mot · GS02Kr233 · 2004-09-24 00:00:00 — En ny tid kräver en ny kulturpolitik. Sedan 1996 senast fattade ett principbeslut om inriktningen av kulturpolitikenhar mycket hänt inom kulturen. Internet är snart var mans dagliga redskap, digital TV kommer snart att finnas i de flesta hushåll och DVD-spelare börjar ta över videons roll. Kulturen har blivit alltmer gränslös. Gästspel av teatergrupper från andra världsdelar, konstutställningar med konstnärer från hela världen och författare från andra språkområden är tillgängliga för alltfler. Vi föreslår en strategi för en mer dynamisk kulturpolitik, en strategi som tar hänsyn till att kulturlandskapet - i och i världen - förändras i en allt snabbare takt. Staten måste renodla sitt kulturansvar. Vår utgångspunkt är att staten skall koncentrera sina kulturpolitiska insatser till i princip tre områden: Främja barn- och ungdomskultur. vårt gemensamma kulturarv. Ge landets kulturskapare goda förutsättningar för sitt konstnärsarbete. Staten skall göra mindre, men det som den skall göra skall göras mycket bättre än vad fallet är och med inriktning på sådant som ingen annan kan göra. Funktionshindrades självklara rätt till tillgång på ett rikt och varierat kulturliv betonas också. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om utgångspunkten för kulturpolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kulturarvet. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kulturmiljön. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om museipolitiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om fri entré på de statliga museerna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om folkbildningen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om amatörkulturen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om litteraturens betydelse. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om bibliotekslagen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om teatern. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om underhållet av föremål tillhörande . tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om dansen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om musiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om genrecenter för musiken. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om folkmusiken och visan. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om filmen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om ett nytt filmavtal. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om avskaffande av filmcensuren för vuxna. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om form och design. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om mötesplatser för design och formgivning. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om funktionshindrade och kulturen. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om kulturskaparnas villkor. tillkännager för regeringen som sin mening vad i motionen anförs om pensioner för scenkonstnärer. Kultur handlar om kreativitet, om upplevelser, om tankeutbyte, om bildning, om engagemang. Kultur handlar alltid om människor och deras liv. Det handlar om att uppleva, om att bli berörd, om att värna och om att skapa. Kulturen betonar andra värden än vad vi vanligen betraktar som strikt materiella och har därför stor betydelse för ett humanistiskt och demokratiskt samhälle. Ett rikt kulturliv har också en vitaliserande effekt på samhället som helhet; på vetenskap och forskning, på näringsliv, hälsa och ekonomi. Nya idéer och associationer väcks av litteratur, musik, konst, dans, arkitektur och design. Kulturens betydelse kräver dock att vi bevakar att kulturen får gynnsamma betingelser. Den uppgiften åligger det allmänna om inte kulturen kan göras tillgänglig på annat sätt. Möjligheter till kulturupplevelser skall finnas i hela landet. Men förnyelse är nödvändig för att inte arbetsformerna ska stelna och visionerna glömmas