vägar genom att pröva helägda bolag som driftform eller genom att låta hela eller delar av ett akutsjukhus drivas på entreprenad. För är patientens behov av trygghet och valfrihet i fokus oavsett driftformen. För att stödja en utveckling av mångfald måste förändringar av regelverk och lagstiftning genomföras. Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling är t.ex. dåligt anpassad för upphandling av hälso- och sjukvårdstjänster. Direktupphandling kan endast ske i utomordentligt begränsad omfattning, vilket kan försvåra för kommun och landsting/region att inledningsvis stödja avknoppade verksamheter. Trots att lagen inte säger något om avtalstider, rekommenderar tillsynsmyndigheten () ofta alltför korta avtal med privata vårdgivare, vilket försvårar för patienter att få en långvarig relation till sin vårdgivare eller att ge vårdgivaren rimliga avskrivningstider för de stora investeringar som behövs för en vårdinrättning. Det finns anledning att peka på de speciella förutsättningar som gäller för vissa sektorer i svensk hälso- och sjukvård. Den högspecialiserade vården med mycket stora upptagningsområden, liksom delar av utbildningen, måste ha ett särskilt långsiktigt perspektiv för sin verksamhet. Det gäller att både finansiera verksamhetens utveckling och att garantera kompetensutveckling under stabila villkor. finns överenskommelser mellan staten, landstingen och universitet och högskolor som ger sådana villkor, som vill värna om. 9.7 Mångfald för frihet och trygghet föreslår att vården och omsorgen öppnas för en mångfald av vårdgivare. Inom äldreomsorgen är det rimligt och rätt att man ska kunna välja vem som ska utföra hemtjänstinsatsen. Genom eget val bibehålls det kommunala ansvaret för finansiering och kvalitetssäkring av vården men utförandet bestäms av den som får vården. Både inom primärvård, mödravård, barnhälsovård, sjukgymnastik, tandvård och inom slutenvården bör det kunna finnas en mångfald vårdgivare som efter avtal med respektive landsting utför hälso- och sjukvården. I utredningen vården samverkan, mångfald och rättvisa har utredaren visat på ett framåtsyftande synsätt som ansluter sig till syn på mångfald inom vården. Utredningen innehåller dock en del som kräver fortsatt analys och reflektion. Här deltar gärna som aktiv diskussionspart. 9.8 Läkemedel och högkostnadsskydd Av vårdens resurser har en omfördelning till en starkt ökande andel läkemedel skett. Denna utveckling kommer sannolikt att fortsätta. Utvecklingen har inneburit att kostnaderna för läkemedel i viss mån kommit att tränga undan andra delar av vård och omsorg. I medveten prioritering kan detta vara en önskvärd utveckling, eftersom läkemedel är ett synnerligen verksamt instrument inom hälso- och sjukvården. En viktig del av välfärden är rätten för patienten till subvention av kostnader för läkemedel i ett gemensamt finansierat system. Frågan om vilka läkemedel som ska omfattas av läkemedelsförmånen ska avgöras av en nationell läkemedelsnämnd, där patienternas synpunkter och behov beaktas. I ett folkhälsoperspektiv är tillgången på läkemedel av största betydelse. Utgångspunkten bör vara att läkemedel betraktas som en medicinsk vårdresurs bland andra. Användningen kommer då att avvägas på samma sätt och på samma nivå som andra redskap i vården. Makten över och ansvaret för val mellan vårdinsatser, och därmed användning av läkemedel, placeras då tillsammans med kostnadsansvaret i patientnära verksamhet. Vi har tidigare ställt oss kritiska till utformningen av det avtal som slöts mellan staten och . Vi befarade då att fortsatta kostnadsökningar skulle kunna leda till en okontrollerad omfördelning från verksamheter till läkemedel för landstingen. Kostnadshöjningens hastighet har avtagit något. Tendensen orsakas bara till en begränsad del av finansieringsreformen. Huvudförklaringen är att patenträtten för flera stora och dyra läkemedel har gått ut . Den tidigare årliga ökningen av läkemedelskostnaderna kommer enligt en prognos att stanna vid . Den långsiktiga finansieringen av läkemedel behöver därför ytterligare belysas och debatteras. 