mot · GR02U20 · 2004-04-01 00:00:00 — med anledning av skr. 2003/04:84 samarbete inom () och Partnerskap för fred (PFF) beslutar att ansöker om medlemskap i . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att i avvaktan på Natomedlemskap bör se medlemskap i som ett reellt alternativ i säkerhetspolitik. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en säkerhetspolitik bör utformas med hänsynstagande till att Nato alltjämt är en traditionell internationell organisation, där besluten fattas utgående från enhällighetsregeln. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en säkerhetspolitik bör utformas med hänsynstagande till att varje medlemsland i Nato beslutar självständigt och i enlighet med de nationella beslutsförfarandena om slaget och omfattningen av den militära hjälp som ges. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en säkerhetspolitik bör utformas med hänsynstagande till att beslut om deltagandet i Natooperationer alltid fattas utgående från det enskilda fallet och på nationell nivå, både vad avser deltagande i Artikel 5-operationer och Natoledda krishanteringsoperationer. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att utgångspunkten skall vara ett svenskt försvar som möjliggör militärt samarbete och på så sätt säkerställer att statsledningen har en så omfattande säkerhetspolitisk handlingsfrihet som möjligt, och att ett militärt alliansfritt i planeringen bör säkerställa att försvaret utrustas för en beredskap att ta emot hjälp i krissituationer. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att mot bakgrund av Natos helt överlägsna förmåga att hävda säkerhet och säkerhetsgarantier (uttalade och outtalade) i skulle för del en utveckling mot EU-försvar innebära ett allvarligt bakslag för svensk säkerhetspolitik och att regeringen därför tydligt och bestämt bör motarbeta en sådan utveckling. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att EU:s nya säkerhetsstrategi, EU:s nya solidaritetsklausul och EU:s nya försvarsgarantier (med ett smalt undantag för alliansfria länder) var och en för sig, och särskilt de tre tillsammans, för innebär nya bindningar och långtgående solidaritet som gör att alliansfriheten har ändrats i en långt mer solidarisk och mindre alliansfri riktning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att en säkerhetspolitik bör utformas med hänsynstagande till att Nato inte ställer några krav på medlemsländerna i fråga om försvarsutgifterna och att fastställandet av nivån för försvarsutgifterna i sista hand alltid är ett nationellt beslut. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om Natomedlemskapets möjligheter till strukturell samordning av och andra medlemmars stridskrafter, t.ex. att utvecklar och organiserar stridskrafter gemensamt med andra skandinaviska medlemmar som och . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att Nato förblir den enda organisationen i , särskilt i , som förmår ge sina medlemmar säkerhetsgarantier med tanke på alla typer av militära hot. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om att ett svenskt Natomedlemskap i praktiken skulle förhindra att utsätts för militär påtryckning, eller militärt hot, eller möjligheten att blir föremål för ett militärt anfall. I denna motion söker vi diskutera och redogöra för några viktiga konsekvenser för av den säkerhetspolitiska dimensionen av förhandlingarna om ny EU-grundlag och ett svenskt Natomedlemskap. I allt väsentligt bortser vi dock från de ekonomiska aspekterna. Vi utvecklar sålunda argumenten för att bör välja Nato snarare än ett EU-försvar, och varför snabbt och tydligt bör klargöra detta. bör enligt fp:s mening, som bekant, ansöka om medlemskap i . Efter ett annat Nato1 Det avslutning medförde en grundlig omvärdering av Natos roll. Nato hade fyllt sin ursprungliga uppgift och förhindrat utbrottet av en väpnad konflikt mellan de västallierade och under hela . För Nato som sökte sin roll