mot · GS02U331 · 2004-10-05 00:00:00 — Räntor och amorteringar på gamla skulder är ett av de mest resursslukande utgiftsområdena för en kontinent där fyra av tio skolbarn inte går i skola och där en av tio nyfödda inte får uppleva sin första födelsedag. Utlandsskulden för de fattigaste länderna är avsevärt större än för 10 eller . Löften om radikala avskrivningar har ännu inte infriats. För att skriva av skulderna måste villkor och krav ställas på en sund ekonomisk politik, en demokratisk utveckling och respekt för mänskliga rättigheter, liksom på tydliga och konkreta handlingsplaner för att bekämpa fattigdomen. anser att bör vara ett föredöme i det internationella samfundet och leda den globala opinionen för skuldavskrivningar och föreslår därför en modell för skuldavskrivning som innebär att den skuldsatta statens små steg mot en "sundare" och mer demokratisk politisk styrning ska ge betydligt större steg i skuldavskrivning. Detta för att dessa länder snabbare ska komma upp ur en hopplös situation som råder bland många fattiga länder och för att verka som morot för länder att bygga upp sunda samhällsstrukturer. Som en del av omprövningen av de fattigaste ländernas skulder och som planeringsunderlag för biståndsinsatser initierades tanken på nationella fattigdomsstrategier som skall bidra till en mer fattigdomsinriktad politik. Tanken är att strategierna skall vara nationellt förankrade och utformas i ett nära samarbete med de fattigaste människorna och deras organisationer i det civila samhället. Erfarenheterna av fattigdomsstrategierna skiljer sig från olika länder. I vissa länder har strategierna utformats med ett kvalitativt och kvantitativt deltagande från organisationer som är representativa för fattiga och marginaliserade människor och befolkningsgrupper. I andra fall har strategierna mycket dålig förankring och är utformade av konsulter och regeringarna. Kritiken och förslagen till förbättringar av fattigdomsstrategierna är mer eller mindre återkommande. Det handlar om att och Valutafonden själva ofta ger ekonomiska råd till regeringarna som ibland står i konflikt med de lokalt förankrade strategierna. , FN:s generalsekreterares speciella rådgivare för millenniemålen, menar att Valutafonden och måste sätta de fattigas intressen högst på dagordningen och inte ge råd som står i konflikt med ett fattigdomstänkande, och inte - som Valutafonden - exempelvis kräva av att avskeda 4 000 sjuksköterskor för att statens ekonomi skulle klassificeras som "sund". En annan återkommande kritik grundar sig i att varken fattigdomsstrategierna eller de råd som eller Valutafonden ger till regeringarna delges eller behandlas av de nationella parlamenten. Ett annat område som står på agendan för de internationella ekonomiska organens roll i en global, hållbar utveckling handlar om behovet av ökad demokrati inom institutioner som Valutafonden och . Dessa institutioner ställer ofta krav på demokrati, öppenhet och ansvar i sin politik gentemot andra länder. Men deras egen politik ligger långt ifrån sådana ideal. Långivning sker under stort hemlighetsmakeri, institutionernas egna beslutsformer är långt ifrån demokratiska. I stället för ett medlemsland, en röst, är beslutsformerna utformade efter ekonomisk makt och insats. I styrelsen sitter flera rika länder representerade medan fattiga länder buntas ihop och representeras av en person. För att och Valutafonden skall kunna bli instrument för demokrati och utveckling är det nödvändigt med reformer av dessa institutioner. Det handlar om att fattiga länder måste få ett större inflytande i styrelserna och organisationernas ledningar. Det handlar också om behov av att reformera röstsystemet. har 80 av världens fattigaste länder enbart av röststyrkan jämfört med t.ex. som har av röststyrkan. Ledarna för banken och fonden måste rekryteras efter deras meriter - oavsett nationalitet - och inte reserveras till de mäktigaste länderna på det sätt som sker . Styrelsen och ledningen måste kunna hållas