mot · GS02So605 · 2004-10-05 00:00:00 — Personalen måste få påverka organisationen och få använda sin kunskap till att påverka. Det gäller allt ifrån flexiblare arbetsvillkor och inflytande över förläggningen av sin arbetstid till större frågor som skapandet av en ny personalroll. Det mångprofessionella vårdteamet måste lyftas fram som en viktig beståndsdel i vården. Läkare, sjuksköterskor, undersköterskor, sjukgymnaster, specialister, läkarsekreterare m.fl. har alla viktiga funktioner. Istället för att ödsla kraft på ett gammaldags hierarkiskt tänkande är det att släppa in teamkänslan och nätverkskulturen i vården. Som exempel på framgångsrikt teamarbete inom vården förtjänar bl.a. de palliativa resursteamen som finns ute i landet att nämnas. Ingen enskild yrkesgrupp har kompetens att möta alla de krav som ställs på vården i livets slutskede. Ett mångprofessionellt team kan dock utgöra ett användbart stöd till den praktiskt arbetande personalen. Att fördjupa reflektionen och arbetet kring begreppet "teamarbete" måste vara en viktig uppgift för vårdens huvudmän. Det finns utbredda symtom på ohälsa bland vårdpersonalen och sjukfrånvaron har ökat. har åldersstrukturen för de anställda förskjutits mot allt högre åldrar. Genom att risken för längre sjukfrånvaro är större i de högre åldersgrupperna kommer sannolikt ökningen av andelen anställda att medföra en fortsatt ökad sjukfrånvaro. Det är nödvändigt att det på varje arbetsplats skapas ett "andrum". Vårdpersonalen måste få chans att utvecklas i arbetet. Tid och resurser måste avsättas för eftertanke, handledning och kompetensutveckling. Alla medarbetare i vården borde ha en individuell plan för kompetensutveckling. Detta kostar naturligtvis pengar. Men alternativet kan vara att kvalificerad personal flyttar utomlands eller byter yrke. Det är angeläget att undersköterskornas roll uppvärderas. Kompetenskraven bör ses över och nya karriärvägar erbjudas för att göra ett av vårdens viktigaste yrken mera statusfyllt. Undersköterskeutbildningen behöver därför förändras. Utarbetade kriterier och mätbar kvalitet ska systematiskt och fortlöpande kunna dokumenteras och utvärderas. anser att den nyutbildade undersköterskan ska erhålla ett bevis på god utbildning som garanterar kompetens och lämplighet. Det finns anledning att se över möjligheterna till en differentierad utbildningssatsning på undersköterskor som ger formell kompetens att hantera såväl läkemedel som demensvård. Arbetet som undersköterska ska vara förenat med yrkesstolthet och arbetsglädje. Även i fråga om sjuksköterskornas roll och ansvar behöver framtidens rekryteringsmöjligheter förbättras. Yrkesinnehåll, kompetenskrav och karriärvägar behöver förnyas och utvecklas. Vad gäller specialistutbildning för läkare och vidareutbildning för sjuksköterskor är det nödvändigt att se över dimensioneringen med tanke . Det råder brist på psykiatriker, barnläkare, onkologsjuksköterskor, reumatologer, neurologer, geriatriker, allmänläkare samt intensivvårdssköterskor, röntgensköterskor m.fl. För att kunna erbjuda en god vård krävs utökade utbildningsinsatser. Därför bör regeringen återkomma med förslag som stämmer överens med de långsiktiga behov som finns. På många vårdcentraler och öppenvårdsmottagningar saknas det primärvårdsläkare. Vid brist på läkare i denna "första linjens sjukvård" drabbas patienterna och övrig personal hårt. För att avhjälpa bristen på primärvårdsläkare bör yrkets utvecklingsmöjligheter förbättras. Det måste på nytt bli attraktivt att utbilda sig till specialist i allmänmedicin. Det handlar både om arbetsuppgifternas innehåll och arbetsmiljön samt möjligheterna att bedriva forskning. Många äldre får ålderssymptom som kräver god vård. Det är uppenbart att behovet av fler läkare med specialistkompetens i åldrandets sjukdomar växer. Ett kompetenslyft för läkare och vårdpersonal i geriatrik behövs. För att säkra tillgången på geriatrisk läkarkompetens krävs en långsiktig planering. Det behövs en nationell uppföljning av geriatrikens utveckling som kan läggas till grund för landstingens långsiktiga planering för behovet av geriatrisk kompetens under . 