mot · GS02U331 · 2004-10-05 00:00:00 — Det är viktigt att med tydlighet utröna de effekter som nationella och europeiska politiska åtaganden har, inte bara för oss själva, utan också för omvärlden. Därför vill vi införa konsekvensbeskrivningar, eller solidariska nyckeltal, både på nationell nivå och på Europanivå. Om eller EU exempelvis inför tullar på ett visst livsmedel så ska en konsekvensbeskrivning skildra och analysera vilka ekonomiska, och därmed i förlängningen också välfärdsmässiga, konsekvenser beslutet får för berörda fattiga länder.Verktyget kan jämföras med de "gröna nyckeltal" som finns i den svenska statsbudgeten. Tyvärr saknas sådana konsekvensbeskrivningar . Detsamma gäller tydliga nedbrutna mål för utvecklingspolitiken. För att kunna mäta genomslaget för den nya politiken är det nödvändigt att regeringen tydliggör vilka mål man har för olika politikområden - vilka problem man vill lösa. För att nå dit är det nödvändigt att genomföra dessa inventeringar och att regeringens olika departement upprättar tydliga mätbara mål, och delmål, som man vill uppnå inom givna tidsramar. Det är uppenbart att det kommer uppstå målkonflikter där utvecklingsmålen kommer stå emot andra mål. För att kunna följa vilka vägval regeringen gör och vilken betydelse fattigdoms- och rättighetsperspektivet har för regeringens beslut behövs det verktyg som identifierar målkonflikter och säkerställa att utvecklingsmålen har företräde. Den nuvarande bristen på målhierarkier ökar risken avsevärt för målkonflikter mellan t.ex. biståndet och orimliga handelsregler. Vi ser mänskliga rättigheter, fattigdomsbekämpning och demokrati som icke förhandlingsbara överordnade mål som ska vara styrande för den förda utvecklingspolitiken. Bristen på transparens är till del en följd av bristen på krav på konsekvensanalys och brist på operativa mål för politiken. En del av politikens beslut fattas i t.ex. mellanstatliga fora som EU, och . Just därför blir redovisning av problem, uppsättande av mål och hantering av enskilda fall speciellt viktiga när det gäller agerande i dessa institutioner. All utvecklingspolitik är inte bistånd I och med den nya politiken där målet är en samstämmig politik för hållbar utveckling och fattigdomsbekämpning måste det slås fast att åtgärder som främjar målen för svensk utvecklingspolitik inte är synonymt med bistånd. Det finns annars en risk att andra politikområden börjar nagga biståndet i kanten. Och det har vi inte råd med i en situation där det krävs kraftigt höjda biståndsnivåer för att få millenniemålen inom synhåll. Alla politikområden behöver dra åt samma håll, inte urholka biståndsresurser. Därför är det viktigt att tydliggöra att varje politikområde måste bära sina egna kostnader för genomförandet av den beslutade politiken. Handelsbefrämjande åtgärder eller militärens internationella åtgärder bör därför inte ses som bistånd, trots att de mycket väl kan bidra till måluppfyllelse av utvecklingsmålen. Krav på ett effektivare bistånd Biståndet måste alltid ha en frigörande dimension. Skapandet av ett biståndsberoende hos mottagarländerna bör därför undvikas, liksom att bistånd satsas i olämpliga projekt där medlen hamnar i fel händer. Det är glädjande att den socialdemokratiska regeringen äntligen går oss till mötes genom att inrätta en oberoende granskande funktion av svenskt bistånd, vilket vi krävt ända sedan granskningen - obegripligt nog - avskaffades av den socialdemokratiska regeringen. En sådan granskning ska säkerställa att biståndsresurserna används så effektivt och korrekt som möjligt och lever upp till högt ställda kvalitetskrav och bör ske på olika nivåer för att tillgodose såväl , regeringens som Sidas behov av analyser. Ett särskilt viktigt område är en oberoende utvärdering av Sidas upphandling av konsulter. För att inte förlora effektiviteten i utvecklingssamarbetet och biståndet anser vi att inom ramen för det breddade synsättet ändå måste fortsätta prioritera ett antal samarbetsländer. En