mot · GS02U307 · 2004-10-05 00:00:00 — Många av dessa miljöproblem är inte bara lokala utan drabbar hela regioner, ibland ger det till och med globala konsekvenser. Arbetet med att skapa en bättre miljö måste därför intensifieras. För att de fattiga länderna i södra skall kunna ha en möjlighet att leva upp till målet om en hållbar utveckling är det viktigt att miljöfrågorna inarbetas i ländernas egna fattigdomsstrategier (PRSP). Ytterligare förstärkning behövs i flera när det gäller både kompetensutveckling och ökad samordning. Redan i Johannesburgsöverenskommelsen om en hållbar utveckling ingick att alla länder skall utarbeta planer för hur de förvaltar sina vattenresurser och hanterar framtida vattenförsörjning. För att säkerställa god sanitet och ett effektivt smittskydd samt att minska spridningen av hiv och andra sjukdomar i är rent vatten och förbättrad hygien avgörande faktorer. Den stora skuldbördan är ett ok för många länders ekonomier. 41 låginkomstländer, varav 33 i , har mycket hög skuldsättning. Tillsammans är de skyldiga , vilket är långt över deras samlade BNP. Lånen gavs och skulle i de flesta fall aldrig ha givits som lån eftersom det handlar om mycket fattiga länder. Enligt får HIPC-länderna av sin BNP i bistånd, varav går tillbaka i form av räntor och amorteringar. Västvärlden betalar sin egen utlåning, vilket är en bakvänd ordning. De högt skuldsatta låginkomstländernas (HIPC) räntor och amorteringar betalas med andra ord av med bistånd från västvärlden. Skuldbördan är likväl en belastning för de fattigaste av som ofta har en negativ ekonomisk utveckling, en sjunkande BNP per capita samt skulder som överstiger deras avbetalningsförmåga och leder till ett osunt beroendeförhållande. För västvärlden handlar det om att se sanningen i vitögat. Dessa skulder kommer inte att betalas tillbaka annat än genom egna utbetalningar. Oavsett om lånen har misslyckats eller om de var felaktiga från början, är det viktigt att ta konsekvenserna av detta och skriva av skulden. anses vara ett föredöme i förmågan att hantera skuldkriser. Den första borgerliga regeringen skrev av u-landsskulder . Den borgerliga regeringen hanterade skuldkrisen på ett sätt som väckt stor uppmärksamhet och respekt i finansiella kretsar. bör också inom EU, och andra forum föreslå att västvärlden gemensamt gör en avskrivning av de högt skuldsatta låginkomstländernas (HIPC) skuldbörda. bör än en gång föregå med gott exempel och ta initiativ till en total skuldavskrivning för högt skuldsatta låginkomstländer, varav huvuddelen finns i . Skuldavskrivningen måste ske på ett ansvarsfullt sätt och uppfylla fyra kriterier. För det första måste de frigjorda resurserna komma de fattiga människorna till del, t.ex. genom att satsa på skolor så att alla flickor och pojkar verkligen får en utbildning. Det finns ingen ursäkt för att barn och ungdomar inte går i skolan. Det måste gälla både flickor och pojkar. Lika viktigt är det att satsa på hälsovård. hiv/aids, malaria, mässling och många andra sjukdomar skördar stora offer. För det andra får skuldavskrivning inte gynna korruption och vanstyre. Det vore illa om pengarna hamnade på ministrars bankkonton. För det tredje får de frigjorda resurserna inte användas för att finansiera krig och konflikter. Det vore illa om de ökade resurser som ställs till förfogande skulle användas för ökade krigsansträngningar t.ex. i , ett land där många länder har trupper. För det fjärde får inte skuldavskrivning medföra ny upplåning. Det vore orimligt om fattiga länder gick från en skuldbörda till en ny. 14Röj undan handelshinder för och inom Avveckling av tullar och andra handelshinder är dubbelt viktigt för därför att det dels ger tillträde till EU:s och andra i-länders marknader, dels möjliggör handel och ekonomiskt samarbete mellan . Ett oavlåtligt och viktigt komplement till en skuldavskrivning är att i verklig mening öppna för länder att fritt få exportera sina varor och tjänster till de utvecklade