mot · GS02Ub473 · 2004-10-05 00:00:00 — har därför flera förslag av studiesocial karaktär, t.ex. för studenter med barn, se särskild motion. När det gäller frågor som t.ex. tradition krävs andra typer av åtgärder. Trots de insatser som vidtagits består i hög grad de sociala murarna. I används en modell där en del av ersättningen till lärosätena baseras på studenternas bakgrund. Därvidlag kan faktorer som social bakgrund, etnisk härkomst och kön beaktas. Modellen är intressant också för vårt land. Den utredning som tillsatts för resurstilldelningssystemet bör också få i uppdrag att se över resurstilldelningen ur dessa aspekter. Kunskapssamhället ställer nya krav på utbildning och utbildningsanordnare. Kraven kommer att växa från studenterna på att kunna studera och forska vad, var, när och i den takt man kan och vill. Avstånd utgör ofta ett hinder för att skaffa sig högre utbildning. Om såär, måste utbildningen komma närmare studenterna eller ansträngningar göras för att kompensera det hinder avståndet utgör. är därför positiva till att högre utbildning ges via nya medier såsom sker t.ex. genom Nätuniversitetet. Vi menar dock att det är lärosätena som ska ha ett lokalt och gemensamt ansvar för Nätuniversitetet. Lärosätena ska samarbeta för att möjliggöra t.ex. en sammanhållande nätportal för att göra Nätuniversitetet överblickbart för studenterna. Däremot anser vi att den separata myndigheten på området bör läggas ner. Uppgifterna kan överföras till högskolorna och . En viktig insats för högskoleutbildning på distans görs också vid de kommunala lärcentren. Denna verksamhet borde utökas för att göra högre utbildning tillgänglig för fler. Lärosätena bör få ett större ansvar för lärcentren vilket staten bör reglera tydligare. Vi har motsvarande tankar för vuxenutbildningen i vår motion om vuxnas lärande. 6.6Avgifter för utländska studenter utanför EES menar att avgiftsfriheten för svenska studenter i högskolan ska ligga fast. Av detta följer att studenter inom EES också omfattas av avgiftsfrihet i svensk högskola. I SOU 2000:92 "Advantage " föreslås som ett alternativ att högskoleförordningen ändras så att högskolorna får möjlighet och har skyldighet att ta ut avgift för högskoleutbildning av studenter och doktorander från länder utanför EES, som ej omfattas av utbytesavtal mellan universitet. Lärosätenas möjligheter att ta ut avgifter samt vilka skyldigheter som detta innebär gentemot de studenter som betalar avgifter bör regleras i en särskild förordning. Dimensioneringen ska vara lärosätets sak att avgöra, och lärosätet ska få behålla intäkterna. En högskola får dock inte åsidosätta det utbildningsuppdrag som statsmakterna har lagt fast. är positiva till förslaget. Det ökar omsättningen och det är berikande för högskolan att öka kontakterna med omvärlden. Det har visat sig att såväl enskilda lärosäten som företrädare för universitet och högskolor är intresserade av en sådan möjlighet. De ser detta bland annat som ett sätt att kompensera urholkningen av fakultetsmedlen och en möjlighet att driva utvecklingen i högskolorna vidare också på internationell nivå. har ha drivit denna linje, vilket renderat kraftig kritik från utbildningsministern. har socialdemokraterna gjort en helomvändning: "för att rekrytera fler utländska studenter till master- och forskarutbildningarna bör universitet och högskolor kunna erbjuda studenter från länderna utanför EES utbildning mot betalning utan att avgiftsfriheten i övrigt hotas" heter det i en debattartikel av utbildningsministern . Vi föreslår en översyn av högskoleförordningen för att möjliggöra en försäljning av utbildning till studenter utanför EES med start . Lärosätenas möjligheter att ta ut avgifter samt vilka skyldigheter detta innebär bör regleras i en särskild förordning. finns möjligheten att införa treterminssystem. Det har dock inte skett. Motivet bakom tanken på ett treterminssystem är att korta utbildningstiden, vilket kan öka genomströmningen, säkerställa