bort. Stiftelsen har i sin slutrapport granskat kulturinstitutionerna och lyft fram flera intressanta förslag till förnyelse. Ett sådant är projektfaddrar, som skulle kunna fungera som länkar mellan konstutövare och institutioner, ett annat förslag gäller pilotprojekt där kulturinstitutioner skulle kunna samarbeta mer intimt med frivilliga krafter och lokal amatörkultur, en utredning om hur kulturarvsinstitutioner kan öka sina sponsorintäkter är andra idéer från Stiftelsen som vi tycker är väl värda att utveckla. Det finns goda exempel runt omkring oss på hur livaktig kultur kan existera utan eller med mycket små garantier från samhället: körsång, bildkonst, amatörteater, hembygdsföreningar är bara några exempel. Men kulturen behöver också självklart det allmännas stöd. Bibliotek, opera, teater, dans och musik är exempel på kulturverksamheter som samhället behöver stödja. Samverkan mellan de stora, traditionsrika nationella och regionala institutionerna och de fria grupperna är stimulerande i båda riktningarna och skulle kunna utvecklas än mer. Utbildningar inom de konstnärliga yrkena är en självklar uppgift för staten att garantera. Kulturarvet i dess många former är ett samhälles gemensamma minne. Därför har staten ett extra ansvar på detta område. Kulturarvets kontinuitet är legitimitetsskapande för ett folk. Det är viktigt att arvet brukas och vävs ihop med det nya som skapas. Ett dött arv ger bara kostnader. Museernas uppgift är att samla, vårda och visa. En pedagogisk utveckling är ocksåönskvärd. Det är därför nödvändigt att sprida kulturutbudet till så många som möjligt och att även de väl inarbetade institutionerna öppnar sig för den nya teknikens landvinningar. Digital teknik, elektronisk interaktivitet och mycket annat utvecklas ständigt och måste även komma kulturområdet till godo. Ett samhälle som vill benämnas kultursamhälle håller sig med bibliotek, arkiv och andra dokumentationssamlingar och föremålssamlingar. De är nödvändiga för såväl utbildningen som folkbildningen. För ett samhälle i utveckling är bildning lika omistligt som utbildning. Kulturen kan sägas bestå av två delar - att ta del av och att ta del i kulturverksamhet. Det är viktigt med professionella utövare för att publiken skall kunna njuta av ett högklassigt utbud men också för att erbjuda goda förebilder. Sådana förebilder ger också en bättre möjlighet till eget skapande och personlig utveckling. Det är t.ex. därför det är viktigt att skolbarn får ta del av god professionell teater och inte bara ägna sig åt dramalek. Skolan är en av de viktigaste kulturinstitutionerna - och barn och ungdomar är också flitiga kulturkonsumenter. I skolan kan alla nås på lika villkor - oavsett hemförhållanden och bakgrund. I ordinarie undervisning ges grundläggande kunskaper i musik, historia, litteratur, bild och slöjd. I skolan kan eleverna bibringas kunskaper om den egna kulturen - och andras. Traditioner och händelser i vardagssamhället kan ges en förklaring. är det viktigt att eleverna tränas i kritisk granskning och kritiska värderingar, även av kultur. Med sådana grundläggande kunskaper blir det lättare att göra egna val när det gäller kulturutbudet. Det är därför man också kan hävda att besök på museer och arkiv bör vara kostnadsfria t.o.m. gymnasieåldern och att alla elever bör kunna få ta del av utställningar, konst, musik, teater och dans , utan att brist på ekonomiska resurser skall utgöra ett hinder. Vuxna har förmåga att göra egna val när det gäller kulturaktiviteter. Det är inte det offentligas uppgift att styra kulturvalen, men däremot att stödja delar av kulturverksamheten. Förvaltandet av kulturarvet betalas gemensamt, men bruket av kulturutbudet måste vara vars och ens eget beslut och ekonomiska prioritering. Nedan redogör vi för huvuddragen i den politik för en levande kultur som vi menar är nödvändig. Av naturliga skäl blir en sådan genomgång inte heltäckande, men vi hoppas att den ger en bild av