lämplig begränsning är ca 20 länder vilket bör ske . Fördelen med prioriterade länder är uppenbar i det att det ökar möjligheterna till kontrollerade samarbetsformer, effektivare samarbete, bättre revision och uppföljning. De länder som i så fall inte ingår i den prioriterade skaran kan stödja inom ramen för internationellt samarbete. Ett fortsatt system med programländer gör det också lättare att arbeta fram tydliga strategier för när biståndet till ett land ska avslutas och när samarbetet ska övergå i mer normala former av ekonomiskt och politiskt samarbete. Samordnande vakthund och pådrivare Det nya integrerade synsättet som skall prägla utvecklingspolitiken och genomsyra alla svenska beslutsfattare och departement kräver effektiv resultatstyrning och uppföljning. Den beslutade årliga redovisningen inför när det gäller genomförandet av utvecklingspolitiken är en viktig del. Men för att arbetet skall fungera effektivt i praktiken ser vi det som en nödvändighet att införa ett kansli inom Statsrådsberedningen med ansvar för: en sammanställning av departementens respektive bidrag till politiken för global rättvisa, återrapportering av den förda politiken, framställning av bakgrundsanalyser, initierandet av interdepartementala arbetsgrupper vid behov, identifiering av departementsöverskridande frågor inom politikområdet. För samordningsfunktionens arbete krävs det en ökad spetskompetens inom departementen. Utöver ett samordningskansli inom Statsrådsberedningen krävs det utökad samordning mellan olika fackaktörer och bildandet av organisationsöverskridande arbetsgrupper för specifika frågor. , på UD, har ett otydligt mandat, och i med sin placering på UD så försvåras implementeringen av synsättet att utvecklingspolitiken ska genomsyra alla politikområden. Samordningskansliet måste ges mandat att vara "vakthund" inför regeringsbeslut utifrån konsekvensanalyser av förslags påverkan i förhållande till utvecklingsmålen och pådrivare för att se till att den svenska utvecklingspolitiken verkligen implementeras på departementen och i den faktiskt förda politiken. Utvecklingsmålens uppfyllelse blir ju i och med den nya politiken ett ansvar för alla departement. Men det är inte alltid lätt att veta hur rättighetsperspektivet påverkas av ett handelsförslag, särskilt inte om detta tänkande inte hunnit bli etablerat. För att se till att den sammanhållna utvecklingspolitiken "får fäste" på respektive departement såär det därför angeläget att medarbetarna i dessa frågor erbjuds fortbildning och kompetensutveckling. I detta arbete borde samordningskansliet spela en viktig roll. Samordningskansliet bör också kunna initiera samarbete mellan olika fackaktörer och upprättandet av organisationsöverskridande arbetsgrupper för specifika frågor. För samordning och samstämmighet inom det civila samhället bör ett inrättas för utbyte av kunskap och erfarenheter på nationell nivå. Ett sådant nationellt forum borde ingå i en större global organisation där det civila samhället representeras i expert/specialistgrupper med rådgivande funktion för de stora multilaterala organisationerna. Färre globala gemensamma nyttigheter Att utöka stödet för att säkerställa globala nyttigheter ser vi som ett mycket positivt inslag i utvecklingspolitik. Detta ska eftersträva även inom EU. måste också agera för att skapa bättre fungerande internationella regelverk och standarder för dessa nyttigheter. Globalt och regionalt samarbete främst på miljö- och hälsoområdena är av stor vikt. Eftersom begreppet "gemensamma globala nyttigheter" innefattar så många olika områden (en god miljö, finansiell stabilitet, frånvaro av internationell terrorism, begränsningen av smittsamma sjukdomar etc.) ser det som önskvärt att man från svensk sida i stället för att beröra samtliga av dessa gemensamma nyttigheter, fokuserar arbetet på ett begränsat antal av dessa för vilka man aktivt arbetar. Vi menar att några av de prioriterade områdena bör vara kampen för en