mot · GS02MJ434 · 2004-10-02 00:00:00 — förordar ett skogsbruk som inte gynnar snytbaggen så som dagens trakthyggesbruk gör, i kombination med mekaniska eller andra alternativa skydd. Hyggesvila är effektivt för att minska snytbaggeangrepp. Vi vill därför ändra i lagstiftningen så att en hyggesvila på tre vegetationsperioder blir möjlig. Mineraliska hydraul- och smörjoljor - avvecklingsplan Det mekaniserade skogsbrukets användning av hydrauliska maskiner med stora oljevolymer är ett tilltagande miljöproblem. Hydraul- och smörjoljorna kan vara särskilt skadliga för grundvattnet. Även ur arbetsmiljösynpunkt är sådana oljor farliga, både vid hudkontakt och vid inandning av oljedimma. Olika former av försöks- och utvecklingsverksamhet med nya substitut till giftiga mineraloljor har skett och sker. De vegetabiliska oljorna är nedbrytbara i naturen och ofta väsentligt bättre ur arbetsmiljösynpunkt. anser att detta utvecklingsarbete nu har kommit så långt att det är dags att hos regeringen begära en avvecklingsplan för miljöfarliga hydraul- och smörjoljor. Drivmedel till skogsmaskiner och motorsågar I takt med skogsbrukets mekanisering har allt större volymer dieselolja i skogsmaskiner blivit ett växande hot mot biotoperna och grundvattnet. finns alternativt bränsle i form av exempelvis alkylater, rapsmetylester, etanol eller inblandningar av dessa i dieselolja. Dieseloljan ingår i hotbilden mot skogsmarken på samma sätt som de mineraliska hydraul- och smörjoljorna. föreslår en avvecklingsplan för omställning av skogsbrukets drivmedel till miljövänlig motorsågsbensin och drivmedel för dieselmotorer. Vi föreslår att regeringen ges i uppdrag att i samband med strategin för alternativa drivmedel särskilt uppmärksamma arbetsmaskiner inom skogsbruket. har redan ett av världens mest utbyggda bilvägnät, inklusive skogsvägarna. Endast en tiondel av den svenska skogsmarken ligger mer än en kilometer från någon väg. anser att en bättre samordning måste till när det gäller skogsvägnätet. På vissa håll har vi för många bilvägar på grund av dålig samordning markägare emellan. Därför vill vi införa generell samrådsplikt för anläggning av skogsbilvägar. Att minimera antalet skogsbilvägar är inte minst viktigt för uppfyllandet av miljömålet myllrande våtmarker. görs en så kallad båtnadsprövning av ett skogsvägprojekt, d.v.s. man fastställer vägens nytta för de olika markägare som berörs av vägbygget. Det finns också krav på att vissa miljöhänsyn skall tas vid utformningen (30 § skogsvårdslagen, MKB enligt 15 § väglagen). Det är endast själva vägytan, inte vägsträckningens konsekvenser för hela det berörda skogsområdet, som behandlas i dessa hänsynsregler. Något krav på en total miljökonsekvensanalys, inklusive konsekvenser för den biologiska mångfalden i berört skogsområde, finns inte. föreslår att regeringen ålägger SVO att pröva all nybyggnation av skogsbilvägar enligt såväl 12 kap. 6 § som 11 kap. . Likaså ska det i lagstiftningen tydliggöras att byggande av skogsbilväg ska kunna omfattas av tillståndsplikten för markavvattning enligt 11 kap. . På många håll sker en sortering av virket redan i skogen, granvirke för sig, tall för sig och massa för sig. Var och en av fraktionerna körs ut ur skogen och läggs i separata högar som sedan hämtas av olika fordon. Genom sortering vid sågverk istället för i skogen kan man minimera körningen i skogen samt även på väg. görs detta ofta inte eftersom fraktionerna har olika köpare och olika destinationer. sker det nog dock av vana och brist på sorteringsplats vid sågverken. vill se en satsning på effektivisering av transporter inom skogsbruket, både i skogen och på vägen. Det finns stora vinster i att utveckla logistiken i skogsbruket, framförallt i där flera uppköpare ofta innebär fler transporter. Skogsbruket har i många fall varit orsaken till utdikning och förstöresle av våtmarker och sumpskogar. Många hotade arter är beroende av just våtmarks- och sumpskogsbiotoper. Områdena fungerar som ersättningsbiotoper