enkulturpolitik som bygger på nytänkande, värnandet om kulturarvet samt på ett ökat individuellt deltagande. Kulturarvet handlar om vad människor gör och tänker, och om allt som omger oss. Kulturarvet är grunden vi står på. Genom att känna till våra rötter kan vi bygga upp trygghet och identitet, veta var vi kommer ifrån och kanske inse vart vi är på väg. Kunskapen om det förflutna ger också perspektiv på vår egen tid och respekt för gångna och kommande generationers liv och arbete. Kunskapen skapar också tolerans och förståelse för andras kulturarv. Kulturarv inbjuder till spännande upptäcktsfärder och rum. Den lokala historien, kulturarvet i den egna hembygden, är den första kontakten varje människa får med det vi kallar kulturarv. Det lokala kulturarvet brukar också skapa det största intresset och engagemanget. Det breda intresset för kulturmiljöfrågor manifesteras genom det livliga arbete och engagemang som sker bl.a. inom ramen för alla landets frivilliga hembygdsföreningar. Där vårdas och förvaltas också en stor kunskap. Vad det ytterst handlar om är att de flesta människor - förr eller senare - får en längtan efter att söka sina rötter. Man vill veta vem man är och bevara fragmenten av allt det som format den egna generationen. Det skapar trygghet i nutiden och hjälper till att ge perspektiv på världen runt omkring. Det lokala perspektivet ska vara vägledande t.ex. när man väljer de kulturmiljöer som bör vårdas och/eller skyddas. Inget kan ersätta det folkliga och frivilliga engagemanget. Statens ansvar bör vara att säkra de ekonomiska förutsättningarna. , länsstyrelserna och länsmuseerna har att verka för att statens medel används på rätt sätt. Vi vill också understryka det enskilda ägandets betydelse för bevarandet av kulturarvet. Även enskilda ägare skall därför kunna få bidrag. Vid en kulturmiljöförklaring skall ägaren tillförsäkras full ekonomisk ersättning. Privata fastighetsägare skall kunna få renoveringsstöd för att kunna bevara byggnader som är värdefulla för vår kulturmiljö. Även kommuner skall kunna ge bidrag till insatser för kulturmiljön. Nedsättning av taxeringsvärden skall kunna göras för att möjliggöra att insatserna inte blir orimligt betungande. Ägaransvaret utgör en positiv kraft i kulturvårdsarbetet, men kan ibland behöva förstärkas. Pedagogiska upplysningsinsatser är då att föredra framför myndighetspåbud. Länsmuseernas kompetens bör kunna användas i detta sammanhang. Ansvaret för kulturmiljöfrågorna ligger hos många olika instanser. När det gäller arkeologi är såväl länsstyrelser, länsmuseer och som kommuner och enskilda byggherrar och markägare inblandade. Vi anser att revisorers förslag 2002/03:RR11 Arkeologi på uppdrag är en god utgångspunkt för en genomgripande utredning om hur den arkeologiska verksamheten skall organiseras och finansieras . () roll skall renodlas till att vara central sektorsmyndighet, utan egna genomföranderesurser. RAÄ skall inte ägna sig åt arkeologiska undersökningar i egen regi. Lagen om offentlig upphandling () skall tillämpas vid upphandling av arkeologiska undersökningar. Privata alternativ, som kan bidra till metodutveckling och rationaliseringar skall uppmuntras, förenat med starka krav på vetenskaplighet. Arbetsföretagets kostnader för undersökningen skall kunna vägas mot dess omfattning. Ej undersökta områden skall kunna säkras för eventuella senare undersökningar. Kostnaden för undersökningar som krävs för att privata fastigheter skall kunna exploateras skall stå i rimlig proportion till exploateringens lönsamhet. Överkostnader skall täckas med statliga eller andra bidrag. Vi vill ocksåän en gång peka på det stora behovet av hantverkare, inte minst för att värna vården av vår kulturmiljö. Inom fältet kulturhantverk/kulturvård saknas bildhuggare, glasblåsare, förgyllare, tapetserare, kakelugnsmakare, tenngjutare, träbildshuggare, glasmästare, stuckatörer, handvävare, konstbrodörer, murare och möbelrenoverare. Listan