13.3Förslaget till ny specialistindelning har på regeringens uppdrag gjort en översyn av antalet medicinska specialiteter. I översynen föreslogs bl.a. att den geriatriska specialiteten ska vara så kallad grenspecialitet till den invärtesmedicinska specialiteten. Förslaget är inkonsekvent och tyder dessvärre på okunnighet om geriatrikens arbetssätt. Den invärtesmedicinska verksamheten är organfokuserad där läkarens specialkompetens efterfrågas, medan den geriatriska specialiteten arbetar med ett helhetsperspektiv med multisjuka äldre, där teamarbetet är ett karakteristikum, livskvalitet målet och läkaren ledaren. Det handlar om två olika vård- och behandlingskulturer. förslag, som ska ge läkarna en bredare gemensam kunskapsbas som är mer anpassad till sjukvårdens behov, har mött stark kritik från ett stort antal remissinstanser. Vissa patientgrupper är oroliga för vad förslag kan komma att innebära för deras möjligheter att få en god vård. Deras oro är förståelig och värd att tas på allvar. Regeringen har lyssnat på kritiken och tillsatte ytterligare en utredning. Utredaren ska analysera och redogöra för de konsekvenser som förslagen till ny specialitetsstruktur kan medföra för grundutbildningen av läkare samt för rekrytering till den kliniska forskarutbildningen och forskningen. Uppdraget ska redovisas . Mot bakgrund av beslutets betydelse och den oro som frågan väckt menar att ska besluta i frågan om den framtida indelningen av medicinska specialiteter. skriver mer om äldres sjukvård och förslaget till ny specialistindelning i motion 2003/04:So591 Äldrepolitiken. 13.4Ge mer tid för omvårdnad Inom svensk hälso- och sjukvård finns en tendens att materiell standard prioriteras framför andra behov. God vårdkvalitet uppnås dock framför allt av kompetenta och medkännande människor som ger vård. När landsting och kommuner tvingas till prioriteringar i sjukvården är det ofta omvårdnaden som blir lidande. Och drabbas bl.a. människor som har kroniska sjukdomar och patienter i livets slutskede. Det är de personer som inte själva kan protestera som får utstå försämringar. Detta kan inte accepteras. Sjukvård och äldreomsorg handlar om medicinsk diagnos och behandling. Men det handlar också i hög grad om att ge omvårdnad. Det är fråga om att kunna erbjuda tid. Tid att lyssna och tid att ge tröst. Det är angeläget att personalen har tid för att diskutera patientens symptom, oro eller ångest. anser därför att sjukvårdshuvudmännen måste avsätta mer resurser för att ge utbildning i medicinsk-etiska frågor till all personal inom vården. 13.5Minska administrationen inom vården Svenska läkare har lägst antal patienter inom , med 903 patienter jämfört med OECD-snittet 2 167, 2 069, 3 176 eller 8 421. Det låga antalet patientbesök beror emellertid inte på att svenska läkare ägnar mer direkt tid åt patienten - en stor del går istället till administration kring patienten3. Alltfler administrativa uppgifter läggs på läkare och sjuksköterskor. Administrativa insatser i vardagssjukvården - journaler, epikriser, läkemedelslistor, remisser, omvårdnadsdokumentation, daganteckningar, intyg, register, anmälningar - tar erfaren vårdpersonals tid i anspråk. Administrativt arbete måste begränsas till det nödvändiga och kostnadseffektiva och i högre utsträckning utföras av särskilt avdelad personal. Läkarsekreterare och ekonomer m.fl. är en tillgång som måste användas. utredning, , visar att en tioprocentig minskning av administrativ tid är möjlig. har meddelat att en arbetsgrupp ska tillsättas som ska verka för att förenkla vården - utan att patientsäkerheten äventyras. Att förbättra hälso- och sjukvårdens produktivitetsutveckling är avgörande för vårdkvaliteten och den långsiktiga finansieringen. Regeringen bör därför återkomma till med förslag som underlättar ett ändamålsenligt och kostnadseffektivt administrativt arbete inom sjukvården. 