för arter som trängts undan från torrare områden av skogsbruket. Utdikningen är inte bara ett problem för naturvården utan också i hög grad en miljöfråga. Våtmarker och sumpskogar fungerar som naturliga kvävefällor eftersom nitrat reduceras till ofarlig kvävgas i den syrefattiga miljön. är skogsdikning tillståndspliktig enligt 18 c § men inte skyddsdikning, trots att skyddsdikning ofta innebär att diken dras genom våtmarksområden. kräver att även skyddsdikningen görs tillståndspliktig samt att det generella dikningsförbudet som gäller i norra och ska gälla hela . Genetisk variation är en viktig del av den biologiska mångfalden, på kort men framför allt på lång sikt. Variation är viktigt även när det gäller trädplantor. En genetisk monokultur är känsligare än en heterogen plantering. Genetisk förädling och kloning syftar till att samtliga plantor har exakt samma genuppsättning, vilket i sig innebär en stor sårbarhet. Med tanke på de långa tidsaspekterna i skogsbruk anser vi det viktigt att bevara genetisk variation i plantmaterialet. Därmed anser vi att genetiskt förädlade plantor inte hör hemma i ett uthålligt skogsbruk. Det är en stor risk man tar när man planterar exotiska trädslag i stor skala eftersom man inte kan förutse de ekologiska konsekvenserna. Att contorta växer bra i betyder inte att det blir bra virke i . När man inför exoter finns risker för att man även tar med sjukdomar och parasiter vilka kan skada den inhemska . Vidare kan en plantering med exoter bli artfattig om inte inhemska arter av insekter, lavar och svampar kan finna sitt livsrum där. anser att man ska använda främmande arter med väldigt stor försiktighet och endast efter en noggrann riskanalys. Bevarande av biologisk mångfald Biologisk mångfald innebär variationsrikedom av naturtyper samt variation mellan och inom arter. Ofta kan det praktiska naturvårdsarbetet få fokus på arter, men lika viktigt är ekosystemfunktioner och genetisk variation. Arter som missgynnas är ofta specialister, svårspridda eller har svårt att "övervintra" till bättre tider. Arter som ökar är i allmänhet generalister. Detta tyder på för korta omloppstider, ekologiska barriärer och ensartning av landskapet. Lokala utdöenden och kolonisationer är ofta det normala för arter. Det kan därför vara lika viktigt att bevara ett område där arten befinner sig som att bevara ett område intill, möjligt att kolonisera. För ett effektivt arbete för biologisk mångfald behövs därför ett helhetsperspektiv och mer kunskap om arters habitatkrav, arealkrav och spridningsbiologi. Ekologisk syn i bevarandearbetet Helhetssyn genom ekologisk landskapsplanering En helhetssyn bortom ägoförhållanden och andra antropogena gränser är nödvändig för att uppnå bra resultat i skogsskyddsarbetet och i arbetet med att långsiktigt bibehålla biologisk mångfald. Endast genom att ta ett helhetsperspektiv där man tittar på faktorer som habitatstorlek, isolation, fragmentering och spridningsbarriärer kan man förutspå effekter av olika ingrepp och arters långsiktiga överlevnadsmöjligheter. föreslår att regionala landskapsplaner ska finnas på länsnivå i syfte att uppnå miljömålet om biologisk mångfald. De planer föreslår ska omfatta all mark såsom myrar, jordbruksmark, skogsmark, sjöar och vattendrag. SVO har arbetat med LEKO, landskapsekologiska kärnområden. Ekologiska landskapsplaner är också ett arbetssätt som använts av ett fåtal stora skogsbolag samt någon enskild stiftelse. anser att länsstyrelserna och ska ha ett gemensamt uppdrag i att upprätta ekologiska landskapsplaner. Arter som beror av brand ofta hotade Brandstörningar innebär att viktiga ekologiska processer sätts igång och har inom det boreala området varit en avgörande faktor för biodiversiteten i skogslandskapet. Den brända skogsarealen är för liten för att upprätthålla vitala populationer av brandberoende arter. Hyggesbränning är dessutom ofta ett gott alternativ till markberedning. Enligt FSC ska ägare till större markinnehav bränna en viss