mot · GR02T17 · 2004-04-28 00:00:00 — med anledning av prop. 2003/04:106 Lag om sjöfartsskydd tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om undersökningar av besättningens hytter. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om en djupare analys av kostnadsansvaret för den utökade säkerheten. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om tillsynen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ikraftträdandet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om behovet av samverkan mellan länder och myndigheter. Regeringsformens stadganden om grundläggande fri- och rättigheter, 2 kap. 6 §, skyddar varje medborgare mot bland annat kroppsvisitation och husrannsakan. Som regeringen mycket riktigt anför får begränsningar endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Vad gäller frågan om kroppsvisitation, undersökning av väskor, fordon och gods anser vi att regeringen på ett fullgott sätt redogjort för skälen för en skärpning av regelverket. I propositionen anförs att kroppsvisitation av personal kan uppfattas som integritetskränkande, men att det ligger i allas intresse att förebygga säkerhetsrisker. Vi delar denna inställning till fullo. Till skillnad från regeringen anser vi det dock inte lika självklart att besättningens hytter bör kunna omfattas av möjligheten till undersökning utan att misstanke om brott föreligger. Stickprovskontroller av personalens hytter menar vi är ett mycket allvarligt integritetskränkande ingrepp som endast torde få utföras då misstanke om brott finns. Denna fråga behandlas enligt vår mening alltför knapphändigt i propositionen. I enlighet med vad Sjöfolk anför bör sjömännens hem ombord betraktas med respekt. Den föreslagna möjligheten till kroppsvisitation och kontroll av väskor och gods fyller en funktion som med välutvecklade rutiner i de flesta fall torde vara tillräcklig. I propositionen lyfts vidare frågan om kostnaderna för den utökade säkerheten fram. Regeringens förslag är att sjöfartsskyddet skall vara självfinansierande och inte innebära några kostnader för de berörda myndigheterna. Finansieringen skall ske via avgifter. I praktiken innebär detta att kostnaderna läggs på passagerare och transportköpare. Detta aktualiserar åtminstone två principiellt viktiga frågeställningar. För det första är det relevant att ta hänsyn till övriga berörda länders finansieringsmodeller för att undvika snedvridningar av konkurrenssituationen. För det andra bör en diskussion föras om gränsdragningar gentemot vad som är att betrakta som skyddsinsatser som bör bekostas av staten. Denna andra fråga är främst intressant vad gäller kostnader för personal som utför uppgifter som närmar sig det polisiära ansvaret. Målet för de terrorhandlingar som skyddsinsatserna syftar till att minimera är inte i första hand de enskilda passagerarna och fartygen; de tjänar snarare som medel. Målet är i stället det demokratiska samhället. I takt med att regleringar syftande till att öka säkerheten införs inom alltfler områden finns det anledning att fråga sig om detta skydd inte bör vara en naturlig del av det skydd varje stat bör hålla sina medborgare med. Utvecklingen går i ovan nämnda riktning även vad gäller säkerheten inom luftfarten. Det är inte otänkbart att frågan kommer att aktualiseras inom fler områden, kanske kommer det att gälla järnvägstransporter eller busstransporter. När en allt större del av kostnadsansvaret läggs över på passagerarna innebär detta förutom att gränsdragningarna för rikets inre säkerhet tänjs ut också att kostnadsbilden förändras för det kollektiva resandet. Vi anser därför att en djupare analys av ovanstående problem bör genomföras. Vi anser det vara olämpligt att ges monopol på uppgiften att utöva tillsyn. Kompetensen att utföra dessa uppgifter finns även hos andra organisationer, och vi anser därför att t.ex. klassningssällskap bör kunna erkännas som skyddsorganisationer. Regeringens motiv för att monopolisera dessa tjänster är oklart, och något seriöst försök till argumentation saknas i propositionen. Att besitter kunskap och erfarenhet är i sig inget skäl att stänga ute andra aktörer som också har denna kompetens. Den korta tiden till lagens ikraftträdande innebär att rederier, fartyg, hamnanläggningar och myndigheter ges mycket små möjligheter att själva styra över processen för den utökade säkerheten. Utökade satsningar, såväl vad gäller utbildning av personal som investeringar i skyddsutrustning, innebär kostsamma investeringar. Väl medvetna om vikten av att åtgärderna genomförs skyndsamt anser vi att det i tillämpningen av lagstiftningen är önskvärt om hänsyn tas till aktörernas möjlighet att med så kort varsel genomföra de förändringar som krävs. Samverkan mellan länder och myndigheter Propositionen är ett resultat av det ökade terroristhotet. Enligt vår mening finns det dock fler frågeställningar som bör uppmärksammas i detta sammanhang. Gränsdragningarna kan i allra högsta grad diskuteras även om frågorna ligger utanför propositionens egentliga område. Propositionens åtgärder lägger främst tonvikten på säkerhetsåtgärder i hamn. De åtgärder som krävs för att öka säkerheten mot terrorhandlingar till sjöss är delvis av ett annat slag än de som föreslås i propositionen. Om t.ex. ett kryssningsfartyg skulle kapas i finns det mycket att anmärka på vad gäller beredskapen för aktiva motåtgärder. Det finns överenskommelser mellan om att man skall hjälpas åt när det gäller miljöräddningstjänster. Detsamma borde gälla vid terroristhot. Terrorismen är i allra högsta grad internationell. Länderna kring bör därför ha en samordnad strategi och beredskap för att bemöta eventuella terroristhot. bör gå i bräschen för detta arbete för att trygga säkerheten i . Än viktigare och framför allt lättare, ur svenskt perspektiv, är att göra något åt bristen på samverkan mellan de svenska myndigheterna. beror det på att lagstiftningen lägger hinder i vägen t.ex. mellan polisen och Försvarsmakten. Vi vet också att det finns brister i samverkan mellan och marinen. Dagens komplexa hotbild är såväl militär som civil i form av terrorismen. Trots detta saknas samordning. Organisatoriska, formella och byråkratiska hinder stoppar effektivt en lösning av frågan. Därför bör en översyn av lagstiftningen på detta område göras.