14Hälso- och sjukvårdens säkerhetssystem Det behövs ett mer målmedvetet patientsäkerhetsarbete inom hälso- och sjukvården. De fall som uppmärksammas i medierna, då patienter kommer till skada, fokuserar ofta på enskilda yrkesutövares tillkortakommanden och misstag när anledningen i själva verket oftast är organisatoriska systemfel eller bristande rutiner. Omfattningen av misstag inom hälso- och sjukvården är inte helt kartlagd. Några tydliga riskområden är till exempel läkemedelshantering, brister i kommunikation, underlåtelse att behandla och trötthet hos personalen. För att minska antalet misstag i vården krävs förbättrade säkerhetssystem som kan underlätta systematiskt säkerhetsarbete på klinikerna. Det kan även behövas ledarskapsutveckling och ett säkerhetstänkande som inriktar sig på systembrister, i stället för individuella misstag. Inget misstag får passera utan att orsaken analyseras och åtgärdas. Stor vikt bör läggas vid att identifiera svagheter i verksamheten innan något har hänt. Lokala avvikelseregister bör kunna komma till användning på nationell nivå. Anmälningsförfarandet enligt lex kan bli bättre. Syftet är inte att straffa enskilda individer utan att åstadkomma förbättringar inom hälso- och sjukvården. Men en anmälan uppfattas inom sjukvården som ett straff och förknippas med skuld och skam. Det kan behövas någon form av personal- eller kamratstöd om en person drabbas av skuldkänslor efter en anmälan. , bestämmelsen i socialtjänstlagen som innebär att den som arbetar med omvårdnad till äldre och funktionshindrade är skyldig att anmäla övergrepp och brister i omsorgen, fungerar inte alltid som det är tänkt. Det finns stora regionala och lokala skillnader i anmälningsfrekvens. Tillsynen inom äldreomsorgen bygger i hög utsträckning på att personalen slår larm. anser därför att lex behöver en översyn för att förtydliga intentionerna med lagstiftningen så att alla berörda vet hur de ska tillämpa bestämmelsen om anmälningsskyldighet. Ett förhållandevis okänt problem i tillsyns- och patientsäkerhetsarbetet gäller en bestämmelse i lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (LYHS). I 5 kap. 4 § andra stycket anges att om en gärning har prövats i straffrättslig ordning, får ett disciplinärt förfarande inledas eller fortsättas bara om gärningen, av någon annan orsak än bristande bevisning, inte har ansetts vara något brott. Bestämmelsen finns till för att samma gärning inte ska kunna bestraffas enligt två olika regelsystem. Uttrycket "bristande bevisning" är otydligt. () och domstolarna har gjort en tolkning som är problematisk ur patientsäkerhets- och rättssäkerhetssynpunkt. När en behandling inom sjukvården polisanmäls är det oftast fråga om misstanke om vållande till kroppsskada, misshandel eller vållande till annans död. Om förundersökningen läggs ned eller åtalet ogillas motiveras detta i regel med att "brott kan inte styrkas". och domstolarna har då inte ansett att anmälan kan prövas i disciplinär ordning. Förbudet mot "dubbelbestraffning" i LYHS kan därför medföra att ingen sakprövning av inträffade händelser kommer till stånd över huvud taget. Patienter och anhöriga anmäler ibland felbehandlingar såväl till som till åklagare med förhoppningen att den anmälde kommer att fällas antingen disciplinärt eller straffrättsligt. Ett felaktigt medicinskt handlande kan då förbli oprövat av skäl som för en patient eller anhörig förefaller vara orimliga. Nuvarande ordning kan fördröja eller hindra den medicinska utvecklingen. Det finns en uppenbar risk att tillsynen över sjukvården blir lidande. Dagens lagstiftning främjar inte tillsynens huvudsakliga syfte som är att minimera antalet misstag och felbehandlingar inom vården. Det behöver vidtas åtgärder för att underlätta det förebyggande patientsäkerhetsarbetet inom vården. anser att en översyn bör göras beträffande hur tillsynen i sjukvården fungerar ur ett personal- och patientperspektiv. 