utgjorde de krig som bröt ut och som ledde till det upplösning en vändpunkt där alliansen påvisade sin oumbärlighet också i den nya säkerhetsmiljön. Natos strukturer och den samverkanspraxis som skapats under årtiondenas förlopp byggdes ut så att de kunde utnyttjas när det blev aktuellt att lösa nya säkerhetsproblem. var tyngdpunkterna i Natos verksamhet förlagda förutom till det traditionsenliga gemensamma försvaret av medlemsländerna också till krishanteringsoperationerna på , inledandet av samarbete med de forna fiendeländerna inom ramen för partnerskapsprogrammet (PFF) samt förberedelserna för att ta emot nya medlemmar. Nato är alltjämt en traditionell internationell organisation, där besluten fattas utgående från enhällighetsregeln (konsensus). Natos av alla medlemsländer gemensamt godkända ståndpunkt uppstår genom intensiva förhandlingar som förs på många plan mellan medlemsländerna. Också i den nya situationen förblir Natos kärna det på kollektiva säkerhetsgarantier baserade gemensamma försvaret av medlemsländerna. Natos förpliktelse gällande ett gemensamt försvar, artikel 5 i Nordatlantiska fördraget, möjliggör hjälp på olika nivåer och av olika karaktär från medlemsländerna till ett medlemsland som blivit föremål för angrepp, och förpliktar medlemsländerna att bistå det angripna landet genom att vidta sådana åtgärder, däribland användning av väpnad makt, som var och en av dem anser vara nödvändiga. Nato har inte egna trupper, utan alliansen agerar genom att använda de trupper och andra resurser som medlemsländerna erbjudit den. Varje medlemsland beslutar självständigt och i enlighet med de nationella beslutsförfarandena om slaget och omfattningen av den hjälp som ges. Beslutet om att ta artikel 5 i bruk fattades efter de terrorattacker som blev föremål för . De övriga Natoländerna förband sig att stödja bl.a. genom att lova ställa sin hamnar, flygfält och luftrum till förfogande. Också Natos gemensamma AWACS-luftbevakningsplan som hörde till beredskapstrupperna ställdes till förfogande för bekämpning av terrorismen. Beslutets främsta betydelse var dock budskapet om alliansens enighet vid bekämpningen av terrorismen. Deltagandet i sådana Natooperationer som inte omfattas av artikel 5 är frivilligt. Exempel på dylika operationer är såväl de Natoledda krishanteringsoperationerna som de genomförda luftangreppen med anledning av Kosovokrisen. har deltagit i Natoledda krishanteringsoperationer först på (IFOR/SFOR, KFOR) och senare i (ISAF). Detta har möjliggjorts av Natos partnerskapsprogram i vilka man har utvecklat och övat militär samverkansförmåga. Nato som skydd mot terrorism Efter de terrorattentat som och utsattes för övergick Nato till ett nytt utvecklingsskede. Utgående från de beslut som fattades i började man utveckla förmåga att bemöta nya slag av hot mot säkerheten. I antogs ett nytt militärt koncept för försvaret mot terrorismen, där de uppgifter som skisserats för Nato närmast gäller reducering av sårbarheten hos de objekt som lätt kan bli föremål för terrorism samt hjälp till de civila myndigheterna efter en terrorattack. I beslutades också att en utredning gällande alliansens missilförsvar skulle göras (Nato Missile Defence Feasibility Studie). I utredningen skall både skyddet av Natotrupperna på operationsområdet och skyddet av Natomedlemsländernas territorium och befolkning mot missilhotet undersökas. Centralt är också ländernas bindning till de inalles fem pågående utvecklingsprojekten gällande CBRN (Chemical, Biological, Radiological and Nuclear), dvs. skyddsverksamheten och till stödet för verksamheten vid Nato:s central för massförstörelsevapen (Nato Weapons of ). I Natos planering för civil beredskap (Civil Emergency Planning, CEP) betonas särskilt utvecklandet av befolkningsskyddet mot verkningarna av kemiska och biologiska vapen. Pragmötet gav Natos organ i uppgift att bereda en ny kommandostruktur för alliansen anpassad till läget efter . Förutom