länderna. bör genom EU driva frågan om avskaffade tullar och handelshinder gentemot inom ramen för den pågående Doharundan i (). EU måste ta initiativ i WTO genom att avskaffa de låga tullsatserna, stegvis sänka de högre tullsatserna, direkt avskaffa exportsubventioner samt stegvis minska jordbrukssubventionerna . Därmed skulle en långsiktig grund för sunda handelsförhållanden läggas, vilket är en viktig utgångspunkt för snabb och långsiktig välståndsökning. Det är naturligt för ett fattigt u-land att börja handelssamarbetet med sina nära grannar, som ofta är i samma situation. En viktig orsak till djup och omfattande fattigdom är ofta avsaknaden av kontakter, handel och ekonomiskt samarbete. Avveckling av tullar möjliggör småskalig och primitiv handel mellan fattiga grannländer. Det ger ett viktigt bidrag till utvecklingen. När var förstört efter gav ett mycket förnämligt erbjudande för återuppbyggnaden av den krigshärjade och utfattiga kontinenten. Det var Marshallhjälpen, som hade tre väsentliga ingredienser. För det första var det en generös hjälp i form av direkt budgetstöd till dåvarande statsmakter som stimulerade utvecklingen på bred front. För det andra var den tidsbegränsad till . Det handlade alltså inte om ett fortgående penningflöde utan om att komma igång - en hjälp till självhjälp. Poängen var att fick hjälp med igångsättandet men att den fortsatta utvecklingen skulle bygga på egna ansträngningar. För det tredje gavs Marshallhjälpen inte direkt till enskilda länder, utan ett villkor var att organiserat samarbete skapades mellan mottagarländerna. I själva verket var det ett embryo till det europeiska samarbete och den integration som har fortsatt alltsedan dess. Det finns anledning att erinra sig dessa europeiska erfarenheter när vi ser på . Att ge budgetstöd direkt till statsmakten kan förefalla lämpligt. Det kan te sig mer rationellt att ge bistånd direkt till statsmakten i ett u-land, än att biståndsgivare försöker prioritera och själva styra olika utvecklingsprojekt. Det förutsätter dock att statsmakten vägleds av ambitionen att snabbt avveckla fattigdom och hunger. Tyvärr har regimerna i de fattigaste länderna ofta helt andra avsikter och utgör det största hindret för utveckling. Det är svårt att ge bistånd som verkligen främjar utvecklingen. Ofta ges bistånd med utgångspunkt från givarlandets perspektiv. Inte sällan framstår själva givandet som det viktiga i stället för den utveckling som skall bli resultatet. I ett avseende är det oundvikligt. Det är givarlandet som anger biståndets omfattning och i allt väsentligt även dess inriktning. Arbete med bistånd gällande strategi och ledning måste i större utsträckning vara mer framåtsyftande och i linje med FN:s millenniemål samt utöver dessa respektera de mänskliga rättigheterna och demokrati. Utöver detta vore det önskvärt om biståndsarbetet kunde utformas i ett givarlands miljö. Därför bör utarbetandet av PRSP-initiativ (Poverty Reduction Strategy Paper) stödjas i ännu större omfattning än vad som sker . Kompetensen för de fattiga länderna att själva formulera sina strategier och nationella planer bör ytterligare förstärkas som ett led i egen självständig utveckling. Det är t.ex. inte rimligt att utvecklingsfunktionen på Sida är förlagd till , med dess stora mentala avstånd till ett u-lands verklighet. För att verkligen förstå utvecklingens villkor och problem bör man leva så nära dess problem och möjligheter som låter sig göras. Vi menar att Sidas utvecklingsfunktioner i större utsträckning bör lokaliseras på plats i södra . Ekonomiska och administrativa funktioner kan dock väl finnas kvar i . Biståndssamarbetet med skiljer sig från samarbetet med i tre viktiga avseenden: 1. CEE-länderna är inte underutvecklade, utan snarare felutvecklade; 2. samarbetsformerna i är betydligt tätare och bygger på att och samarbetsländer är eller önskar bli medlemmar i samma nätverk av organisationer, dvs. , och viktigast EU - normalt har EU huvudansvar för