kan de facto göras betydligt längre. Därtill är medelåldern inom många hantverksyrken hög, runt 100.000 hantverkare beräknas gå i pension inom mindre än . Risken är nu stor att deras kunnande inte hinner föras över till en ny generation. Det är en angelägen uppgift för , i samarbete med och näringslivets organisationer, att säkra utbildningar inom hantverksområdena. Från kan hämtas goda exempel på hur utbildningen organiseras för hantverksyrkena. De stora nationella museerna som , , , och har liksom ansvar för vårt svenska kulturarv. Verksamheten skall präglas av hög akademisk kompetens. På det regionala planet är det de 21 länsmuseerna som skall stå för den kompetens som krävs för att de skall kunna fylla sin uppgift som regional resurs och som för kulturarvsområdet. För att kunna fullgöra sitt uppdrag förutsätts ett länsmuseum ha en bred kompetens inom områdena arkeologi, etnologi, historia, byggnadshistoria, konsthistoria, kulturlandskap, föremål, kulturhistoriskt foto och arkiv samt i kulturhistorisk kunskapsuppbyggnad och dokumentation, liksom vård och bevarande av kulturarvet och i hur man i pedagogiska och intressanta former berättar om och förmedlar kunskap om historia och kulturarv. Detta kräver såväl specialistkunskap om kulturhistoria som om hur man samlar, vårdar, presenterar och informerar. präglas museiverksamheten av stor ekonomisk osäkerhet vilket i hög grad påverkar vården av föremålen. Stora delar av personalresurserna är dessutom beroende av arbetsmarknadsmedel genom enskilda projekt, som startas av arbetsmarknadspolitiska skäl. , Kulturarvs-IT samt skog och historia är exempel på detta. Dessa projekt är tidsbestämda och direkt kopplade till arbetsmarknadspolitiken, och verksamheterna upphör ofta innan själva projekten tillsittinnehåll är avslutade. Det vore enligt vår mening bättre att dessa arbetsmarknadspengar kunde behållas i verksamheten tills projekten är avslutade. Det är ett slöseri både med mänskliga resurser och med arbetsmarknadspolitiska medel att handskas med dem på detta sätt. När det gäller är det viktigt att man tar hänsyn till denstora omvandling som försvaret nu genomgår och vid avveckling av förband också avsätter medel till det som skall bevaras av museala skäl. Museerna är en av de viktigaste förvaltarna av det gemensamma arvet. Sektorn präglas av en bred folklig uppslutning. Många frivilliga krafter ägnas åt hembygdsföreningarna, men ocksååt specialmuseer av olika slag. Det kan noteras att den vedertagna definitionen av museum utestänger merparten av dessa från att delta i t.ex. gemensamma marknadsföringsprojekt. Deras framtid är osäker. En möjlighet för dem som gör en arbetsinsats för kulturarvet vore att få göra avdrag för sina kostnader på samma sätt som t.ex. idrottsengagerade, vilket skulle kunna fungera som ett verkningsfullt kulturstöd. Nya museer, som inte kan räkna med bidrag från stat eller kommun, kan på så sätt få hjälp att utveckla sin verksamhet. Den statliga museisektorn behöver få en tydligare struktur. Myndighetsfunktionerna kan samordnas, som den utåtriktade verksamheten präglas av decentralisering och fördelat ansvar. Behovet av stödfunktioner, som administration och lönehantering men också magasinering och konservering, kan lösas genom upphandling. Gemensamma magasin skulle kunna erbjuda rationella förvaringsmöjligheter för känsliga föremål. Begreppet nationella uppdrag behöver utvecklas på museiområdet. De nuvarande ansvarsmuseerna bör ersättas med en ordning där olika museer, oberoende av huvudman, tilldelas väldefinierade nationella ansvarsuppdrag, där den statliga finansieringen regleras i ett flerårigt avtal. Stor flexibilitet måste finnas när detta system utvecklas, det kan gälla ansvar för allt från samordningen av en hel museisektor till att vårda och visa ett enskilt föremål av stort nationellt värde. En liknande metod bör kunna användas när det gäller det regionala och lokala ansvaret. Det är enligt