reformen av kommandostrukturerna är också utvecklandet av resurserna av central betydelse. Den förändrade omvärlden förutsätter en militär prestationsförmåga som är smidigare och tekniskt mera avancerad än den nuvarande och som vid behov kan användas utanför alliansens eget område. Ett av de viktigaste besluten vid toppmötet i var också att medlemmarna band sig för det nya programmet för utvecklande av resurser (Capabilities Commitment, PCC). Syftet med detta program är att effektivera resursarbetet genom att få särskilt de europeiska allierade att satsa på vissa centrala resurser och att dra nytta av de multilaterala projekten. En väsentlig del av utvecklandet av Natos militära förmåga är utvecklandet av snabbinsatsstyrkor: NATO Response Force, NRF. NRF kommer att stå i Natos högsta beredskap (). Enligt planerna skall totalnumerären för dess styrkepool vara över 20 000 militärer jämte luft- och sjöstridskraftskomponenter, och från poolen kan en för de enskilda uppgifterna lämplig trupp sammanställas. Arméns andel planeras utgöra en styrka på ca 5 000 man. Det arbete gällande resursåtaganden som utförs inom Nato harmoniseras och koordineras så långt som möjligt med motsvarande arbete inom EU, eftersom det i mångt och mycket är fråga om samma medlemsländer och bägge organisationerna har likartade mål när det gäller att utveckla de militära resurserna. Uppmärksamhet fästs särskilt vid långdistanstransportkapaciteten, lednings-, signal- och spaningssystemen, skyddet mot verkningarna av massförstörelsevapen samt underhållskapaciteten. I resolutionen från toppmötet i konstateras också att Nato och EU har gemensamma strategiska intressen samt ges erkännande åt det väl fungerande samarbetet vid krishanteringsoperationerna på . Ett centralt drag i NatoEU-samarbetet är EU:s möjlighet att vid verkställandet av militära krishanteringsoperationer stödja sig på Natos resurser (plus-arrangemanget). Medlemskap i har sökts av sammanlagt tio stater, av vilka sju (, , , , , och ) i fick inbjudan till medlemskapsförhandlingar. De tre övriga ansökarländerna (, och ) fortsätter tills vidare inom det program som förbereder medlemskapet, MAP (Membership Action Plan). Natos utvidgning baserar sig på artikel 10 i Nordatlantiska fördraget. Enligt den kan alliansen till medlemmar kalla europeiska länder vilkas medlemskap främjar stadgans principer och ökar säkerheten på det nordatlantiska området. I den utvidgningsutredning som Nato publicerade fastställdes som förhandsvillkor för medlemskapet följande politiska och militära kriterier: ett fungerande demokratiskt politiskt system och marknadsekonomi, demokratisk kontroll av de väpnade styrkorna, behandling av minoriteter i enlighet med principer, fredlig lösning av konflikter med grannländerna samt deltagande i alliansens verksamhet och vilja att uppnå militär interoperabilitet. Enligt utvidgningsutredningen bör också de nya medlemmarna delta i det gemensamma försvaret och dela de förpliktelser och det ansvar som detta förutsätter, delta i kommando- och truppstrukturerna och i Natos övningar samt göra det möjligt att hålla övningar på det egna området, godkänna Natos strategiska koncept, delta i gemensamma budgeter samt efter bästa förmåga sträva till att uppnå standarder och förfaringssätt som gäller interoperabilitet, särskilt till den del det är fråga om signal- och ledningssystemen. MAP (Membership Action Plan), programmet som förbereder för medlemskap i , godkändes vid toppmötet 1999. Det innehåller fem delområden: politiska och ekonomiska frågor, försvars-, militär-, resurs- och säkerhetsfrågor samt rättsliga frågor. Med politiska och ekonomiska frågor avses i detta sammanhang en fredlig lösning av internationella etniska konflikter och gränskonflikter m.fl. dylika konflikter, utfästelse att respektera rättsstaten och de mänskliga rättigheterna, demokratisk kontroll av de väpnade styrkorna och fungerande marknadsekonomi samt social