försörjningen för en större del av året, förenkla utbytet med utlandet samt förkorta utbildningstiderna. Man kan konstatera att de beskrivna bristerna har orsaker som kan avhjälpas med ett treterminssystem. Det finns även andra vägar att gå: höjd utbildningskvalitet skulle kunna öka genomströmningen, bättre avkastning på studier skulle kunna öka intresset för att ta en examen och höjda studiemedel kombinerat med slopat takbelopp för inkomster skulle kunna förbättra den studiesociala situationen. Lärosätena bör få i uppdrag att aktivt utveckla ett treterminssystem. är positiva men med den reservationen att treterminssystemet kan vara funktionellt för studenter men att det kan fungera sämre för doktorander. De arbetar inte med sina avhandlingar och ägnar sedan återstående till ferier och fritidssysselsättningar. Högskoleförordningen stadgar att en veckas studier motsvarar en poäng. Studiefinansiering utgår netto. har doktorandtjänsten lagreglerad semester, minst . Doktorander arbetar således betydligt . Att införa krav på 45 poäng per läsår skulle således öka pressen ytterligare på doktoranderna och faktiskt vara omöjligt att genomföra inom ramen för det befintliga poängräkningssystemet. En trygg vardag är en förutsättning för att studenter ska kunna fokusera på sina studier. utvecklar sin syn och sina förslag gällande studenters sociala situation i motionen "Studenters trygghet". Tryggheten har dock flera dimensioner. Svenska studenter är enligt lag ålagda att vara medlemmar i studentkårerna vid sina lärosäten. Studenterna är tvungna att betala en obligatorisk avgift till kåren. Studentkårerna fyller en viktig funktion för att bevaka studenters rättigheter vad gäller utbildning och studiesociala frågor. Dock finns ingen klar definition av kårernas mandat. Det gör att kårer, finansierade av tvångsanslutna och icke tillfrågade studenter, via sina avgifter kan få betala arrangemang vars karaktär ligger fjärran från studentfrågorna. Evenemangen kan till och med vara av partipolitisk eller annars kontroversiell karaktär. Det finns all anledning att så länge studenter är tvungna att tillhöra studentkårer klargöra vilket mandat studentkårerna har. Dåär det också möjligt att se i vilka avseenden regelverket behöver förtydligas för att öka studenternas inflytande över utbildnings- och andra studentfrågor. Det finns en påtaglig risk att studentinflytandet är av låtsaskaraktär och inte reellt. Studenternas inflytande bör därför i särskild ordning stärkas. Kårobligatoriet som innebär att alla studenter tvångsansluts till en studentkår för att kunna få sina betyg är principiellt felaktigt och bör därför i takt med att studenternas inflytande i övrigt ökar avskaffas. Även studenter bör själva få välja vilken förening de vill vara med i. Obligatoriets existens är ett bevis för hur liten tilltro som den svenska staten har till studenternas förmåga att skapa och upprätthålla frivilliga sammanslutningar för att tillvarata sina intressen. För som tror på studenternas viktiga roll i utvecklandet av landets universitet och högskolor ter sig inte en verksamhet byggd på obligatorisk anslutning som en tilltalande lösning. Det finns dock en rad frågor som behöver lösas på vägen mot obligatoriets avskaffande och vi vill se en noggrann genomlysning av dessa. Sedan obligatoriet senast utreddes har det skett en hel del förändringar i form av ett ökat antal studenter och lagstiftning om studentinflytandet. För att frågorna kring obligatoriet skall bli noggrant utredda vill vi att regeringen tillsätter en parlamentarisk utredning. Det är mycket viktigt att utredningens arbete sker i nära samarbete med studentsammanslutningar av såväl kår- som nations- och studentföreningskaraktär. Utredningen skall ta fram en handlingsplan för avvecklingen samt en tidsplan för densamma, varefter regeringen senast i samband med vårpropositionen 2007 bör återkomma till . Handlingsplanen kan innehålla övergångsregler. I direktiven till utredningen måste ett