ansvariga för olika beslut i högre utsträckning . Först när dessa institutioner reformeras och fattiga människor och deras demokratiska parlament och regeringar kan påverka innehållet i politiken hos dessa organ kan dessa institutioner verkligen bli redskap i arbetet för en rättvisare och hållbar värld. Samarbete mellan biståndsmyndigheter och svenskt näringsliv Det behövs ett bättre samarbete (partnerskap) mellan biståndsmyndigheter och svenskt näringsliv i arbetet med att kartlägga behoven av och förutsättningarna för insatser som syftar till att öka tillväxten och stärka näringslivet i samarbetsländerna. I många situationer kan ett samarbete mellan biståndet och näringslivet skapa en högre utväxling och större effektivitet och mottagarnytta. Ett av många problem för utvecklingsländernas utveckling och tillväxt är bristen på kapital. För stora offentliga projekt finns ofta en stor vilja bland biståndsgivare och utvecklingsbanker att bidra med finansiering. De multilaterala och bilaterala finansierings- och biståndssystemen är anpassade efter denna typ av projekt. För mindre projekt är det svårare. Även om svenska staten på olika sätt bidrar till exportfinansiering och riskkapital är omfattningen av de olika stödformerna blygsam i relation till totala export. Att avsätta ökade medel för riskdelning med svenska företag är ett viktigt sätt för att stödja den privata sektorns utveckling i mottagarländerna. anser vidare att den statsstödda exportkreditgivningen skall förenas med villkor om skydd av mänskliga rättigheter och förstärkt miljöhänsyn. Obligatorisk rapportering för näringslivet Vi anser att en obligatorisk rapportering om sociala och miljömässiga hänsynstaganden bör ingå i de svenska multinationella företagens årliga rapporter. De största företagen skulle kunna rapportera mot en rad fastställda indikatorer och regler om rapportering utifrån kärnan av GRI:s (Global Reporting Initiative) riktlinjer. Syftet med en sådan lagstiftning är nödvändigheten att se till att de sämsta företagen når upp till en viss grundläggande standard. Ökad transparens och öppenhet skulle också tydliggöra vilka behov som finns av internationella regelverk på miljöområdet. Företagen själva efterlyser mer konkretion och tydlighet gällande ansvarstagandet på det sociala och miljömässiga området. Den teknologiska utvecklingen har spelat en avgörande roll för den industrialiserade världens tillväxt och välfärd. Frågan gäller nu hur modern teknologi ska kunna användas för att bekämpa världens fattigdom. är tendensen snarare att gapet ökar mellan de utvecklingsländer som är teknologiska frontlöpare och de många andra som halkar efter. När det gäller teknologi och forskning har framför allt de allra fattigaste länderna väldigt svårt att hävda sig. Dels saknas kapaciteten att ta fram ny kunskap och teknologi som motsvarar dessa länders specifika behov och förutsättningar, dels saknas det i många fall kapacitet att nyttja redan existerande teknologi. En viktig del av fattigdomsbekämpningen globalt är det ökade inslaget av direkt IT-bistånd. Tillgång till IT och telekommunikation i fattiga byar och exempelvis distansutbildning med hjälp av IT-tekniken kan kraftigt förbättra möjligheterna till ekonomisk och social utveckling, vilket ett flertal pilotprojekt bekräftat. Den digitala revolutionen har gett världen nya och bättre kommunikationssystem, men även helt nya produktions- och utvecklingsmöjligheter. finns det fem hundra miljoner IT-användare i världen och ökningen går allt snabbare. Men majoriteten av världens fattiga står fortfarande helt vid sidan av den nya tekniken. Västvärlden har därför ett stort ansvar för att IT-revolutionen inte skapar nya klyftor. Med undantag av några få stora internationella organisationer har biståndsgivarna varit förvånansvärt långsamma med att tillvarata de möjligheter som IT-revolutionen ger de fattigaste länderna. anser därför att regeringen skall ingå partnerskap med privata företag om att utarbeta strategier för att öka