areal. anser att dagens nivåer av naturvårds- och hyggesbränning inte är tillräckliga och därför måste öka. Fortsatt arbete med nyckelbiotoper har under arbetat med att lokalisera de värdefullaste utsnitten av svenska skogsmiljöer, nyckelbiotoper. Arbetet är viktigt för att rätt beslut ska kunna fattas i skyddsarbetet och för att därmed kunna uppnå miljömålet levande skogar. Privatskogsbruket har tidigare haft ett moratorium för avverkning av nyckelbiotoper till dess staten hinner ikapp med skyddsarbetet. Ett lovvärt initiativ som borde följas av storskogsbruket. anser att alla nyckelbiotoper ska ges det skydd som krävs för dess bevarande samt att ges tillräckliga resurser för att kunna göra biotopskydd eller naturvårdsavtal i de fall de inte är skyddade genom reservat eller frivillig avsättning. sker nyetablering av ädellöv och löv endast i mycket liten skala, trots att efterfrågan finns och har nettoimport av lövträ. Orsakerna till detta är flera. För det första är decenniers propaganda för granen svår att vända. Vidare saknas det kunskaper om lövskogsbruk, vilket dessutom ofta är arbetsintensivare och dyrare än granskogsbruk. För att lyckas med ädellöv krävs i de allra flesta fall att man hägnar området på grund av dagens alltför täta klövviltstammar. När det gäller att få upp en ny ädellövskog där man tidigare avverkat en sådan, vilket man måste enligt skogsvårdslagen, finns medel att söka för en del av denna kostnad. Teoretiskt skulle man också kunna få pengar för plantering på lämpliga marker som tillfälligt hyst gran. I praktiken sker detta sällan eftersom de medel som är avsatta för skydd inte räcker till det. vill se större satsningar på nyetablering, forskning, information och stödmöjligheter för etablering och skötsel av ädellövskogar. Skydd av skog med höga naturvärden Naturmiljövårdens intressen ska så långt det är möjligt tillgodoses inom ramen för skogsbruket. Men även med aldrig så goda generella hänsyn behöver vi också avsätta områden som undantas från produktionskrav. Hur mycket som måste skyddas är starkt beroende av hur övrig skog brukas. Expertgruppen knuten till Miljövårdsberedningen angav i SOU 1997:97 att av den produktiva skogsmarken nedanför skogsodlingsgränsen behövde skydd. Expertgruppen ansåg vidare att om det svenska skogsbruket naturvårdsanpassas halveras behovet av reservat. har senare anslutit sig till då den lade fast strategin för biologisk mångfald. anser att nedanför skogsodlingsgränsen är en miniminivå vilken kan stödjas bara om den generella hänsynen i skogsbruket är betydligt större än . Enligt de Facto 2004, uppföljning av miljömål, går arbetet med skydd av skog alltför långsamt på grund av bristande resurser. Skogsskyddsarbetet måste accelerera rejält för att skyddsvärd skog ska kunna skyddas i sådan omfattning som krävs för att bibehålla den biologiska mångfalden. har framgångsrikt arbetat för, och kommer att fortsätta verka för, höga insatser för skydd av skog för ett uppfyllande av miljömålet levande skogar. Vi vill även ha en större flexibilitet vid val av skyddsform beroende på lämplighet och lokala skillnader. Skyddsarbetet ska inte hindras på grund av sifferexercis i hur mycket som ska skyddas i olika former. Därför måste det finnas möjlighet att omfördela medel mellan anslagen till skogsskyddet. Vi vill också se en utvärdering av hur kostnadseffektiva olika skyddsformer är, det vill säga vilka som ger största naturvårdsnyttan för minsta samhällskostnaden. Reservatsinstrumentet är ett starkt skydd och har därmed många fördelar, framför allt långsiktigheten. I takt med att arealerna skyddad natur ökar, ökar också behovet av skötsel och tillsyn. För att bevara naturvärden krävs i vissa fall kontinuerliga ingrepp och skötsel. För tillgänglighet och möjlighet till rekreation och friluftsliv kan även vissa åtgärder krävas såsom utmärkning av leder. finns i vissa län en allvarlig eftersläpning i reservatsskötseln; därför behövs resursförstärkningar omgående. anser att naturreservatsbildning