antal moment preciseras. Först och främst måste utredningen granska de strukturer som existerar för val av studentrepresentanter till olika organ vid landets lärosäten, presentera alternativ för en frivillig kårverksamhet samt i övrigt föreslå nya former för studentinflytandet. Utredningen skall lämna förslag på hur studentinflytandet över den akademiska och studiesociala kvaliteten kan vidareutvecklas vid ett avskaffande av obligatoriet. Studenternas möjlighet att bedriva utbildningsbevakning skall särskilt belysas. Härvidlag skall särskild hänsyn tas till frågan om studentkårernas oberoende gentemot lärosätena. Utredningen skall vidare granska och lämna förslag på framtida definitioner och avgränsning av studentkårernas kompetens. I arbetet med att finna nya former för studentinflytande skall behovet av kontinuitet beaktas. Utredningen skall också studera de nuvarande reglerna för beskattning av landets kårer och nationer och beakta de frågor kring momsredovisning, fastighetsbeskattning och beskattning av verksamheter som kan komma att bli aktuella vid ett avskaffande av obligatoriet. Särskild uppmärksamhet skall ägnas förhållandena för nationerna vid och och hur dessa nationers studiesociala kvalitet fortsatt skall kunna upprätthållas vid ett avskaffande av obligatoriet. Utgångspunkten skall vara att dagens kårer och nationer inte missgynnas skattemässigt när obligatoriet avskaffas. Högskolan har både strukturella och innehållsmässiga jämställdhetsproblem. På studentnivå avläggs av alla examina av kvinnor. Tyvärr har flertalet utbildningar en ojämn eller mycket ojämn könsfördelning. Utvecklingen går dessutom åt fel håll: Könsfördelningarna blir allt ojämnare. Ur ett kunskapsutvecklingsperspektiv kan mans- eller kvinnodominerade studentgrupper förlora infallsvinklar på problem och möjliga lösningar. Det innebär också ett resursslöseri att snäva in rekryteringsbasen med till exempel könsberoende begränsningar. Än viktigare är att varje persons unika och lika värde och rätt måste värnas. Det måste till exempel vara enkelt att göra studieuppehåll för barnledighet för både kvinnor och män. Lärosätena måste ta ansvar för att högskolelärarna är väl förtrogna med jämställdhetsfrågor och genusperspektiv, och man måste tydliggöra alla valmöjligheter i gymnasieskolan. Lagen om likabehandling av studenter i högskolan är tandlös när det gäller sanktionsmöjligheter för lärosäten som inte uppfyller lagens krav. har presenterat sitt delbetänkande (SOU 2004:55). Förslagen innebär bl.a. att definitionen av sexuella trakasserier ändras och att trakasseribegreppet delas upp i trakasserier på grund av kön och sexuella trakasserier på samma sätt som i jämställdhetslagen. Undantaget från diskrimineringsförbudet för ett s.k. särskilt intresse upphävs. I stället införs ett undantag för positiv särbehandling på grund av kön. Repressalieförbudet utsträcks till att omfatta även påtalande av diskriminering samt den situationen att en högskola utsätter en student eller en sökande för repressalier på grund av att han eller hon anmält eller påtalat att högskolan inte följer någon av lagens bestämmelser om aktiva åtgärder. Förbudet mot direkt diskriminering föreslås inte gälla om behandlingen är ett led i strävanden att främja lika möjligheter till högskolestudier oavsett kön. Som synes finns få förslag som berör efterlevnad och sanktionsmöjligheter, och ser fram emot förslag om detta i slutbetänkandet. 