rättvisa och ansvarsfull miljöpolitik. Partnerskap för fred (PFF) ändrade tyngdpunkt I och med Natos pågående utvidgningsrunda förnyas också partnerskapsprogrammet (Partnerskap för fred, PFF). Partnerskapssamarbetet inriktas allt mer på att stödja länderna i och . och hamnar i en besvärande minoritet och sakpolitisk isolering med våra helt annorlunda militära och politiska frågeställningar, geopolitiska placering på kartan, och kanske inte minst annorlunda övergripande värderingar och traditioner. Samarbetet mellan och nådde en helt ny nivå i och med det grundade (, NRC). I de flesta centrala säkerhetsfrågor sitter nu vid samma bord, jämställt med Natoländerna, i skarp kontrast till vårt eget lands, jämfört med , lägre prioriterade ställning visavi Nato och de gamla Natoländerna. I det första skedet har man strävat till att göra framsteg i sådana frågor som innehåller de minsta motsättningarna, såsom den civila beredskapsplaneringen, efterspanings- och räddningsverksamheten, missilförsvaret, förhindrandet av spridningen av massförstörelsevapen samt bekämpandet av terrorismen. Samarbetet mellan Nato och länderna runt Nato strävar till att effektivisera sitt partnerskap också med staterna söder om . I Natos så kallade Medelhavsdialog deltar redan sju länder från och (, , , , , och ). Dialogens karaktär avviker från Partnerskap för fred, med vars hjälp man huvudsakligen strävar till att utveckla partnernas samverkansförmåga. Dialogens syfte är att öka kännedomen om och förståelsen för Nato beträffande närområdet och har på Natos agenda klassificerats som ett högprioriterat delområde och anses utgöra en del av alliansens förändringsprocess. Alliansens medlemsländer har delvis olika syn på vad som utgör de centrala hoten mot säkerheten, hur dessa skall bemötas och vilken roll Nato borde ha utanför sitt traditionella aktionsområde (och ). I upplevs, efter Madriddåden, hotet från terrorismen kanske nästan lika starkt som i . Utvidgningen av Natos aktionsområde och upprätthållandet av medborgarnas stöd i operationer utanför området kommer i fortsättningen att utgöra en betydande utmaning för organisationen. Natos kommandostruktur används både för det gemensamma försvaret och för krishanteringsoperationerna. Nato utvecklas till en aktör som förmår skydda medlemsstaterna också mot nya typer av hot mot säkerheten. förblir Nato den enda organisationen i , och inte minst i , som förmår ge sina medlemmar säkerhetsgarantier med tanke på alla slags militära hot. Av sina medlemsländer förväntar sig Nato beredskap allt efter förmåga att delta i hela spektret av alliansens operationer, allt från fredsbevarande till stridsuppgifter också utanför det euroatlantiska området samt förbindelse att utveckla den militära förmåga som operationerna förutsätter. De mest krävande interventionsoperationerna genomförs sannolikt också som sådana av frivilliga bestående koalitioner under ledning av , i vilka Natos medlemmar kan delta när de så önskar. Varje medlemsland beslutar självständigt om sitt deltagande i de operationer som Nato verkställer. Det europeiska säkerhets- och försvarspolitiska samarbetet fördjupas , och de säkerhetsgarantier som ingår i konceptet för ett gemensamt försvar i det kommande avtalet om kommer att omfatta alla unionsländerna. Deltagandet i verkställigheten av EU:s säkerhets- och försvarspolitik medför i mångt och mycket samma förpliktelser att utveckla militär kapacitet som Natomedlemskapet, eftersom de trupper som ställs till EU:s och Natos förfogande i regel förväntas vara precis desamma, dvs. ha samma förmåga och utrustning. Detta är bakgrunden mot vilken den säkerhetspolitiska diskussionen i förhandlingarna om en ny EU-grundlag förs. Försvars- och säkerhetspolitiken i förhandlingarna om en ny EU-grundlag EU:s stats- och regeringschefer har ingått långtgående politiska överenskommelser om europeisk försvars- och säkerhetspolitik i samband med arbetet på . misslyckande Luciahelgen 