och skötsel är en viktig del av skogsskyddet som bör prioriteras även fortsättningsvis. Naturvårdsavtal träffas mellan staten (SVO) och markägaren i syfte att bevara och utveckla ett områdes naturvärden. En förutsättning är höga naturvärden och en skogsägare med intresse och engagemang för naturvård. Avtal tecknas ofta och ligger kvar även vid ägarskifte. Som kompensation får ägaren ersättning som delvis täcker intrångsvärdet. En nackdel, och ibland fördel, är frivilligheten. En annan fördel är att det är ett relativt billigt sätt att skydda naturvärden. Instrumentet används ofta i områden där naturvärdena gynnas av naturvårdande skötsel eller där konventionell föryngringsavverkning är olämplig. Någon arealbegränsning för naturvårdsavtal finns inte. anser att naturvårdsavtal är ett bra skydd, framför allt i skötselintensiva områden. Därför kan med fördel en ökad andel av skogsskyddet framöver bestå av just naturvårdsavtal. Biotopskydd är bra för att bevara mindre skogsområden med höga naturvärden. Beslut om biotopskydd fattas av och innebär inskränkningar i brukandet . Ägaren får ersättning av staten men bibehåller ägandet och jakträtten på området. I fall där skötsel behövs för att skydda naturvärden i ett biotopskyddsområde är det oklart vilka medel som ska gå till detta. anser att det ska klargöras vilka medel som ska användas för denna skötsel. Om tillräcklig areal för att nå miljömålet Levande skogar ska kunna sparas krävs frivilliga åtaganden från skogsägarnas sida. Ett frivilligt avsatt område ska vara större än och bestå av produktiv skogsmark där skogsbruk eller andra åtgärder som kan skada områdets natur- eller kulturvärden inte görs. Här har den privata näringen visat ett stort ansvar genom att det redan nu finns uppskattningsvis 1 miljon hektar frivilligt avsatt skogsmark i . När det gäller den frivilliga avsättningen är dock både långsiktigheten och kvalitén något vi inte vet mycket om. Seriösa virkesinköpare handlar inte virke som härrör från frivilliga avsättningar. anser att skogsbolagen, speciellt de statliga, ska erbjuda full insyn och öppenhet kring sina frivilligt avsatta arealer. Öppenheten garanterar att skyddet blir varaktigt och inte "hoppar" runt mellan olika arealer för att möjliggöra avverkning. Öppenhet är nödvändigt för trovärdigheten kring de frivilliga avsättningarna. De naturvårdsinstrument som länsstyrelserna och skogsstyrelserna förfogar över, främst naturreservatsskydd och biotopskydd, är avsedda att komplettera varandra, men i praktiken är det inte så. tolkning av biotopskyddet innebär att biotopskyddsinstitutet begränsas till områden om högst 5 ha. I det praktiska arbetet med inrättande av naturreservat prioriterar länsstyrelserna oftast stora områden, dvs. områden som är större än 20 ha. Detta innebär att skyddsvärda områden i storleksordningen 5-20 ha i praktiken står helt utan skydd. Denna situation är alarmerande med tanke på att de urskogsrester vi har kvar sällan är större än 10-15 ha. Det gäller speciellt , där bevarandebehovet är som allra störst, men även norra . Enligt mening skall kriteriet för skydd vara ett områdes naturvärde och inte huruvida det av storleksskäl passar in i bestämda tolkningar och tillämpningar av naturvårdslagen. Vi kräver att regeringen vidtar åtgärder och avsätter resurser för att se till att naturvårdslagstiftningen tillämpas så att inga skyddsvärda områden faller utanför på grund av sin storlek. Aktuella skötselplaner för naturreservat En skötselplan är en strategi för hur ett reservat ska skötas för att naturvärdena ska bestå. Men naturen är föränderlig liksom rönen om hur den fungerar. anser därför att skötselplaner för naturreservat liksom biotopskydd ska ses över och vid behov revideras varje tioårsperiod. saknas lagstiftning vilken berättigar till ersättning för skydd av naturminnen och djur- och växtskyddsområden beskrivna i 7 kap. 10 och 12 §§. Det finns inte heller några ersättningsregler kopplade till 1 § artskyddsförordningen (1998:179). anser