IT-investeringarna i de fattigaste länderna. Sida bör söka samarbete med andra länder, t.ex. inom EU för att gemensamt rikta insatserna och investeringarna. Ett IT-perspektiv bör integreras i samtliga utvecklingsstrategier och program. Även om ekonomisk tillväxt är en nödvändig förutsättning för att minska fattigdomen och inkomstskillnaderna, såär det inte tillräckligt. En integrering i den globala ekonomin för utvecklingsländerna måste åtföljas av en effektiv socialpolitik, bättre utbildning, hälsovård och mat åt alla. För att främja en god utveckling i de fattigaste länderna krävs det ett omfattande undervisningsstöd och utbildningsbistånd. Med stöd till basutbildning för lärarfortbildning, läromedelsinsatser och skolbyggnadsprogram. vill slå fast alla barns rätt att gå i en skola och få utbildning av god kvalitet. Det måste också finnas lika möjligheter för flickor, pojkar och för funktionshindrade barn att gå i skolan. För vårt parti är det speciellt viktigt att kunskap om mänskliga och kulturella värden främjas. Därför bör utbildning och forskning inom humaniora och samhällsvetenskap inkluderas. Alla barn och ungdomar bör på ett tidigt stadium diskutera etiska frågor, få undervisning i de demokratiska principerna och om de mänskliga rättigheterna och skyldigheterna. Ett alltmer uppmärksammat problem i utvecklingsländerna är den s.k. brain-drain som drabbar vissa fattiga länder. Det är ett stort problem att den bäst utbildade delen av befolkningen lämnar fattiga länder för en framtid i rikare delar av världen. "Brain-drain" orsakas inte bara av ekonomiska skäl utan kan även bero på politiskt förtryck och leda till utflytt till närliggande länder. En utveckling av socialpolitiken och bättre utbildningsmöjligheter ställer ökade krav på bra ledarskap och goda samhällsinstitutioner inom mottagarländerna. Krav som bör ställas i samarbete med utvecklingsländerna. Trots den globala vetenskapen och teknologin ständigt höjer välfärden och hälsonivån för den rika världen lever över 700 miljoner människor i en kombination av extrem fattigdom och svåra finansiella problem. Utvecklingssamarbetet inom hälsosektorn bör därför i ökad omfattning innefatta hjälp till hälsoreformer, utbildning i sexuell och reproduktiv hälsa samt utbildning i folkhälsofrågor. Sjukvårdsreformer behövs i många utvecklingsländer med målsättningen att åstadkomma hälsovård för alla och att förbättra folkhälsan för speciellt utsatta grupper. Vi anser vidare att större satsningar måste göras för en effektivisering av primärvården. dör många barn p.g.a. avsaknad av den allra enklaste vård och medicin. Det handlar inte om att hitta några högteknologiska lösningar utan om att ta itu med övergripande strukturella orsaker. Precis som med utbildningen saknas det tillräckliga resurser och vården är ineffektiv och orättvist fördelad. En tredjedel av världens befolkning saknar tillgång till de mest grundläggande medicinerna. För dem som är fattiga är priset ofta avgörande för om deras sjukdomar kommer att kunna behandlas - om de skall kunna bli friska. Givetvis är förebyggande arbete mot smittspridning, god kosthållning, utbildning av hälsovårdspersonal och förebyggande hälsovård grundläggande. Som biståndsgivare har ett stort ansvar att prioritera grundläggande social service. Men infektionssjukdomar dödar 14 miljoner människor . av dessa dödsfall sker i fattiga länder. Effektiv medicinering finns för att behandla många av dessa sjukdomar. Men läkemedelsföretagen inriktar i första hand forskningen på dyra mediciner där det finns pengar att tjäna. av anslagen till medicinsk forskning inriktas på sjukdomar som drabbar av världens fattiga människor. föreslår en modell där läkemedelsbolagen, genom beviljandet av ett patent för sådan medicin, är ansvarigt för en läkemedelsförsäljning till kraftigt reducerade priser för de länder där hiv/aids är ett mycket stort samhällshot. Vi utvecklar och redogör utförligt för hur vi vill arbeta mot hiv/aids i en särskild motion. Globaliseringen