2003 att nå enighet om ger oss att analysera delvis nya försvars- och säkerhetspolitiska bindningar och situation. EU skaffar sig nu egen militär förmåga har de alliansfria länderna i EU kunnat ligga lågt bakom ställningstaganden av länder som , , och andra starkt atlantistiskt orienterade EU-länder, som fungerat som sköld mot en utveckling av EU till en försvarsunion. återupptog dock och sina försök att samarbeta närmare på försvarspolitikens område. En kompromiss uppnåddes mellan , , och . Den går i korthet ut på att (och Nato) accepterar att EU sätter upp en av Nato oberoende militär planeringscell med 2030 officerare i Natohögkvarteret söder om , att Nato skall hålla förbindelseofficerare i den nya planeringsenheten och att full öppenhet skall råda (se dokument SN 307/03, den 11/12). Kompromissen kan eventuellt visa sig vara ett principiellt viktigt genombrott i den pågående debatten mellan Natoanhängare och EU-försvarsanhängare, om det visar sig riktigt, som bedömde, att the principle has now been established to allow Europe to develop a stronger military identity (11/12 2003). Uppgörelsen välkomnades vid av EU:s stats- och regeringschefer, inklusive . Med tanke på Natos fullkomligt överlägsna förmåga att hävda säkerhet och säkerhetsgarantier (uttalade eller outtalade) i skulle för del en utveckling mot EU-försvar av innebära ett allvarligt bakslag för svensk säkerhetspolitik. Vårt land bör därför tydligt och bestämt motarbeta en sådan utveckling. bör arbeta för Nato som ryggrad i försvarssystem. Ett sätt att stödja detta synsätt är att söker sig till forum där de avgörande besluten tas, bl a Nato, där våra intressen tas tillvara, och inte hålla oss utanför samarbetets kärna. Som Natomedlem skulle kunna utöva inflytande både inom organisationen och i . Först då kan vi på ett effektivt sätt hävda våra försvars- och säkerhetspolitiska intressen: en stark och engagerad närvaro av Nato och i samt i de alltfler internationella operationer som försvar i ökad utsträckning bör delta i. Den situation som nu glidit in i är djupt otillfredsställande från inflytandesynpunkt: Vårt land står utanför Nato och kan därmed inte påverka dragkampen inom organisationen mellan atlantister, å ena sidan, och pånyttfödda och energiska EU-försvarsanhängare, å den andra. Vårt land står också utanför EU:s försvars- och säkerhetspolitiska kärna som ger varandra fördragsbundna säkerhetsgarantier, eftersom regeringen definierat ut ur den gemenskapen såsom varande alliansfritt och mindre fördragsbundet än övriga EU-länder. På mycket lång sikt kan det inte uteslutas att Natos europeiska engagemang på ett naturligt sätt smälter samman med ett utvecklat försvarssamarbete inom EU. Förutsatt att den transatlantiska kopplingen, baserad på likheten i grundläggande värderingar, i ett sådant säkerhetssystem alltjämt står i fokus, vårdas och tydliggörs skulle flera viktiga fördelar uppnås. Främst handlar det om ett breddat europeiskt ansvar för lokal och global säkerhet, ökad militär samordning och snabbare ominriktning av de nationella försvaren i vår del av världen. EU-länderna har , och bekräftat vid toppmötet , beslutat om en gemensam säkerhetspolitisk strategi för EU: I den europeiska säkerhetsstrategin bekräftas vår gemensamma och fasta avsikt att ta vårt ansvar för att garantera ett säkert i en bättre värld. ... Arbetet bör till en början inbegripa faktisk multilateralism med FN som kärna, kampen mot terrorism, en strategi avseende Mellanösternregionen och en övergripande politik i fråga om Bosnien och (slutsatser från ). har aktivt medverkat i den nya säkerhetsstrategins utformning bl a genom skriftliga underhandsinlägg och genom att arrangera en konferens i . De nya hoten identifieras i säkerhetsstrategin som terrorism: spridning av massförstörelsevapen, särskilt i händerna på terrorister och använda i attacker av grupper som inte har någon stat som upphovsman (non-state groups), regionala