15Värdighet och trygghet för de äldre En av årets viktigaste böcker är "Vem ska ta hand om mamma?" som skrivits av journalisten . Hon arbetade i äldrevården och skildrar vardagen för gamla och sjuka, deras anhöriga och vårdpersonalen. Det är i vissa stycken en skrämmande bok, som beskriver vanvård, övergrepp och oacceptabla arbetsförhållanden. Trots all uppmärksamhet kring äldreomsorgen finns fortfarande mycket stora brister. Allt fler tvivlar på offentliga sektorns förmåga att sörja för de äldres trygghet. En intensiv debatt har underblåsts av kommunernas brist på resurser och personal, liksom uppmärksammade fall av missförhållanden och vanvård. växer insikten om att den demografiska utvecklingen medför att dagens finansieringsformer och organisation av äldreomsorgen inte räcker till för att ge en trygg och värdig äldreomsorg . En sammanhållen politik med inriktning mot de äldre i samhället får inte endast handla om vård och omsorg. Det friska åldrandet, de äldre som en resurs att ta till vara och ett väl fungerande samspel mellan generationerna är viktiga beståndsdelar i äldrepolitiken. Men demografins utmaningar kan inte bagatelliseras eller skjutas . , när de stora barnkullarna blir pensionärer, kommer befolkningen att åldras ytterligare. Omkring kommer enligt SCB att ha fler äldre än yngre bland befolkningen. Befolkningen blir allt äldre och därmed allt mer vårdbehövande. Med dagens genomsnittliga faktiska pensionsålder kommer de flesta att arbeta mindre än hälften av sina liv. När kvinnorna stora barnkullar börjar föda barn, står välfärden inför mycket stora påfrestningar. Här och finns ett rådrum innan förändringarna slår igenom på allvar. Stat, landsting och kommuner gör klokt i att utnyttja till förberedelser och förnyelse av system, normer och politik. vill vara en garant för en trygg äldreomsorg. En ansvarsfull politik för äldreomsorgen kräver långsiktiga och trovärdiga förslag på hur demografins utmaningar kan mötas. Bristerna i systemet gör att de vård- och omsorgsbehövande flyttas runt i "en vårdkarusell" mellan olika typer av öppenvård och sjukhusvård. En viktig orsak till problemen är att ansvarsfördelningen inom systemet är otydlig och ibland förutsätter lokala avtal mellan kommuner och landsting. Detta gör det svårt för gamla och deras anhöriga att påtala kvalitetsbrister och utkräva ansvar. För den enskilde vårdtagaren är det särskilt allvarligt om det råder oklarhet kring ansvarsfördelningen mellan å ena sidan ansvar och å andra sidan kommunens. För äldre människor med tilltagande vård- och omsorgsbehov kan nuvarande situation ofta ge upphov till otrygghet. Minskningen av slutenvårdsplatser och allt kortare vårdtider på sjukhusen leder till att kommunernas vårdansvar utsätts för orimliga påfrestningar. Resultatet blir överbeläggningar och att vårdbehövande människor hamnar i utrymmen som inte är avsedda för vård. Bättre samverkan mellan kommuner och landsting kan undanröja en del svagheter. Det bör därför i alla landsting och kommuner skapas gemensamma målsättningar och överenskommelser som reglerar hur samarbetet ska gå till. Det finns ett särskilt behov av ökat samarbete när det gäller läkarinsatser inom särskilda boenden. Varje äldreboende och sjukhem ska ha kontinuerlig läkarmedverkan i vården, helst en specialist påäldresjukdomar (geriatriker). Ett värdigt bemötande av de äldre inom hälso- och sjukvården måste finnas. Utredningar har visat att det för patienternas vidkommande är en av de viktigaste faktorerna för hur vården upplevs. Bemötandet har i flera fall kritiserats och det måste vara en självklarhet att som vårdbehövande bemötas med respekt, empati och inte att betraktas som en belastning. utvecklar sin äldrepolitik i motion 2003/04:So591. Ett regelverk om 400 lagar och förordningar styr vård och omsorg i vårt land. När patienter vanvårdats, har de ibland inte varit hjälpta av en enda paragraf. vill därför etablera en värdighetsgaranti - i alla kommuner och landsting - för trygghet i vården och en stärkt ställning