mot · GS02N5 · 2004-11-11 00:00:00 — Det innebär dock inte att den nuvarande minerallagen innebär att en rimlig avvägning görs mellan detta allmänintresse och markägarens äganderätt. Det innebär inte heller att den stärkning av markägarens ställning som den föreliggande propositionen innebär är tillräcklig. Mot bakgrund av det ovan sagda anser vi att det finns skäl att ytterligare studera om minerallagstiftningen kan förändras så att respekten för äganderätten stärks. I direktiven till en sådan utredning skall klart uttalas att syftet är att stärka den enskildes rätt. Det uttalade målet skall vara att endast ett otvetydigt allmänintresse kan tillåta så långtgående inskränkningar som minerallagstiftningen innebär. En utredning bör, med denna utgångspunkt, särskilt studera följande frågeställningar: Kan en ordning skapas där huvudregeln är frivilliga överenskommelser, och tvångsmedel endast ska kunna användas undantagsvis? Finns möjlighet att inskränka minerallagens tillämpningsområde så att den endast gäller på allmän mark? Kan markägarens möjligheter att påverka arbetsplanernas utformning stärkas? Bör vissa funktioner flyttas från bergmästaren till länsstyrelserna? Det är inte självklart att gruvindustrin bör särbehandlas. I många fall kan mineralprospektering och -utvinning påverka andra näringar och intressen, inte minst turistnäringen och miljöintressen. Det är möjligt att länsstyrelserna är bättre lämpade att göra en avvägning mellan olika intressen än bergmästaren. Bör miljöprövning ske redan innan undersökningstillstånd beviljas? Det kan finnas skäl att öka möjligheterna att göra en miljöprövning av en möjlig gruvverksamhet redan innan undersökningstillstånd beviljas. Detta kan ha betydelse såväl för markägaren som för prospektören. Ingen av dessa parter är betjänta av att kostsamma och störande undersökningsarbeten genomförs inom områden där en miljöprövning skulle visa att gruvverksamhet under inga omständigheter vore acceptabel. Detta måste självfallet vägas mot den ökade kostnad som en miljöprövning i sig ger upphov till. Är nivån på jordägagaravgälden (mineralersättningen) rimlig? Till vilka fastighetsägare bör jordägaravgäld (mineralersättning) betalas? Regeringen föreslår att mineralersättning skall utgå till fastighetsägare inom koncessionsområdet, medan utredningen förespråkar att ersättning skall utgå till alla fastighetsägare vilkas fastigheter berörs av bearbetningskoncessionen eller på vilka mark blivit anvisad för verksamheten. Ett resonemang ungående från vår principiella ståndpunkt vad avser äganderätten till koncessionsmineraler leder till slutsatsen att endast markägare inom koncessionsområdet skall ha rätt till ersättning för bruten malm, medan andra fastighetsägare som berörs bör få ersättning för skada, intrång och bruk av marken, vilket huvudsakligen är i linje med regeringens förslag. Frågan bör dock övervägas noga. Hur bör jordägagaravgälden (mineralersättningen) beräknas? Utredningen och regeringen föreslår något skilda sätt att beräkna mineralersättningen. Det finns skäl att ytterligare analysera hur en rättvisande värdering av bruten malm bör ske, utan att systemet görs alltför komplicerat. Vid en ansökan om undersökningstillstånd bör enligt vår mening markägaren beredas möjlighet att helt eller delvis få företräde till tillståndet. Hur kan en sådan ordning utformas? Finns skäl att utöka det avstånd från bebyggelse inom vilket prospektering inte är tillåten till mer än de som förelås i propositionen? Finns skäl att ange den tidpunkt vid vilken en markägare har rätt att begära inlösen av fastigheten vid outnyttjad bearbetningskoncession till mindre än , vilket regeringen föreslår skall gälla? Även vissa andra frågor kring minerallagen, som inte direkt har med skyddet av äganderätten att göra kan lämpligen belysas närmare i en utredning. Det gäller bl.a. frågan om behovet av skyddszoner, som ifrågasätts av Invest in (). Beskrivningen av socialiseringsnämnden bygger på Hans L. (1976) "Opinionen och makten över företagen" i (red.) Vi kan ännu välja.