8Styrningen av högskolor och universitet anser att högskolan skall ha stora möjligheter att själv utforma sin verksamhet. Öronmärkningen av statliga anslag måste minskas och en större del av anslagen gå via lärosätenas anslag till grundutbildning respektive forskning och forskarutbildning. Högskolorna bör vara självförvaltande. De högskolor och universitet där staten är huvudman bör ha styrelser som består av en tredjedel lärare som utses av de vid högskolan verksamma lärarna, en tredjedel studenter som på samma sätt utses av studenterna samt en tredjedel allmänföreträdare, som utses av regeringen. Allmänföreträdarna bör representera ett brett fält av det omgivande samhället och gärna också det internationella akademiska samhället. Ordförande bör utses av regeringen, medan rektor bör utses av högskolestyrelsen. Rektor måste få en tydligare roll som ledare. Nuvarande ordning innebär en uppenbar risk för att villkoren för självständig forskning och högre utbildning i äventyras, eftersom den politiska styrningen av högskolornas verksamhet och inriktning riskerar att öka. I linje med detta föreslås i att universitet och högskolor själva ska få bestämma vem som ska bli rektor. vill också se fler kvinnor som rektorer och föreslår att högskolorna ökar ansträngningarna för att bredda rekryteringsbasen genom ett högre antal kvinnor som ledare på mellannivå, exempelvis som prefekter och dekaner. Rekryteringsprocessen bör bli mer öppen och i slutet av processen bör namnen på de kandidater som finns kvar vara kända på eller högskolan. delar dessa slutsatser. Ett problem för många lärosäten är den hårt reglerade hyresmarknaden. Det statliga företaget är den huvudsaklige fastighetsägaren och hyresvärden för flertalet lärosäten. Det paradoxala inträffar att när ett lärosäte med medel från utbildningsområdet ska betala hyra så går pengarna till en annan del av den statliga kassan medan det framstår som om pengarna används till ren utbildning. Självklart ska ett lärosäte betala för nyttjande av fastigheter men det bör ses över hur fler lärosäten kan bli antingen sin egen fastighetsägare eller hur fastigheterna kan säljas till annan hyresvärd i syfte att luckra upp det faktiska monopol som Akademiska Hus har i många utbildningsstäder. När det gäller medelsfördelningen till grundutbildning ser vi främst sju problem med dagens system. Den tillsatta utredningen om resurstilldelningssystemet bör få i uppdrag att se över och föreslå lösningar på dessa problem i syfte att skapa ett långsiktigt och bättre resurstilldelningssystem. För det första har systemet en likriktande effekt. Lärosätena försöker i alla lägen anta så många studenter som möjligt. Detta ställer krav på ett mycket brett kursutbud. Målbilden som de flesta lärosäten strävar efter är att vara ett lärosäte där man kan läsa precis allting; alla försöker bli kopior av de stora universiteten. Resultatet blir att varje ämne finns representerat på väldigt många håll i landet och i många fall är det tydligt att denna utspridning av resurserna lett till små och sårbara utbildningsmiljöer. För det andra medför dagens resurstilldelningssystem stora risker för lärosätena i form av kraftiga svängningar i tilldelningen, beroende på studenternas skiftande intressen och val. Systemet bygger helt och hållet på antalet registrerade studenter och deras studieprestationer. Lärosätenas ekonomiska resurser påverkas därför mycket starkt om studenttillströmningen ökar eller minskar, exempelvis beroende på konjunktursvängningar eller olika årskullars varierande storlek. Men även om antalet studenter vid ett lärosäte förblir kan resurstilldelningen variera kraftigt, beroende på om studenternas intressen skiftar från ett vetenskapsområde till ett annat. För det tredje främjar dagens system inte i tillräcklig grad en god utbildningskvalitet. Pengarna betalas ut per student, oavsett vilken kvalitet utbildningen håller. Risken är uppenbar att lärosäten i en trängd ekonomisk situation kan sänka sina krav eller behörighetsnivån. En fjärde iakttagelse är att resurstilldelningssystemet inte tar hänsyn till kursernas svårighetsgrad. En kurs på A- eller B-nivå ersätts på samma sätt som en D-kurs, trots att dessa kurser innehållsmässigt radikalt skiljer sig från varandra. På de mer avancerade C- och D-kurserna krävs mer av individuellt stöd till studenterna. Men då dessa kurser har få deltagare jämfört med A- och B-kurserna, har det lett till att antalet undervisningstimmar på C- och D-nivå fallit till extremt låga nivåer eftersom