effektivisering av energi- och materialhantering inom ramen för en hållbar utveckling, klimatfrågan, försörjningen av rent vatten, kampen mot hiv/aids och förebyggandet av väpnade konflikter. Här bör även övriga aktörer inom t.ex. det svenska näringslivet kunna kopplas in. Rättviseperspektiv för EU:s politik Precis som den arbetar för att integrera rättvisefrågorna i alla regeringens politikområden, kräver vi att den verkar för att utvecklingsaspekterna även beaktas inom alla . Behovet av konkreta förslag hur detta ska realiseras är givetvis lika stort för EU:s utvecklingspolitik som för . Konvergensen inom EU:s bistånds-, jordbruks- och handelspolitik måste öka. Den europeiska handels- och jordbrukspolitiken måste göras förenlig med internationell solidaritet och måste aktivt verka för att stärka det handelsrelaterade utvecklingssamarbetet och demontera EU:s hinder. En snar och omfattande reformering av EU:s jordbrukspolitik är nödvändig, främjandet av den hållbara utvecklingen samt en förstärkning av utvecklingsländernas handelspolitiska och exportkunniga kompetens. Strategi och innehåll för utvecklingspolitiken I FN:s utvecklingsdeklaration den s.k. Millenniedeklarationen har världens ledare och länder åtagit sig att prioritera kampen mot fattigdomen. Det handlar bl.a. om att halvera fattigdomen på jorden och halvera antalet människor som lever i akut hunger. Det handlar också om ett löfte att verka för att alla barn har rätt till skolgång, att minska barna- och mödradödligheten samt inte minst att vända trenderna och minska spridningen av hiv/aids. Fattigdom och stora ekonomiska klyftor leder ofta till konflikter och krig. Om västvärlden inte ökar sina ansträngningar så kommer fattigdomen att cementeras och klyftorna i världen att öka ännu mer. Enligt UNDP kommer millenniemålet att halvera antalet fattiga inte att uppnås om inte något drastiskt görs för att påskynda utvecklingen. Inget av de 8 huvudmålen och bara ett av undermålen ser ut att kunna nås - nämligen målet att halvera andelen människor som saknar tillgång till rent vatten och sanitet. De svenska ambitionerna för att uppfylla millenniemålen och skapa en mer sammanhållen utvecklingspolitik är bra. Att utgå från ett rättighetsperspektiv och ett fattigdomsbekämpningsperspektiv är bra, liksom att fattigdomsbegreppet vidgas. Fattigdom har traditionellt sett definierats som bristen på materiella resurser. Enligt vårt synsätt är fattigdom ett mycket mer mångfacetterat begrepp än så. Fattigdom innebär också att människor saknar inflytande över och trygghet i sin livssituation. Att säkra en miljövänlig och hållbar utveckling och främja jämställdhet tillhör också en del av fattigdomsbekämpningen. Ytterst handlar det om att ge alla möjligheten att få leva ett människovärdigt liv. Vi vill här redovisa några av de strategier för utveckling och det politiska innehåll som vi vill poängtera i utvecklingarbetet. Positiva verkningsmedel och avbindning Även om vikten av att våga ställa krav är stor, så anser att det s.k. rättighetsbaserade biståndet inte enbart skall vara villkorsbundet, utan också ges en positiv och stödjande inriktning så att en positiv demokratisk utveckling i ett land verkligen kan uppnås. Härvidlag behövs det en allmän attitydförändring när det gäller inställningen till det internationella arbetet med mänskliga rättigheter och utveckling. Alltför ofta har det handlat om att peka ut syndarna, bestraffa dem som inte följer , och införa ekonomiska och/eller politiska sanktioner mot dem som bryter mot mänskliga rättigheter. (I det här sammanhanget vill vi också påtala vikten av att utveckla sanktionsinstrumentet till att bli mer träffsäkert och inte drabba hela befolkningen i ett land vars regim bryter mot fri- och rättigheter eller folkrätt är också nödvändigt.) Det är naturligtvis viktigt att protestera mot grova och systematiska brott mot mänskliga rättigheter, men för att främja utvecklingen behövs det en lika stor dos av positiva verkningsmedel. är