stödinsatser och medlemsländerna kompletterar; 3. tidsperspektivet för stödet till har som målsättning en relativt snar avveckling medan u-landsbiståndet har ett längre perspektiv. Det vore således fel att diskutera dessa två skilda verksamheter på samma sätt, särskilt som u-landsbiståndet i allt högre grad inriktas på de fattigaste länderna, främst låginkomstländer i . Deras problem är väsentligt annorlunda än de som råder i . Det finns dock ett problem som är gemensamt och det är den alarmerande spridningen av hiv i . Inom detta område bör intensifiera sina insatser för att kunna hindra epidemin innan den når samma storleksordning som i . Inom EU finns också goda förutsättningar för detta arbete och bör vara en aktiv aktör inom detta tillsammans med arbetet med ökad demokrati i både och . Möjligheterna för den enskilde individen att skapa välstånd för sig och de sina hindras ofta av den egna regimen som inte primärt är intresserad av att främja utvecklingen för sin befolkning utan av att behålla den egna makten. För fattiga är bristen på möjligheter värre än bristen på inkomster. Fattigdom orsakar vanmakt i stället för säkerhet och makt. För fattiga människor är det svårt att lita på "överheten", dvs. statliga institutioner, rättsväsendet och polisen, skola, hälso- och sjukvård. Till och med frivilligorganisationer kan vara svåra att få förtroende för. Även bistånd som ger god effekt skall successivt avvecklas när landet blir en etablerad medelinkomstekonomi. Landet självt måste ta över ansvaret för viktiga samhällsfunktioner. Det får inte i längden vara en uppgift för utomstående. Tidsperspektivet i biståndet har alltså en central betydelse för resultatet. Nedtrappning av ett generöst bistånd måste påbörjas tidigt och en utfasning av biståndet måste alltid vara slutmålet om än svårt att nå inom rimlig tid i de allra fattigaste länderna. Den exakta takten i avvecklingsprocessen kan behöva avvägas med hänsyn till utvecklingsnivån. Bistånd med syftet att fortgå är dock inte rimligt ur ett utvecklingsperspektiv. Det visar inte minst erfarenheter från länder med stort och ihållande biståndsberoende. I stället för ett bistånd som fortsätter decennium ut och decennium in bör man koncentrera sig på en mer kortvarig och bred igångsättning av egna utvecklingsansträngningar. Allt bistånd skall vara obundet. Det är länderna själva som i allt väsentligt måste skapa sin egen utveckling. Den kan inte skapas av utomstående krafter. Biståndet skall också utformas så att det stimulerar och kanske till och med tvingar fram samarbete mellan länderna. Det var vad som skedde i och det är vad som i särskilt stor utsträckning behövs i , där krig och konflikter är vanliga. Vissa länder har beslutat att man skall halvera fattigdomen till 2015. Enligt och UNDP:s senaste rapport kommer detta inte att uppnås förrän flera decennier senare med den utveckling vi ser , vilket är skrämmande. FN har rekommenderat alla länder att hålla en nivå om av landets BNI. är det ett fåtal länder, inkluderat , som uppfyller dessa villkor. bör även fortsättningsvis sträva efter att uppfylla FN:s rekommendation, utan att för den skull sätta ett utbetalningsmål som enbart är kvantitativt. bör i stället i större utsträckning fokusera på kvalitet och resultat. Vi menar att utvecklingspolitiken behöver en nystart för att snabbt kunna bryta den onda cirkeln så att fattigdomsutrotningen kan påbörjas på allvar. Med vårt synsätt är vi inte beredda att nu göra en snabb ökning av biståndet, men med den föreslagna skuldavskrivningen, som är realistisk , har vi en betydligt högre ambitionsnivå. Att göra verklighet av global utveckling innebär någonting mycket större än att skapa ny biståndspolitik, det handlar om att anlägga ett globalt perspektiv på utveckling i helhet. 