kurserna genererar mycket små intäkter. Ämnen inom olika vetenskapsområden har varierande ersättningsnivåer per student beroende på att det bedöms kosta mer att bedriva utbildning inom vissa ämnen än i andra. Detta är ett rimligt tankesätt som även borde få genomslag avseende kurser på olika nivåer i ett och samma ämne. Om man menar allvar med den nya mastersnivå som diskuteras i Bolognaprocessen i svensk belysning (Ds 2004:2) och som kan bli en avancerad nivå mellan grundutbildning och forskning, måste den ges bättre anslagsmässiga förutsättningar än grundutbildningen. Regeringen bör pröva vilka effekter detta kan få. Det femte problemet berör prislapparnas storlek. Beloppen verkar främst vara motiverade av historiska skäl, inte utifrån de behov som utvecklats genom främst datoriseringen av högskolemiljön. Beloppen synes vara fastställda utifrån en traditionell syn på vilka undervisningsformer som används inom olika akademiska discipliner. Därmed kan de ramar som resurstilldelningssystemet ger bidra till att försvåra den pedagogiska förnyelsen inom vissa ämnen, eftersom resurserna är alltför knappa. För det sjätte har möjligheterna till bildningsinriktade processer minskat genom det mer produktionsinriktade resurstilldelningssystemet. Strövtåg utanför de ramar som sätts av kurser och program sker i allt mindre omfattning enligt 2002:35. Studenterna går sina utbildningar, men breddar inte sitt perspektiv genom kompletterande studier inom andra discipliner eller genom annan breddvetenskaplig verksamhet som seminarier eller projekt. Det sjunde problemet i det nuvarande systemet för resurstilldelning är att grundutbildningsanslag inte innehåller någon del riktad mot forskningsanknytning för vare sig lärare eller student. De regionala högskolorna har gjort forskningssatsningar för att kunna skapa miljöer som kan rendera tilldelning av vetenskapsområde. Utbildningsministern har dock i en interpellationsdebatt i gjort klart att ytterligare vetenskapsområden inte kommer att tilldelas på grund av det statsfinansiella läget. Eftersom de regionala högskolornas forskningssatsningar för överskådlig tid kommer att sakna fast basfinansiering, för de en otrygg tillvaro. Resurstilldelningssystemet har alltså skapat en stagnation i den högre utbildningen. Den socialdemokratiska regeringens kraftiga och underfinansierade utbyggnad av grundutbildningen spär på problematiken. Ingen innehållsmässig eller strukturell förändring kommer därför någonsin att kunna skapa ett mervärde om man inte ser över resursfördelningssystemet. anser att en långsiktig grundfinansieringsmodell bör införas. Det skulle motverka lärosätenas sårbarhet vid stora omsvängningar i söktrycket mellan terminer eller mellan år och gör det möjligt att bibehålla en bättre kvalitet . Resurstilldelningssystemet måste ta hänsyn till nivån hos de olika kurserna. Även med tanke på diskussionen om en grundutbildning indelad i två cykler inom ramen för Bolognaprocessen finns all anledning att överväga vilka konsekvenser detta bör få för resurstilldelningen. 8.3Dimensionering och antagning för kunskap Varje ämne eller kurs har ett egenvärde oavsett samhällsnyttan, eftersom kunskap i sig är ett grundläggande värde. måste detta balanseras mot samhällsnyttan och den enskilde individens framtida situation. Det är inte säkert att individen har möjlighet att överblicka konsekvenserna av den utbildning som man valt. I värsta fall kan arbetslöshet eller behov av omskolning till ett nytt yrke vara det som väntar. Allt snabbare samhällsförändringar gör det också svårt för unga studerande att bilda sig en uppfattning om vad som väntar dem på arbetsmarknaden. Många av de utbildningar som erbjuds riskerar att vara mindre relevanta . Det finns exempel på utbildningar där det årliga platsantalet ligger på en mer än dubbelt så hög nivå jämfört med det utlysta antalet tjänster i landet - och där fler lärosäten är intresserade av att starta utbildningar eftersom söktrycket är så stort. I