för patienten. Fördjupade kvalitetskrav kan inte enbart begränsas till att handla om väntetider, tillgänglighet och ökade valmöjligheter. En värdighetsgaranti är särskilt viktig i vården av de äldre. Den ska omfatta såväl medicinsk kvalitet som omvårdnadskvalitet. Särskild uppmärksamhet och hänsyn ska visas personer med nedsatt autonomi, t.ex. barn och äldre, demenshandikappade, individer med utvecklingsstörning och talsvårigheter. Studier har visat att patienter med kommunikations- och förståndshandikapp inte sällan reagerar med oro och aggressivitet när de känner smärta. Tyvärr är det vanligt att sådant beteende tolkas som en normal utveckling av sjukdomen. Dessutom behandlas oron och aggressiviteten med lugnande mediciner som kan få motsatt effekt än den avsedda, d.v.s. de sjuka blir ännu oroligare. En omsorgs- eller värdighetsgaranti ska vara så konkret utformad att det går att följa upp vad som utlovats. Behandlingen av patienter som inte själva kan föra sin talan ställer extra stora krav på vårdpersonalen vad gäller lyhördhet och förmåga att tolka signaler. En funktion som äldreombudsman ska finnas i varje kommun som stöd för de äldre och deras anhöriga. Värdighetsgarantin ska vara en försäkran om att god vård ges - även när man är kapabel att föra sin egen talan. Anser en vårdtagare eller anhörig att verksamheten inte infriar de krav som värdighetsgarantin anger, så ska man kunna vända sig till en instans för klagomål. Garantin blir också ett stöd för personalen och den bör följas upp genom öppna och kontinuerliga kvalitetsredovisningar. värdighetsgaranti beskrivs närmare i motion 2003/04: So591 Äldrepolitiken. Demenssjuka personer tillhör en av samhällets mest utsatta grupper med omfattande behov av vård och omsorg. Antalet demenssjuka i är omkring 139 000. Ungefär 24 000 personer insjuknar i demens och nästan lika många avlider. Antalet demenssjuka kommer att öka, särskilt . Kunskapen om denna patientgrupps behov är bristfällig. En demenssjuk patient är helt beroende av sina anhöriga och av vårdpersonalen. Att inte känna igen sina närmaste, eller sitt eget hem, att inte hitta ord för det man vill uttrycka och vara beroende av hjälp med det mest personliga innebär en stor utsatthet. Demenssjuka patienter får inte alltid den vård de har rätt till på grund av bristande resurser och avsaknad av kompetens. Det kan gälla bemötande, diagnos och medicinering. Av de äldre inom kommunernas särskilda boende kan så många som vara demenssjuka, och dessa saknar i alltför hög grad tillgång till medicinsk kompetens. Demenssjuka ska ges en individuellt anpassad information om sitt hälsotillstånd och om de metoder som står till buds för undersökning, vård och behandling. Bristande samordning av demensvården är tydlig liksom avsaknaden av fungerande och ansvarsfull vårdplanering och lyhördhet för patientens vård- och omsorgsbehov. Många äldre med demenssymptom får överhuvudtaget ingen utredning. Knappt två av tio behandlas för sin demens. är av personalen i äldreomsorgen legitimerade sjuksköterskor. När det gäller övrig vårdpersonal saknar av de anställda utbildning. Många har knapphändig kunskap om demens trots att av patienterna lider av denna sjukdom. Socialtjänstlagen kräver att den enskilde ska få bo på ett sätt som är anpassat efter hans behov av särskilt stöd. Men tillgången till särskilda vårdboenden för demenssjuka personer är bristfällig i många kommuner. Ofta blandas demenssjuka med andra boende och vårdtagare på ett sätt som är negativt för alla. Många demenssjuka vårdas i hemmet av närstående. En kartläggning visar att 80 kommuner saknar medel och anställningsformer för anhörigvårdare och 60 kommuner saknar avlösning i hemmet. Utbildningen av anhörigvårdare är oftast dålig. Äldre och deras anhöriga ska kunna känna sig tryggt förvissade om att deras vård- och omsorgsbehov kan tillgodoses. Gällande lagstiftning och regelverk måste dock följas och tillräckliga resurser tillföras vården av de dementa. Tillskapandet av