16Nolltolerans mot korruption av svenskt bistånd En stor svårighet när det gäller utformning av bistånd och olika landstrategier samt val av länder att arbeta i är frågan om korruption. Ofta är det i de länder där mycket korruption förekommer som biståndet också behövs som mest. Därför ingår alltid en riskbedömning när det gäller beslut av länderval. Vi vet att i flera av de mest korrupta länderna är också nöden som störst och det blir då en svår avvägning av hur biståndet skall kanaliseras. skall bidra till att hjälpa de mest utsatta länderna, detta är en självklarhet. Det måste också vara lika tydligt att vi snabbt avbryter biståndet när vi upptäcker att resurserna hamnat hos fel instans, eller till andra medel än det vi från början avsett. För att uppnå nolltolerans mot korruption av svenskt bistånd behöver vi större öppenhet och en ytterst tydlig strategi om hur vi reagerar i dessa situationer och hur vi på mesta möjliga sätt kan kontrollera att resurserna verkligen når fram till sin beslutade destination samt används på mest effektiva sätt. Oavsett hur usla regimerna är har västvärlden ett ansvar för att hjälpa befolkningen vid akuta katastrofer. Detta stöd bör dock om möjligt vara utformat så att det inte leder till ett långvarigt beroende. Ett sätt att kringgå korrupta och klåfingriga regimer och ge stöd till befolkningen är att i största möjliga utsträckning låta biståndet gå via frivilligorganisationer eller andra kanaler. Att lämna svältande människor åt sitt öde för att de lever under en korrupt regim är varken humant eller acceptabelt. Dessa människor behöver mer än några andra stöd från omvärlden. Vi anser att det svenska biståndssamarbetet bör koncentreras till de länder där det mest effektivt kan bidra till att utrota fattigdomen. biståndsinsatser bör därför fokuseras på söder om . Det svenska biståndet måste här och framför allt inriktas på följande akuta huvudproblem: krigen och konflikterna som plågar en betydande del av ; hiv/aids och andra allvarliga utbredda sjukdomar som förlamar utvecklingsansträngningarna; den stora skuldbördan som ligger som ett ok över många länders ekonomier. Stora biståndssummor ger inte automatiskt minskad fattigdom. Erfarenheten visar tyvärr att vanstyrda länder som fått omfattande bistånd blivit fattigare. Målet för biståndet bör relateras till vad man vill åstadkomma. Att som ange biståndsmålet som andel av BNI lägger tyngdpunkten på hur mycket som spenderas, i stället för på resultatet. De utgiftsbegränsningar som regeringen beslutat leder till ett mindre effektivt arbete. Det blir en osäkerhet i programmen för respektive länder och i flera fall också ett ojämnt arbete som påverkar svensk trovärdighet och relationerna till samarbetsländerna på ett negativt sätt. Ett effektivt bistånd förutsätter stabilitet, långsiktig närvaro i ett fåtal länder och en hållbar budgetram att utgå från inför planeringen av hur biståndet skall användas. Under anslag 8:1 Biståndsverksamhet föreslås bland annat för att enskilda organisationer ges en utökad roll, särskilt i länder med korrupta regimer,1.250.000.000 kronor anvisas. Noggrann utvärdering ger kunskap om hur svenskt bistånd kan effektiviseras och förbättras. Vi välkomnar därför inrättandet av internationellt utvecklingssamarbete och anvisar 10.000.000 kronor. Särskilda medel anslås även för Fokus på snabb fattigdomsutrotning i . Totalt handlar det om 4.500.000.000 kronor för fredsfrämjande, förberedelser inför total skuldavskrivning, effektiv bekämpning av fattigdom och hiv/aids samt upprättande av utvecklingsenheter i . 1)UNDP bör bli låginkomstländernas advokat. Verksamheten övergår från resurs- till kunskapsbistånd. 2)Unido skall avvecklas. 3)Enskilda organisationer bör ges en utökad roll, särskilt i länder med korrupta regimer. 4)Särskilda medel för ökad fokus på snabb fattigdomsutrotning. 5)Bekämpningen av hiv/aids och polioutrotningen är prioriterat, inte minst i låginkomstländer. Tillsammans med UNAIDS-anslaget blir det totalt . och bör prioriteras. 6)Med avsikt att sätta upp utvecklingscentrum för låginkomstländer, i . 7)Tillsammans med demokratiinsatser bör bekämpningen av hiv/aids prioriteras. i (m)