för en successiv avbindning av biståndet. Vi vill betona vikten av flexibilitet för en sådan process. Obundet bistånd och direkt budgetstöd ska inte ges till alla utan endast de som uppvisar goda resultat och har en dokumenterat god vilja till förändring. Det positiva med detta är att det ger fattiga länder en möjlighet till ökat självstyre. Riktat bistånd till kvinnor För att bedriva en effektiv fattigdomsbekämpning krävs det att insatser framför allt riktas mot kvinnor och barn. Deras fattigdom är till stora delar strukturell. Kvinnor saknar ofta ekonomiska tillgångar, egendom, makt, utbildning, sjukvård och är utsatta för våld och diskriminering på grund av sitt kön. Därför anser att svenskt bistånd i ökad grad skall riktas till kvinnor i mottagarländerna. Vanligtvis utestängs kvinnor från beslutande församlingar på diverse politiska nivåer. Detta är en trend som måste brytas. Kvinnors direkta deltagande och inflytande är nödvändigt för att skapa ett djupare, bredare och stabilare folkstyre och för att bidra till en mer effektiv och positiv utveckling av länder. Dessutom behövs jordbruksreformer som ger kvinnor en mer säker tillgång till mark. I framför allt söder om är det främst kvinnor som producerar mat och ändåär kvinnor den del av befolkningen som har minst tillgång till marken. Undersökningar pekar på att sådant riktat bistånd dessutom ger bättre samhällsekonomiska resultat än övrigt bistånd. Biståndet gagnar i allmänhet även familjens barn och hushåll och effekterna blir därmed större. Ekonomiska lån riktade till kvinnor betalas tillbaka i större utsträckning än lån riktade till män. Kvinnor i utvecklingsländerna måste också fåökat självbestämmande. Exempelvis rätten till sin egen kropp och sexualitet, samt rätten att utbilda sig. Våra förslag för att förbättra kvinnors situation i världen och bidra till en mer jämställd utveckling redovisas i en särskild motion. För en bättre hjälp till barn i fattiga länder och i krig vill vi utöka resursanslaget till med från det multilaterala biståndsanslaget. Inom biståndspolitiken är mänskliga rättigheter såväl ett mål som ett medel. Ekonomisk och social utveckling är en förutsättning för att kunna åtnjuta fulla mänskliga rättigheter, och mänskliga rättigheter är normalt sett en förutsättning för tillväxt och utveckling. Det är därför en absolut nödvändighet för utvecklingssamarbetet att hela biståndet genomsyras av ett MR-perspektiv och att specifika MR-projekt prioriteras. antogs FN:s allmänna deklaration om de universella mänskliga rättigheterna och trots att världen har medvetenheten, resurserna och kapaciteten att nå målen fullt ut så känns FN:s mål långt borta. Vad som krävs är nya och djärvare metoder för att allas rätt till lika värde skall erkännas. Den socialdemokratiska regeringen talar vackert om hur demokratiutveckling och resurstillväxt skall sättas i centrum av biståndspolitiken, men anser att MR-frågorna har för låg prioritet inom svenskt utvecklingssamarbete bör i samarbete med partnerländer arbeta fram nationella handlingsplaner för mänskliga rättigheter, översyn av nationell lagstiftning i dessa frågor i förhållande till internationella avtal, samt allianser för stöd och handling. Normbildningen kring de mänskliga rättigheterna måste utvecklas i många utvecklingsländer och här bär hela samhället (politiker, företagsledare, journalister, lärare och föräldrar m.fl.) ett stort ansvar. Det räcker inte med att hålla någorlunda demokratiska val. Alltför ofta har minoritetens diktatur ersatts av majoritetens tyranni. Här behövs mer riktade biståndsinsatser. utvecklar synen på mänskliga rättigheter i och världen i en särskild motion. Demokratiutveckling, demokratibistånd och partinära bistånd En god demokratisk samhällsordning är ett mål i sig eftersom det främjar människors frihet och oberoende. De fattigaste länderna måste därför genomföra demokratiska reformer. Spridningen och fördjupningen av de demokratiska principerna är en av de enskilt