att markägare med naturvärden på sin mark ska kunna kompenseras vid inskränkningar. Därför ska ersättning kunna utgå vid inrättande av naturminne liksom vid inskränkningar till följd av artskyddsförordningen. Kalkning, gödsling och askåterföring Markens pH-värde har i allmänhet sjunkit med 0,3-1,0 enheter i landets sydligare delar. Endast i de inre delarna av tycks marken nästan helt ha undgått att påverkas av det sura svavel- och kvävenedfallet samt skogsbrukets försurande uttag av virke. Skogsbruket står i för närmare en tredjedel av den nutida markförsurningen och i för praktiskt taget hälften. Markförsurningen åtföljs av en utarmning av markens förråd av mineralnäringsämnen och har i medfört påtagliga förändringar av bland annat svamp-, lav-, växt- och mossflorans artsammansättning. Dessutom utgör den på ett hot mot skogens virkesproduktion. Genom att marken helt eller delvis kan neutralisera tillförd syra har den en viss förmåga att skydda närliggande vatten från sur nederbörd men denna förmåga försvinner om marken försuras. De i särklass allvarligaste försurningsproblemen återfinns i syd- och västsvenska urbergsområden där den kritiska syrabelastningen på många håll redan är överskriden. I delar av dessa områden är marken numera försurad ända ned till berggrunden, och där håller sig pH-värdet i sjöar och vattendrag året om kring 4,5. I sådana trakter uppvisar också grundvattnet tydlig försurningspåverkan. har lämnat förslag till åtgärdsprogram mot markförsurning och för ett hållbart brukande av skogsmarken. och föreslår i utvärderingen av miljömålen 2004 att utvecklingsfasen av detta åtgärdsprogram genomförs för att uppfylla miljömålen Bara naturlig försurning och Levande skogar. Utvecklingsfasen syftar till att ta fram ett kunskapsunderlag samt att utvärdera behovet av åtgärder för att nå miljömålen. Arbetet ska även leda till ett åtgärdsprogram för framtida arbete där förslag till delvis egenfinansiering tas fram för att växla upp det statliga anslaget. anser att detta program ska genomförs . Kvävegödsling och återföring av växtnäringsämnen anser att produktionshöjande kvävegödsling av skogsmark ska tillämpas undantagsvis och endast på triviala skogsmarker där naturvärdena är små. Dessutom bör gödsling noggrant följas upp för att eventuella negativa effekter på ekosystemen ska kunna upptäckas. Att återföra askan efter biobränsleuttag är ett sätt att delvis återföra växtnäringsämnen till skogen och därmed sluta kretsloppen. Askåterföring måste göras på rätt marker på rätt sätt så att inte negativa effekter på miljön uppstår. anser att det i vissa skogar där försurningen gått väldigt långt kan vara aktuellt med askåterföring med kalk tillsatt, så kallad vitaliseringsgödsling. Vitaliseringsgödsling är ännu under utveckling och måste användas på rätt marker under effektuppföljning. Skydd av kulturmiljöer i skogslandskapet Skogsbruk i känsliga natur- eller kulturmiljöer ska bedrivas så att värdena består. Många av dagens skogar är resultat av mångårig kulturell påverkan; man har använt skogen till bete, ved och husbehovsvirke. Spärrgreniga ekar, gamla lindar och murar är ofta minnen av forna tiders betesnyttjande. Det finns också utkomstrelaterade kulturminnen såsom kolbottnar och tjärdalar. På många håll finns minnen av tider då landsbygdsbefolkningen var betydligt större . Husgrunder, odlingsrösen, murar och vägar är exempel på sådana typer av lämningar. vill se ökade insatser för att inventera kulturvärdena i skogsbrukslandskapet som möjligheterna att skydda dem ökas. Kulturmiljöer kan ofta synliggöras genom ett anpassat skogsbruk. NOKÅS-anslag kan ansökas för skydd av natur och kulturmiljöer i skogslandskapet, såsom naturvårdsbränning, skogsbete, våtmarker och för uppröjning kring kulturlämningar. uppgick dessa bidrag till , vilket inte på långa vägar räcker för att täcka behovet. vill se en uppräkning av NOKÅS-anslaget i kombination med andra skyddsåtgärder, framförallt information och rådgivningsinsatser. I