integrerar inte bara handel, utan även konsumtion och konsumentmarknader. Problemet är att västvärlden sprider en livsstil som inte är långsiktigt hållbar. Självklart skall utvecklingsländerna inte förnekas rätt till utveckling och en bra standard. Lösningen på problemet är dels en effektivisering av den rika världens energi- och resurshantering, dels att erbjuda utvecklingsländerna teknisk hjälp för att undvika smutsiga utvecklingssteg. Behovet av s.k. grön teknik är större än någonsin med tanke på den mycket snabba ekonomiska utveckling som många utvecklingsländer genomgått . Om mer satsningar gjordes på alternativ energiteknik (t.ex. biomassa och olika former av direktverkande solenergi) skulle mycket stora miljövinster göras. Kopplingen mellan miljöförstöring och fattigdom har många olika sidor. Fattiga människor är mer sårbara för miljöförstöring eller olika typer av föroreningar. Detta gäller såväl den globala som den regionala miljöförändringen. Ofta på grund av att fattiga människor lever direkt av naturresurser och i nära samspel med miljön. Fattigdom kan dessutom vara en bidragande orsak till miljöförstöring. Exempel på detta är överbetning, vegetationsutarmning, avskogning och förstöring av den och kustnära miljön. Dessutom är miljöproblemen ett hinder för att minska fattigdomen. Vår syn på de globala miljö- och resursproblemens lösning redogör vi utförligt för i en särskild motion. Konflikter, säkerhet och utveckling Det krävs en vidareutveckling i synen på konflikt- och säkerhetsfrågornas koppling till biståndet. Biståndet till stöd för mänskliga rättigheter, demokratiutveckling, kampen mot miljöproblem och hiv/aids-bekämpningen m.m. är alla problemområden som är starkt länkade till säkerhetspolitiska aspekter. Biståndet som ges innan en konflikt har brutit ut, till riskzoner, samt till fredsuppbyggande insatser i efterkrigsområden måste förbättras. Bättre varningssystem i det internationella samfundet måste utvecklas för att bättre upptäcka potentiella konflikter och för att sätta in konfliktförebyggande insatser . I det fredsuppbyggande arbetet behövs det långsiktighet och ett brett spektrum av olika biståndsinsatser; humanitär hjälp, minröjning, infrastruktursprojekt, demokratistöd, civila poliser och kommunalt stöd m.m. För att öka säkerheten för människor i efterkrigsområden eller i sönderfallna stater med utspritt krigsmateriel, bör ett förstärkt bistånd riktas mot att öka kapaciteten för minröjning och effektivisera insamlingen av handeldvapen. anser det speciellt viktigt med bistånd riktat mot insatser för förståelse och försoning mellan tidigare stridande folkgrupper. En viktig del av det konfliktförebyggande arbetet är även att skipa rättvisa och ställa krigsförbrytare inför rätta. Med andra ord bör bistånd också riktas till uppbyggnad av rättsväsende, fängelsevård, domstolar och utbildning av det juridiska systemets personal. Naturkatastrofer och konflikter har med stor tydlighet visat behovet av en väsentligt stärkt beredskap för stora humanitära kriser. Insatser behövs på flera plan. För det första krävs en kraftfull förstärkning av kapaciteten för att hantera katastrofer i de värst drabbade länderna. För det andra behöver forskningen intensifieras kring naturkatastrofer och deras orsaker. Fortsatt kunskapsuppbyggnad kring klimatförändringen och dess konsekvenser är viktigt. Bättre samordning krävs för den internationella beredskapen för större katastrofer. Vid väpnade konflikter är brotten mot de mänskliga rättigheterna oftast som värst, och det är då som den civila befolkningen drabbas hårdast. Därför är det nödvändigt med ett omfattande internationellt bistånd som kan värna människoliv och lindra de humanitära följderna av väpnade konflikter. Flyktingar är de kanske mest utsatta människorna i vår värld. Därför är det av högsta betydelse att FN:s ekonomiska kris blir löst. anser det mycket viktigt att i detta sammanhang finna stöd till lokalt förankrad konflikthantering och försoningsarbete. Biståndet