viktigaste åtgärderna för att hantera interna konflikter och för att utveckla ett mer rättvist och effektivt resursfördelningssystem i samhället. Biståndets effektivitet är direkt avhängigt den demokratiska utvecklingen i mottagarländerna. Därför är det angeläget att det riktade demokratistödet prioriteras ytterligare för att utveckla och stärka demokratin hos mottagarländerna. Vi som medborgare i en demokratiskt uppbyggd stat har ett särskilt ansvar att sprida och främja grundläggande demokratiska principer i samröre med totalitära regimer och våra signaler och krav bör vara tydliga. Spridningen och fördjupningen av de demokratiska principerna är en av de enskilt viktigaste åtgärderna för att hantera interna konflikter och för att skapa långsiktigt rättvisare samhällen med mer effektiva resursfördelningssystem. Riktat demokratistöd krävs i ytterligare utsträckning än vad regeringen föreslår för att främja demokratiutvecklingen i samarbetsländerna. Rättsväsende, utbildning, och uppbyggnaden av robusta offentliga institutioner bör prioriteras mer. Korruption, maktmissbruk, valfusk och andra former av antidemokratiska företeelser bör bekämpas med ökad kraft. Det behövs ofta mer skydd för minoriteter, bättre maktfördelning, öppenhet och politisk ansvarsskyldighet. Till problemet hör att den socialdemokratiska regeringen inte tydligt redovisar hur ska förhålla sig till så kallade "skurkstater", dvs. diktaturer och stater präglade av etniska konflikter, diskriminering, korruption och förakt för mänskliga rättigheter. anser att utvecklingspolitiken generellt bör styras av etiska ledarkoder. I uppbyggnaden av ett demokratiskt samhälle behövs också demokratiska beslutsfattare och demokratiska politiska partier. Det partinära biståndet, där de svenska riksdagspartierna har möjlighet att samarbeta med politiska partier i utvecklingsländer i avsikt att främja demokratisk utveckling, bör av dessa skäl också utökas. Att bygga en demokrati med ett flerpartisystem underlättas av politiska erfarenheter och kompetens från stabila demokratier. Det är därför viktigt att det partinära biståndet ytterligare samordnas i strategiarbetet med det övriga demokratibiståndet. Det är även viktigt att samordning sker med andra internationella aktörer såsom , , nationella stiftelser och demokratiinstitut. Samarbete mellan olika länders parlament och kommunorganisationer eller motsvarande är också viktigt i arbetet med att stödja demokratiutveckling. Parlamentarikerorganisationer som Interparlamentariska unionen (IPU), Parliamentarians for Global Action (PGA) och European Parliamentarians for (AWEPA) kan fungera som stödjande utbytesarenor i utvecklingen av demokrati i världen och borde ses som en viktig aktör i främjandet av stabila demokratier. Dessa organisationer bör också kunna kanalisera demokratibistånd. Samarbete med enskilda organisationer De enskilda organisationerna utgör en ytterst viktig aktör för det bilaterala biståndsarbetet. De har, med sina ofta väl utbyggda nätverk, goda förutsättningar att se till att biståndsmedel når målen utan svinn och höga administrativa kostnader. Deras nära kontakt med medborgarna möjliggör mer delaktighet bland befolkningen i samhällsdebatten och knyter på så vis an utvecklingen av ett demokratiskt synsätt med hjälp av biståndsmedel, något som bör utnyttjas betydligt mer i det svenska utvecklingssamarbetet. Enskilda organisationer bör därför användas i större utsträckning i planeringen och genomförandet av nationella, såväl som internationella biståndsinsatser och i samråd kring landstrategier och möjligheterna att bygga upp starka civila samhällen. I de fall där samarbete ingås med demokratiskt tvivelaktiga regimer bör därför svenska biståndsinsatser i första hand kanaliseras via och till enskilda icke-statliga organisationer. Det är speciellt viktigt att stödja det civila samhället på lokal nivå. Biståndsinsatser på lokal nivåär ofta betydligt effektivare än de som görs på nationell