vår mening också viktigt att museerna inte ges nya uppgifter och nytt ansvar utan att statsmakten tillförsäkrar museerna extra pengar för att täcka en tillkommande utgift. Ett exempel på vad vi avser är de nya kraven påökat brand- och inbrottsskydd, som lagts på landets statliga museer utan att dessa fått extra medel för att klara av denna viktiga uppgift. Vi vill poängtera museernas betydelse för forskningen. Vi vill också understryka vikten av att de ges goda förutsättningar att kunna bedriva god forskning. Frågan om hyressättning för ändamålsfastigheter måste bringas till en lösning, där berörda institutioner får större möjlighet att påverka kostnaderna för lokaler. I annan motion avvisar vi förslaget att utöka antalet statliga museer med fri entré. Ett av de bärande skälen till "reformen" var en önskan att nya grupper skulle hitta till museerna. har det visat sig att de som redan innan de fria entréerna infördes besökte museerna, nu bara gör fler besök. Några nya grupper har inte nåtts, vilket ju var ett av skälen. Ett bättre sätt att nå nya grupper vore att t.ex. ha generösare öppettider. Det visar att vår kritik var rätt. Vi anser också att staten bör satsa på bättre museipedagogik för att nå barn och ungdomar (något vi också föreslår i motion 2004/05:So357 av med flera). Ett annat skäl till varför försöken med fri entré skall avbrytas och inte byggas ut är den snedvridning det innebär gentemot övriga museer. Staten kan införa fri entré genom att använda skatteintäkter. Detta är ogörligt för andra museer, vilket skapar en snedvridning av villkoren på museiområdet som vi inte kan acceptera. Vi hävdar att det blir alltmer irrelevant att ha ett gemensamt anslag för bidragen till folkhögskolorna och studieförbunden. Folkhögskolornas anslag bör samordnas med övrig utbildningsverksamhet och föras till utbildningsutskottet. Därmed skulle folkhögskolorna på ett mer naturligt sätt ingå i det svenska utbildningssystemet. Boken är en viktig kulturbärare, men den är också en symbol för det fria ordet och tryckfriheten. Tack vare boken och litteraturen har idéer skapats, tankar brutits mot varandra och gränslöshetens möjligheter uppstått. Tidig kontakt med litteraturen kan lägga grunden till ett framtida allmänt kulturintresse. Vår bestämda åsikt är att statsmakterna i så liten utsträckning som möjligt skall reglera det fria ordet. Av detta följer att det ska råda fri etableringsrätt för bokhandeln; många utgivningsformer och försäljningskanaler stimulerar försäljningen - och därmed läsandet. Författare skall, precis som andra kulturskapare, genom ändrade skatteregler ges bättre möjligheter att leva på sitt författarskap. Genom våra förslag skulle alla kulturskapare, dvs. också författare, kunna fåbättre möjligheter att leva på sitt skapande utan att vara så beroende av stipendier och statliga förmåner. Biblioteksersättningen är en viktig inkomstkälla för författare, men statistiken behöver sannolikt förbättras och aktualiseras. Även de författare som publiceras i tidskrifter skall få del av de upphovsrättsliga ersättningarna. Biblioteken, både folkbiblioteken och skolbiblioteken, är viktiga kulturinstitutioner. En av bibliotekens viktigaste roller är att agera folkbildare och därmed verka för utlåning även av den "smalare" litteraturen. Huvudmännen skall uppmuntras att utnyttja de möjligheter som informationstekniken erbjuder. Samarbete mellan bibliotek skall stimuleras. Regionala biblioteksfunktioner kan upphandlas, liksom driften av folkbibliotek. Bibliotekslagen är onödig, eftersom den de facto egentligen inte garanterar någonting. I stället för att garantera att det finns bibliotek över landet, riskerar lagen att skapa hinder för förnyelse och mångfald. Risken finns att det i längden kommer att uppstå "idealbibliotek", som måhända tillfredsställer beslutsfattare i stat och kommun, men inte dem som biblioteken är till för, nämligen de enskilda låntagarna. Vi tror att ett