bör så långt som möjligt gå via frivilligorganisationer som bättre når fram till de behövande folken. Detta bistånd bör ges med utgångspunkt från DAC:s riktlinjer om biståndets roll i konfliktsituationer. vill omfördela medel till förmån för ökade medel till det humanitära biståndet. Det finns en för liten beredskap och reserv för nya katastrofer. FN och dess olika organ utgör det absolut viktigaste ramverket för hela det internationella samarbetet. Dessvärre är det ett faktum att organisationen lider av stora organisatoriska problem, bristande resurser och stor ineffektivitet. Detta påverkar hela det fortsatta utvecklingsarbetet mycket negativt och slutsatsen blir därför att organisationen måste reformeras i grunden. presenterade därför en motion med förslag på en reformering av FN och dess anslutande organ. kräver att den - som en traditionell väktare av FN:s principer och nära vän av organisationen - agerar för en intensifiering i takt och omfattning vad gäller arbetet med en omfattande översyn av hela FN:s struktur och arbete generellt, och dess biståndsverksamhet i synnerhet. av jordens befolkning har någon form av funktionsnedsättning. Två tredjedelar av dessa lever i fattiga länder. Bland de fattigaste av de fattiga är en oproportionerlig del människor med funktionshinder. Det finns nämligen en tydlig koppling mellan fattigdom och funktionsnedsättning. Ofta löper fattiga människor störst risk att få en funktionsnedsättning och ofta leder en funktionsnedsättning till ökad fattigdom. Relationen formar en ond cirkel som kräver särskilda insatser för att hävas. Men människor med funktionshinder är inte speciellt uppmärksammade i det svenska utvecklingssamarbetet. Detta trots att för människor med funktionsnedsättningar kräver att deras delaktighet och jämlikhet tillförsäkras, och frågorna ska genomsyra internationellt utvecklingssamarbete och att , genom vårt ratificerande av , har en skyldighet att verka aktivt för att stärka funktionshindrade barns rättigheter. I praktiken är projekt för denna befolkningsgrupp bara enstaka isolerade företeelser och sällan har de något inflytande i andra biståndsprojekt. Alltför sällan finns konkreta integrerade strategier för funktionshindrade personer, vilket får till följd att en stor del av befolkningen lämnas utanför utvecklingen. Ofta nås inte dessa personer av utbildningsinsatser och hälsovård. Särskilt utsatta är funktionshindrade kvinnor och barn som ofta förvägras grundläggande ekonomiska och sociala rättigheter. För att inkludera frågor om funktionshinder i svenskt utvecklingssamarbete krävs det konkreta åtgärder. Det krävs bl.a. god kunskap om handikappfrågor inom de organisationer som bedriver någon form av utvecklingssamarbete. Bristen på fakta och statistik är ett stort problem. Det behövs mer och förbättrat samarbete mellan organisationer för funktionshinder och Sidas land- och strategiarbete. Det multilaterala samarbetet behöver även förbättras. bör arbeta för att frågor om funktionshinder i högre grad inkluderas i det multilaterala samarbetet inom FN, och EU. Militära utgifter och krigsmateriel som utvecklingshinder Enligt FN:s generalsekreterare utgör de militära rustningarna ett av de främsta hoten mot genomförandet av utvecklingsmålen. De rika länderna har ökat sina militära utgifter dramatiskt. En liten grupp av huvudsakligen industriländer står för den kraftiga ökningen som är nära att överstiga rekordåren från dagar . har de militära utgifterna ökat med . Den utlovade ökningen av biståndet har inte alls haft lika stora framgångar. Världens samlade utgifter för militären uppgick till . Det motsvarar omkring 2,6 miljarder . satsar världen 4,7 miljarder på att motverka hiv/aids - . Siffran kan också jämföras med det globala biståndet som beräknas till . Rustningarna leder också till en ökad vapenhandel. Ökade rustningar bidrar till att militarisera konflikter, dränera redan ansträngda statsbudgetar och stärka odemokratiska och förtryckande regimer. Amnesty