konflikter, sönderfallande stater (failing states) styrda av krigsherrar och gangsters som bl.a. ägnar sig åt internationell brottslighet. De hot som beskrivs är således helt andra än det traditionella hotet i svensk försvarsplanering, dvs. en invasion från öster av det egna territoriet. Förskjutningen i EU-ländernas problembeskrivning och strategi är klar, och faktiskt mycket lik : Med de nya hoten finns ofta första försvarslinjen utomlands. De nya hoten är dynamiska Detta innebär att vi bör vara redo att agera redan innan en kris uppstår. Konflikt- och hotförebyggande verksamhet kan inte påbörjas för . Den brittiske premiärministern är naturligtvis, och på goda grunder, emot något slags balanstänkande, och vill för sin del beskriva överenskommelsen som gällande i lägen när inte står till buds för EU som partner. EU:s permanent strukturerade samarbete EU-länderna har beslutat om samarbete för krishantering i vilket de militära medlen är centrala. Även om samarbetet är frivilligt, har regeringen och en stor riksdagsmajoritet i praktiken redan bejakat det. har beslutat att delta med militär personal i och . Det nya samarbetet beskrivs i fördragstexten sålunda: Medlemsstater som uppfyller [vissa] högre krav på militära resurser, och som har gjort mer bindande åtaganden på detta område med tanke på de mest krävande uppdragen, skall upprätta ett permanent strukturerat samarbete inom unionen (den föreslagna EU-grundlagens Artikel I-40.6). riksdagsmajoritet har bejakat detta samarbete och binder därmed till att ha kapacitet att , antingen med [enbart svenska förband] eller som en ingående beståndsdel i multinationella styrkegrupper tillhandahålla särskilda stridsenheter för de planerade uppdragen, sammansatta på taktisk nivå som en stridsformation, med stöd inklusive transport och logistik, som kan genomföra uppdrag särskilt för att tillmötesgå framställningar från [FN], och som kan underhållas , med möjlighet till förlängning upp till minst . För att klara detta förbinder sig att mer intensivt utveckla sin försvarskapacitet, genom att utveckla [sitt nationella] bidrag till, och vid behov delta i multinationella styrkor, och [dessutom deltaga] i de viktigaste europeiska försvarsmaterielprogrammen, och i den verksamhet som utförs för utveckling av försvarsresurser, forskning, anskaffning och försvarsmateriel (Artikel 1 i protokoll om det strukturerade samarbetet). förbinder sig vidare att så långt det är möjligt tillnärma (d v s ömsesidigt anpassa sig till varandras) sin försvarsmateriel, bl.a. genom att [tillsammans identifiera hoten och] de militära behoven, [och] genom att sammanföra och i förekommande fall specialisera sina [försvars]medel och försvarsresurser, samt uppmuntra samarbete när det gäller utbildning och logistik (Artikel 2b i protokollet). förbinder sig också att vidta konkreta åtgärder för att öka [EU]-styrkornas tillgänglighet, driftkompatibilitet (förmåga att fungera tillsammans), flexibilitet och insatsförmåga, bland annat genom att fastställa gemensamma mål när det gäller att sända styrkor; eventuellt inbegripet en omprövning av deras nationella beslutsförfaranden (Artikel 2c). Det krävs knappast någon ytterligare analys för konstaterandet att detta samarbete är mycket långtgående militärt och politiskt. Termen alliansfri är varken adekvat eller trovärdig som beskrivning av ett land som valt att helhjärtat delta i det ovan beskrivna samarbetet. Har regeringen och väl gått in i detta samarbete och bidragit till att vidareutveckla det blir alltmer solidariskt och bundet och får allt svårare att delta à la carte, om t ex andra EU-länder begär bistånd och solidaritet. Försvarsgarantier med smalt undantag för alliansfrihet I Artikel I-40.7 specificeras att EU-länderna har ömsesidiga försvarsgarantier: Om en medlemsstat utsätts för väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge den [medlemsstaten] stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i [].