många delar av där människor verkat är all mark kulturpåverkad på ett eller annat sätt. Olika tider har lämnat olika spår. Odlingsrösen, tjärdalar och kolbottnar är vanliga sentida spår av näringsfång. kan dessa vara så vanliga att eller mer av skogsarealen inom en bygd utgörs av fornminnen. vill ha ett reellt skydd av kulturminnen på skogsmark. För att detta ska vara meningsfullt måste det vara klart hur, vilka och i vilken omfattning kulturminnen ska skyddas. En översyn av definitioner, avvägningar och prioriteringar bör göras när det gäller nutida näringsfångslämningar. Jordbrukare kan efter EU-inträdet söka stöd för skydd och bevarande av kulturobjekt och de kan söka LBU-medel (landsbygdsutvecklingsmedel) för utvecklande av sin jordbruksnäring. Motsvarigheten finns inte för skogsbrukaren, vilket är ett resultat av nationella prioriteringar. I går av LBU-medlen till skogsbruk att jämföra i . Även småskogsbrukarna är en del av en levande landsbygd och kan även de behöva stöd för att värna om samhällsnyttor. Dessutom är kulturlämningar i skogslandskapet ett nog så viktigt kulturarv som kulturlämningar i jordbrukslandskapet. När de nya miljöstöden beslutas bör man därför på nationell nivå förändra så att lämpliga EU-medel även kan komma skogsbrukare till del. anser det inte önskvärt att skogsbruket blir reglerat såsom jordbruket är. Däremot bör bevarandet av kulturmiljöer i skogsbrukslandskapet ges samma vikt och samhälleliga stöd som kulturmiljöer i jordbrukslandskapet. Inom skogsvetenskapen ligger oftast fokus på träden och inom biologin tänker man ofta bort virkesproduktionen. Om vi ska kunna utveckla skogsbruksmetoder som kombinerar produktion och naturvård måste vi ha mer samarbete över fakultetsgränser. anser att det behövs mer forskning som är tvärsektoriell. Genom att bättre förstå ekologiska processer och hotade arters behov och livsförutsättningar ökar man möjligheterna att kunna bedriva ett anpassat skogsbruk. Arter som missgynnas av dagens skogsbruk karakteriseras ofta av att de är specialister i något hänseende, exempelvis ett visst substrat eller en viss biotop. De är ofta svårspridda eller har svårt att övervintra en hyggesperiod. Utan kunskaper om enskilda arters krav och skäl till att de är hotade blir arbetet med att rädda dem väldigt chansartat. Att återgå till historisk markanvändning eller fri utveckling är vanligt men inte alls någon garanti för ett reellt bevarande. vill se mer forskning kring populationsekologiska samband och spridningsbiologi för ett träffsäkrare naturvårdsarbete. Nyetableringar av lövskogar och blandskogar Svenskt skogsbruk och skogsforskning har med statens goda minne stött överföring av lövmarker till barrskog. Kunskaper om och erfarenheter av det motsatta är ofullständiga. Kunskaper om och traditioner av att etablera blandskogar är också bristfälliga. menar därför att det finns ett behov av bättre kunskaper om hur ädellövskogar, lövskogar och blandskogar etableras på lämpliga marker som tillfälligt har hyst barrskogar. Mer kunskap och forskning om hur man kan kombinera skogsbruk med bibehållna naturvärden och vilka skogsbruksformer som är acceptabla ur naturvårdssynpunkt är nödvändigt. Vi vill genom ökade samrådskrav förbättra möjligheterna att minska konflikter och förbättra skogsbrukets och rennäringens möjligheter att verka sida vid sida. har i omgångar haft utbildningar för skogsbrukare om rennäring och för renskötare om skogsbruk - dessa bör upprepas. anser också att mer kunskap om skogsbrukets effekter för rennäringen och vice versa behövs. Vi anser att 6 kap. 4 § skogsvårdslagen (SOU 2001:101) bör ändras så att samrådsplikt för större markägare inom hela renskötselområdet ska gälla. Vid vilken typ av ingrepp i skogsbruket samrådet ska gälla bör utredas . Sociala värden och turism Skogens rekreationsvärde nära tätorter är så viktigt att det bör prioriteras före produktion. Dessbättre går det ofta bra att bedriva produktion av skogsråvara som skogen nyttjas för rekreation.