har visat hur de rika länderna exporterar sina vapen till fattiga länder - ofta med statligt stöd. Många länder satsar mer på militära rustningar än de satsar på hälsovård och undervisning. I söder om har militära utgifter ökat som medellivslängden kraftigt minskat - till . Det är uppenbart att handel med krigsmateriel är ett utvecklingshinder och att västländer genom att sälja vapen utan att säkerställa att exporten inte ökar fattigdom bryter mot sina löften att prioritera kampen mot fattigdom. EU bör i stället som tung samverkanspartner till utvecklingsländerna ställa ökade krav på en minskning av de militära utgifterna i de fattiga länderna, till förmån för ökade sociala investeringar inom bl.a. utbildning och hälso- och sjukvård. En sådan politik ställer även ökade krav pååterhållsamhet i EU:s vapenexport. existerar det en uppförandekod för krigsmaterielexport för EU:s medlemsländer. Koden har haft betydelse, men saknar tvångselement och är därmed ett trubbigt verktyg. bör arbeta för en ökad harmonisering av reglerna för krigsmaterielexport under förutsättning att sådan export inte får ske till diktaturer, stater som kränker grundläggande mänskliga rättigheter, är krigförande eller då konflikt uppstår med utvecklingsmålen, som ett led i att tillföra EU:s utrikespolitik en tydligare moralisk dimension. Även den svenska krigsmaterielexporten har ökat kraftigt. Värdet av den faktiska svenska krigsmaterielexporten steg från till . Inte minst därför är det viktigt att se till att den är samstämmig med målen för utvecklingspolitiken. Formellt sägs den svenska vapenexporten vara restriktiv i vad det gäller export av vapen till länder som bryter mot mänskliga rättigheter, men det finns behov att tydliggöra och skärpa förbudet mot export av krigsmateriel till länder som bryter mot de grundläggande mänskliga rättigheterna, eftersom regelverket inte följs. Regeringen har tillsatt en utredning, , som till ska se över det svenska regelverket för vapenexport. Utredaren ska bland annat se över ramarna kring den svenska framtida exportkontrollen med utgångspunkt i den svenska restriktiva synen på export av krigsmateriel. Det är oklart vad utredaren kommer fram till men det finns trots det behov av att i redan nu slå fast vissa aspekter som anser viktiga. I samband med behandling av proposition för global utveckling gjorde ett speciellt tillkännagivande att även krigsmaterielpolitiken skall underordnas den nya politiken för global utveckling. Det är "angeläget att svensk vapenexport inte motverkar arbetet för att nå målet om en rättvis och hållbar global utveckling". har tidigare uttalat och vi vidhåller att vapenexporten inte får underminera kampen mot fattigdom. Vi anser det därför nödvändigt med obligatoriska krav på konsekvensanalyser av enskilda vapenexportförfrågningar utifrån ett fattigdoms- och rättighetsperspektiv och att sedan fall för fall pröva export av krigsmateriel till utvecklingsländer, för att säkerställa att exporten inte underminerar utvecklingsmålen. Denna prövning vad gäller målkonflikter mellan krigsmaterielindustrin och utvecklingspåverkan bör ske enligt försiktighetsprincipen. Regeringen har klargjort att reglerna för import av vapen enbart tar hänsyn till det svenska försvarets behov av material. Att inga politiska hänsyn tas. Det står i uppenbar konflikt till det övergripande målet med politik för global utveckling - att samtliga politikområden samstämmigt skall främja den nya politiken. En rad länder inom EU har liknande regler för både export och import av vapen, och i linje med sammanhållna politik för en global utveckling så anser att också importen av krigsmaterial borde prövas på samma sätt som exporten ska göra det. EU har till stora delar byggt upp sin egen styrka genom den inre marknaden och bör verka som modell för övriga regioner i världen. Utvecklingsländernas försök till regional integration är ofta trevande och ofullständiga. Väl utförda kan de ge länderna ökad ekonomisk, social och politisk styrka.