avskaffande av bibliotekslagen skulle befrämja tillkomsten av andra former av biblioteksverksamhet. Olika driftsformer och olika profilering skulle ges större utrymme. Samarbete med frivilliga organisationer och skapande av vänföreningar skulle kunna locka nya läsare till biblioteken och öka bibliotekens möjligheter att profilera sig. Teater som kulturell uttrycksform kan vara såväl underhållning som debattverktyg. I teatern tas de eviga relationsproblemen upp, men pjäserna utgör också tidsdokument, som måste förvaltas. Teater är det som uppstår i mötet mellan de agerande och publiken. Spel för mer eller mindre tomma salonger är inte teater. Det är alltså viktigt för båda parter att de som producerar teater känner sin publik och dess förväntningar, som man skapar utifrån egna konstnärliga utgångspunkter. Teater måste spela både smalt och brett. Här har såväl länsteaterinstitutionerna som en viktig roll. Mycket av förnyelse sker genom oberoende s.k. fria grupper. De svarar också för en mycket stor del av det utbud som riktas till skolor och ungdomsgrupper. Det bör vara en självklarhet att man underlättar dessa gruppers innovativa verksamheter. Anslaget till de fria teatergrupperna behöver ökas betydligt. Teater bör vara ett naturligt inslag i skolans kulturförmedling. Teater kan vara ett verksamt pedagogiskt instrument. Unga människor måste också få lära känna professionell teater, s.k. dramalek är inte tillräckligt. Liksom på andra områden inom kulturen finns ett statligt gemensamt ansvar för förvaltandet av teaterarvet. Genom en samverkan om distribution, teknik m.m. borde arrangörer och regionbaserade teatrar kunna bygga ett nätverk som både skapar valfrihet och ger ett bredare utbud. Gemensamt skulle man också kunna svara för specialensembler som var och en är för små för att kunna härbärgera, t.ex. musikal- och dansensembler. med sina unika samlingar håller på att förstöras i brist på underhåll och skötsel. Det är en nationell skandal som måste åtgärdas . Ett specialfall inom teatersfären utgör musikteatern. Förutom nationalscener bör det ligga i en kulturnations intresse att garantera existensen för ett par musikteatrar som ges en god möjlighet att täcka landet med sin verksamhet. Levande teater och teater via elektroniska medier eller film är inte detsamma. Transmitterad teater (överförd utan anpassning till annat medium) ger oftast en kvalitativt mycket sämre upplevelse. Anpassade föreställningar ger mycket mera, men är också kostsammare. Genom samarbete mellan teatrar och medieföretag skulle mycket kunna åstadkommas inom detta område. Ett sådant samarbete skulle ligga i bådas intresse och gagna teaterintresset. skulle delar av landet, som ligger långt från teatercentrum, och där t.ex. skolornas elever har svårt att komma till teatern, kunna nås av det utbud som alla till en del är med och betalar. Fler föreställningar från landets statliga teatrar bör sändas via public service. Intresset för dans - både att titta på och att själv utöva - växer i hela landet, inte minst bland unga. Inrättandet av har sannolikt betytt mycket för att inspirera och öka kunskaperna om dans som konstform. Vi anser att bör ha ett antal regionalt placerade danskompanier med bredd, danskompanier som kan täcka en stor del av landet med sin verksamhet utan alltför långa resor för agerande eller publik. Dessa professionella danstrupper kan tjäna som förebilder för andra dansare och samverka i en danstrupp, som skulle kunna ge hela landet ett större utbud. För att även garantera en hög professionell nivå på våra dansare måste staten sörja för möjligheterna att ha dansklasser på elitnivå. Det är t ex inte rimligt att Kungliga måste fylla en normal klasstorlek på ca 30 danselever för att skolan ska få full ekonomisk täckning från kommunen. Dansen är en konstform som, likt musiken, kan spela en väsentlig roll i skolan och i olika terapiformer och därför borde nyttjas bättre även i dessa sammanhang.