så kallade demensteam är en arbetsmetod som bör utvecklas. Tillgång till demensutredning kräver nära samverkan mellan landsting och kommun. Förutsättningarna för beslut om vård av kroniska sjukdomstillstånd och hälso- och sjukvårdslagens absoluta krav på rätt till diagnos har inte fått det genomslag generellt i landet som förväntats. Det behövs bl.a. fler utredningsplatser. För många personer är tillgången till en anhörig en förutsättning för att man ska kunna få den vård man behöver. Upp emot två tredjedelar av all omvårdnad sköts av närstående som maka/make, barn, släkting eller vän. Räknas psykiskt sjuka och handikappade personer kan det röra sig om en miljon människor som sköter och vårdar en anhörig. varnar för att om anhörigas benägenhet att vårda skulle avta, skulle välfärdssystemet på detta område rämna. Det kan noteras att utvecklingen mot ett allt större ansvartagande för anhöriga har bekräftats i flera av rapporter. I det tysta görs vårdinsatser som, om de inte utfördes, skulle få hela Vårdsverige att kollapsa. År ut och år in. utan någon avlastning. Avlastningen får istället staten, landstingen och kommunerna. Och det är inte sällan kvinnor som består med denna möjlighet för politiker att slippa fåännu mer underbalanserade budgetar, ännu längre vårdköer. lägger kommunerna ner särskilda äldreboenden i en takt som börjar likna neddragningarna av vårdplatser inom sjukvården. Enligt nya beräkningar kommer antalet platser i särskilda boenden att minska med 13 500 . Om ingenting görs kommer detta att leda till ytterligare tryck på de anhöriga. I förlängningen riskerar den här utvecklingen att leda till ett ifrågasättande av den solidariska finansieringen av vård och omsorg. Konstigt nog är det här en fara som den socialdemokratiska regeringen verkar blunda för. Den självklara utgångspunkten borde vara att se och erkänna familjens och de närståendes roll och funktion i vården av äldre, sjuka eller funktionshindrade. Anhörigvårdare har rätt till praktisk och ekonomisk hjälp, information och handledning för att frivilligt kunna ta sig an uppgifter som annars skulle utföras av vårdpersonal med utbildning. Uppgiften som anhörigvårdare får inte vara påtvingad. har anhörigvårdarnas situation fått mer uppmärksamhet. Vissa kommuner och landsting har utvecklat ett bättre stöd till anhörigvårdarna. Men överlag har långt ifrån tillräckliga åtgärder vidtagits. anser att det ska finnas rätt till tjänstledighet på hel- eller deltid för vård av anhörig. Tryggheten för anhörigvårdarna behöver ökas och någon form av garanti bör tillhandahållas om anhörigvårdaren inte skulle orka - något som oroar många. Socialtjänstlagen måste skärpas. Nuvarande bestämmelse säger att socialnämnden genom stöd och avlösning bör underlätta för dem som vårdar närstående. Stödet till anhörigvårdare måste bli en särskilt reglerad skyldighet för . vill byta ut ordet bör mot ordet skall. Fördelningen av ansvaret för vården mellan det offentliga och familjen är en viktig framtidsfråga. Anhörigvårdens nuvarande omfattning och uteblivna stöd är därtill en etiskt viktig fråga. Vårdpolitiken måste alltid ha sin utgångspunkt i människovärdet. arbetar för att kommande generationer äldre inte ska behöva finna sig i det socialdemokratiska godtyckliga behandling av äldre. Anhörigrollen måste uppvärderas, erkännas och ges stöd för att möta framtidens behov. Det behöver därför bedrivas ett mer systematiskt uppföljningsarbete inom anhörigvården. Avsaknaden av system för verksamhetsuppföljning är också ett stort bekymmer. Samarbetet med högskolor eller FoU-enheter i detta sammanhang minskade också . Det är också fortfarande oklart i vilken utsträckning anhörigstödet verkligen når dem som är i behov av stöd. Kvaliteten i de stödinsatser som erbjuds de anhöriga behöver utvecklas. Det krävs också en fortsatt kvalitetsutveckling på området för att säkra den långsiktiga uppbyggnaden av stöd till anhöriga i vård och omsorg. avsätter, utöver regeringens förslag, 50 miljoner .