9.9 Nytt mål för politikområdet Allmänna bidrag till kommuner nuvarande mål för politikområdet Allmänna bidrag till kommuner (se nedan) är bra i så måtto att det är förutsättningarna som staten genom de allmänna kommunbidragen ska bidra till att göra goda och likvärdiga, inte resultaten. Det nuvarande målet anger också att syftet är att kommuner och landsting ska uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. I praktiken har vi sett att dessa dubbla syften ibland krockar. Ett exempel på det är Socialdemokraternas centralstyrda satsning på skolan i form av ett särskilt statsbidrag. Ett annat exempel på Socialdemokraternas centralstyrning är införandet av maxtaxan inom barnomsorgen. I inget av dessa två fall är det goda och likvärdiga förutsättningar som staten bidragit med. I stället är det resultatet i den kommunala verksamheten som bestämts av staten. Kommunerna får rätta sig därefter, annars får de inga pengar. Lösningen för Socialdemokraternas del har varit att lägga de centralstyrande och villkorade statsbidragen till kommunerna under ett annat utgiftsområde (utgiftsområde 16 Utbildning och universitetsforskning). Men målkonflikten har ju inte upphört för det. Inte heller kunde det kommunala självstyret vidmakthållas när dessa förslag genomfördes. Ett annat problem som uppstått vid ett flertal tillfällen är att den socialdemokratiska regeringen inte alltid följer den s.k. finansieringsprincipen. Principen säger att en statligt beslutad förändring som (indirekt) påverkar kommunernas ekonomi, t.ex. genom förändringar i skatteunderlaget, ska regleras genom det generella statsbidraget så att kommunernas ekonomiska situation inte förändras (varken till det bättre eller till det sämre) av den aktuella åtgärden. Till exempel reglerades aldrig den effekt på kommunernas skatteunderlag som de införda allmänna egenavgifterna (nuvarande allmänna pensionsavgift) innebär. Kommunerna har förlorat på att denna åtgärd inte reglerades enligt finansieringsprincipen. anser mot denna bakgrund att målet för politikområdet bör förtydligas. Det bör för det första framgå att statens roll gentemot kommunerna är stödjande, och inte i onödan styrande. Det som kommunerna kan och bör fatta beslut om, ska staten inte detaljstyra. Detta resonemang kan sammanfattas i den s.k. subsidiaritetsprincipen och principen om kommunalt självstyre. Om kommunerna har tilldelats det organisatoriska och finansiella ansvaret för skolan, ska staten inte försöka centralstyra de enskilda kommunerna. Statens roll är exempelvis att genom lagar och förordningar ange de yttre ramarna för skolverksamheten, men den bör enligt vårt synsätt inte vara att med villkorade centralstyrda statsbidrag försöka styra exakt hur mycket pengar som en enskild kommun ska lägga på vissa delar av skolverksamheten. För det andra bör det också framgå av målet för politikområdet att den s.k. finansieringsprincipen alltid ska tillämpas när staten () beslutar om regler som indirekt har effekter på kommunernas ekonomi (se även avsnitt 7.2). föreslår att beslutar att målet för politikområdet Allmänna bidrag till kommuner förändras enligt följande: Målet för politikområdet är att skapa goda och likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. Målet för politikområdet är att utifrån subsidiaritetsprincipen, med beaktande av principen om kommunalt självstyre samt en konsekvent tillämpning av finansieringsprincipen, skapa goda och likvärdiga förutsättningar för kommuner och landsting att uppnå de nationella målen inom olika verksamheter. 9.10 Felaktig indragning av statsbidrag på tilläggsbudget föreslår att kommunsektorn ges ett resurstillskott på den kommande tvåårsperioden. föreslår vi dessutom att den oväntade indragning om som föreslås i vårpropositionen avvisas. Statsbidragen till kommunsektorn ska enligt lag vara kända det år bidragen avser. gör regeringen en indragning med betydande belopp efter det datumet och föreslår att lagen ändras i syfte att göra indragningen laglig. Lika illa avvägt är den nya lydelse som föreslås, vilket ger regeringen möjlighet att när som helst under verksamhetsåret dra in statsbidrag från kommunsektorn. Ett sådant förfarande går stick i stäv med kraven på god ekonomisk hushållning och stabila villkor. Indragningen grundar sig på den neutraliseringsavgift som kommunsektorn ska betala till följd av omläggning av pensionerna. Den neutraliseringsavgift man tidigare beslutat om vill regeringen nu höja. Om höjningen är korrekt eller ej bör lösas genom fortsatta förhandlingar mellan regeringen, och . Men en reglering av ett eventuellt för högt skatteunderlag bör under alla händelser inte tas ut på det sätt som den socialdemokratiska regeringen föreslagit i vårpropositionen. Enligt regeringens proposition om tilläggsbudgeten ska ett tillfälligt sysselsättningsstöd däremot utbetalas till kommuner och landsting , dvs. anser inte att detta förslag hör hemma i tilläggsbudgeten utan i budgetpropositionen som läggs . Aktuellt om äldreomsorgen, 2002