nivå, framför allt beroende på att förutsättningarna för projekt är tydligare på lokalnivå. En förutsättning för att minska fattigdomen är att uppnå ekonomisk tillväxt i utvecklingsländerna som sedan fördelas på ett bra sätt. Insatser måste göras för att skapa näringslivsutveckling och tillväxt. Resurser måste skapas i och av mottagarländerna själva genom en framsynt ekonomisk politik som leder till en utveckling av framför allt det lokala näringslivet. Företagandets utveckling och samhällsutvecklingen är intimt sammankopplade. Att handel spelar en central roll för en positiv ekonomisk utveckling är självklart. Problemet är att det finns för mycket handelshinder. Det krävs starkare insatser för att öka utvecklingsländernas tillträde till både de globala och regionala marknaderna och för att stödja de lokala och inhemska företagens möjligheter att konkurrera. EU, WTO, och handeln De internationella och bilaterala handelsavtalen har oerhört stor betydelse för världens fattiga. EU betalar sex gånger mer i jordbrukssubventioner än vad man satsar på bistånd. Subventioner, tullar och exportstöd i kombination med strikta krav på vad regeringar i fattiga länder får göra - och inte får göra - leder till katastrofala konsekvenser och står helt i strid med målen om fattigdomsbekämpning. Med tanke på vilken betydelse handelspolitiken i EU och i WTO betyder för världens fattiga finns det ett behov av att den svenska politiken i dessa organ ökar sin öppenhet. Regeringen ger löpande information om svenskt agerande och svenska positioner i . Vi Kristdemokrater ser dock ett behov av en samlad redovisning som tydliggör svenska positioner och svenska prioriteringar i utformande av EU:s handelspositioner i WTO men också svenskt agerande inom WTO. Fokus bör ligga på genomförandet av den nya politiken och med speciellt fokus på genomförandet av fattigdoms- och rättighetsperspektivet. Vi ser också ett behov av en utvärdering av nuvarande svenska handelspositioner i förhållande till utvecklingsmålen. Flera av handelspositionerna formulerades och borde utvärderas av flera skäl, inte minst i ljuset av den nya utvecklingspolitiken. Viktigt är också att svenska handelspositioner har de fattigas intressen för ögonen. Exempelvis kan krav på en snabb och total nedmontering av handelshindren i fattiga länder ha en destabiliserande påverkan, motverka utvecklingen och i förlängningen drabba ländernas inhemska livsmedelsförsörjning. Dessa länder, med lite att erbjuda på världsmarknaden annat än råvaror, behöver i stället speciella handelsvillkor för att inte den inhemska produktionen helt ska slås ut. beslöt de rika länderna att skriva av en del av de allra fattigaste ländernas skulder. Det var också en följd av en global rörelse som gick under namnet Jubel 2000. Då lanserades HIPIC-initiativet. HIPIC betyder Highly Indebted Poor Countries Initiative. Målet var att de fattiga ländernas skuldnivå kopplades till ländernas beräknade tillväxt- och exportinkomster. HIPIC-initiativet ledde till vissa framgångar för vissa länder. Skolavgifter avskaffades i , och . Länder som , och har kunnat satsa mer resurser på att bekämpa hiv/aids. De övergripande problemen har dock inte lösts. Många fattiga länders skuldnivåer är icke hållbara - även mätt med och Valutafondens egna måttstockar. spenderade 13 av 26 länder mer till att betala räntor och amorteringar än vad de satsade på hälsovård enligt den brittiska organisationen beräkningar. För många utvecklingsländer utgör skuldbördan ett enormt problem som kraftigt begränsar och ibland omöjliggör deras möjligheter att utvecklas. I framför allt de fattigaste länderna överskrider i många fall enbart räntekostnaderna för lånen intäkterna från dessa länders export. FN:s utvecklingsorgan 2003 kring FN:s utvecklingsmål konstaterade att de flesta länderna i inte kommer att kunna nå FN:s utvecklingsmål. Delvis på grund av brister i form av naturkatastrofer och dålig samhällsstyrning men också i form av bristande resurser.