samhället finns specifika behov som inte kan ersättas. Vi har ett basbehov av t.ex. läkare och lärare. Vi märker nu en ökande lärarbrist på alla nivåer, en brist som uppkommit inte minst för att arbetsgivare och regering inte kunnat bidra till att skapa ett tillräckligt attraktivt arbetsklimat eller lön som i normala fall hade gjort utbildningen attraktiv. anser det nödvändigt med en ökad statlig detaljstyrning i examinationsmålen för vissa viktiga yrken där utbildad personal saknas i tillräcklig omfattning. En fråga som kan bli problematisk är att andelen nybörjare i högskolan minskat . Fler äldre studenter tränger undan nybörjarna, möjligen på grund av att de äldre studenterna ibland ges förtur genom antal redan inlästa poäng. Detta är ett exempel på en krock mellan utbildningssystemet och ambitionerna att lära hela livet. Utvecklingen är oroväckande och måste brytas. Regeringen har ett ansvar att föreslååtgärder för att komma till rätta med problemen. anser att systemet med poängförtur måste ses över. För att ta till vara den kompetens och kunskap som människor skaffar sig i ett annat land eller utanför det traditionella utbildningssystemet är det nödvändigt att använda validering som en metod. I budgetpropositionen 2003/04:1 gjorde regeringen bedömningen att en särskild delegation för att främja utvecklingen av legitimitet, kvalitet och metoder för validering utanför högskoleområdet borde inrättas . är också kritiska till inflationen i inrättandet av myndigheter. Eftersom Valideringsdelegationen rent lokalmässigt är inhyst hos () avdelning i , hade Valideringsdelegationen kunnat fungera som en avdelning inom CFL. Valideringsdelegationen verkar också ha svårigheter att åstadkomma konkreta åtgärder trots att delegationen funnits . anser att Valideringsdelegationen i större omfattning måste arbeta för att uppfylla delegationens mål. Vi utvecklar våra tankar om validering i en särskild motion om vuxnas lärande. Mångfald är en god kraft för utveckling och variation och måste uppmuntras. anser därför att de icke-statliga högskolorna är ett välkommet tillskott. Utvecklingen på dessa högskolor har varit god. Ett exempel är de fria teologiska högskolorna. Med starka utbildningstraditioner från folkrörelsernas genombrottstid har de utgjort en värdefull del av den högre utbildningen i . Flera utvärderingar från visar att dessa högskolor håller en mycket god akademisk och pedagogisk nivå. Bland annat har de en hög andel forskarutbildade lärare. Under den borgerliga regeringen blev såväl som stiftelsedrivna. anser att fler fristående högskolor behövs. Regeringen bör aktivt pröva vilka högskolor som kan vara lämpliga att driva i denna form. 8.5Lägg ner små myndigheter Enligt () finns det just nu 272 myndigheter i . har både ESV och Statskontoret, de specialmyndigheter som granskar statens effektivitet, kommit till samma slutsats. De små myndigheterna ger onödigt stora administrationskostnader. Av det skälet lät den borgerliga danska regeringen skrota ett stort antal små myndigheter. På utbildningsområdet finns flera små myndigheter, till exempel Nationellt centrum för flexibelt lärande, Valideringsdelegationen och Myndigheten för kvalificerad yrkesutbildning. anser att man så långt möjligt bör renodla myndighetsstrukturen och i dessa fall föra uppdragen till . Vi anser att främsta uppgifter är kvalitetskontroll och tillsyn av högskolorna samt att företräda nationella intressen i en decentraliserad högskoleorganisation. De små myndigheterna bör föras in under andra myndigheter för att öka de ekonomiska och verksamhetsmässiga samordningseffekterna. 9Forskning: I väntan på en proposition I proposition 2000/01:3 "Forskning och förnyelse" lämnade regeringen sin syn på forskningspolitikens inriktning . I debatten har det allt oftare gjorts gällande att regeringen måste lägga fram förslag som kan åtgärda forskningens strukturella svagheter och urholkade forskningsanslag. En forskningsproposition är aviserad före årets utgång.