mot · GS02So641 · 2004-09-30 00:00:00 — Man ska därför inte heller underskatta risken för att införande av aktiv dödshjälp kan leda till ett inre tryck på svårt sjuka människor att begära dödshjälp för att "underlätta" för anhöriga. För den sjuke är bördan tung nog utan att denna press läggs ovanpå. Och om eutanasi genomförs - hur ska de anhöriga kunna leva vidare med vetskapen om att detta kanske skett som resultat av att den sjuke känt sig som en belastning? Bakom kravet på eutanasi ligger ofta föreställningen att det är en katastrof och ett omänskligt lidande att drabbas av exempelvis ett funktionshinder. Man är inne på en mycket farlig väg om utomståendes subjektiva bedömning av vad som gör våra liv värda att leva får styra utvecklingen. Det är ofta dessa röster som hörs i debatten. Många människor lever ett gott liv trots grava handikapp, därför att de fått ett gott både mänskligt och tekniskt stöd. Det kan gälla assistans, handikapphjälpmedel, hemhjälp, mediciner etc. Det har gjorts en del undersökningar om människors inställning till eutanasi. Undersökningarna har oftast riktats till friska personer - och i vissa fall speciellt till sjukvårdspersonal. Svaren präglas av den människosyn som hyllar det friska, unga och starka. Resultaten visar även på den rädsla och ångest som sjukvårdspersonal kan känna inför kontakten med döende människor. Den känslan speglar ofta den ångest en anställd inom sjukvården, liksom alla andra människor, kan ha vid tanken på sin egen död. Svaren på enkäterna blir ofta färgade av denna ångest och av upplevelsen av otillräcklighet, som bland annat beror på sjukvårdshuvudmännens oförmåga att ge utbildning och fortbildning i de angelägna frågor som gäller vården i livets slutskede. Det är allvarligt med tanke på att det är just denna personal som vårdar svårt sjuka människor den sista delen av livet. Det är påfrestande att ge en god omvårdnad om man själv upplever ångest och otillräcklighet. anser att resurs- och kunskapsbrister inom vården i livets slutskede under inga omständigheter får lösas genom en legalisering av aktiv dödshjälp. Här måste dock framhållas vikten av utbildning och fortbildning. Behoven i livets slutskede gäller i hög grad psykologiska, sociala och andliga frågor. Personalen ska inte bara få utbildning i att "trycka på rätt knapp", den ska också få tillfälle till fördjupning av de personliga möjligheterna att ge mänskligt stöd i livets svåraste stunder - att ge livshjälp istället för dödshjälp. 9.3Livshjälp - god vård i livets slutskede Flertalet av oss kommer att dö den långsamma döden. Livets slutskede är då en intensiv tid i våra liv. Den existentiella ångest som kan vara förknippad med döden kan självfallet inte sjukvården lösa. Men den kan skapa en förvissning om att det finns goda möjligheter till ett värdigt avsked inom vården, att man kommer att ha tillgång till smärtstillande och i övrigt välanpassade mediciner, att man får den mänskliga omvårdnad som behövs, att man får möjlighet att ha sina närmaste omkring sig, att respekt visas för närstående och deras önskemål och att både patient och närstående kan få psykologiskt och andligt stöd. Anhöriga är en ovärderlig resurs i all vård och omsorg. har denna resurs inte i tillräckligt hög grad tagits till vara inom den slutna vården. Det gäller inte minst inom vården i livets slutskede. Ingen behandling kan ersätta en anhörigs roll. En grundförutsättning för att anhöriga ska kunna ge det stöd och den hjälp som behövs är givetvis att den sjuke önskar det. Ledstjärnan ska alltid var den enskilde patientens önskemål. I dagens lever många människor ensamma. Även om man har en anhörig på långt håll så har man ofta inte haft kontakt med denne och det känns inte naturligt varken för patienten eller den anhörige att vara med . Därför måste vården i livets slutskede präglas av att om inte någon anhörig finns som stöd i livets sista dagar ska någon ur vårdpersonalen vara hos den sjuke. Mänsklig närhet är oerhört viktig och kan inte ersättas av något annat. Principen ska vara: ingen ska behöva dö ensam. Det finns en tendens i nutida svensk sjukvård att den materiella standarden tar överhanden. Man har lättare att acceptera en investering i dyr utrustning än en ytterligare anställd som svarar för omvårdnad. Man har länge trott att god vårdkvalitet är detsamma som stor kvadratmeteryta eller eget rum på långvården. Såär det inte. För att uppnå god vårdkvalitet krävs framför allt att det finns kompetenta människor som ger vården. I den nuvarande situationen när landstingen skär drastiskt i sjukvården är det omvårdnaden som blir lidande. Det är bland annat de människor som har kroniska sjukdomar och människor i livets slutskede som drabbas. Det är de som inte själva kan protestera som får försämringar. Det är oacceptabelt. Sjukvårdshuvudmännen måste avsätta mer resurser för att ge utbildning i medicinsk-etiska frågor. Denna utbildning måste få högre status för att man ska kunna tillmötesgå de ökade kraven på en god vård i livets slutskede för framtiden. Den parlamentariska kommittén Döden angår oss alla (SOU 2001:6) - kunde konstatera att vården i livets slutskede som bedrivs i har stora brister på många håll. Forskning och utbildning i palliativ medicin är också svagt utvecklade områden. Kommittén slog fast att ett resurstillskott för bl.a. utbildning och forskning är nödvändigt. avsätter därför sammanlagt till forskningen kring palliativ medicin . Ett värdigt avsked från livet bör, enligt prioriteringsbeslut, vara en av de högst prioriterade rättigheterna inom vården. Kristdemokrater anser att det ska vara en grundläggande rättighet med valfrihet vid vård i livets slutskede. Den ovan nämnda kommittén om vården i livets slutskede presenterade ett omfattande förslag till förbättringar av den palliativa vården i . Betänkandet präglades av en etisk grundsyn som betonade människovärdesprincipen i vården vid livets slut. Den socialdemokratiska regeringen säger sig bereda betänkandet, men den beredningen har fortgått i ett mycket långsamt tempo. Det är hög tid att förelägga en proposition utifrån betänkandets förslag. 9.4Hospice - hemlik vård i livets slutskede har det i vårt land byggts upp en viss "hospiceverksamhet". Hospice är en hemlik form för vård i livets slutskede där fokus sätts på helhetsvård som innebär att inte bara de fysiska behoven beaktas utan även de psykiska, sociala och andliga dimensionerna. Där söker man alltså se helheten hos en människa. Denna verksamhet har funnits i andra länder och har setts som en viktig resurs. Den har varit ett komplement till den etablerade medicinska vården. anser att hospiceverksamheten är mycket angelägen, eftersom den just har den helhetssyn på människan som vi betonar - människan som ande, själ och kropp. Hospicevården måste vidareutvecklas och etableras på flera ställen. Det är viktigt att ta tillvara den kunskap och kompetens man vunnit på de platser där verksamheten varit i gång . Dessa erfarenheter bör sedan även komma den övriga vården till del. Allmänt kan sägas att det behövs en öppenhet inför nya vårdformer inom vården i livets slutskede. Hospicevården präglas av ett koncept som rör långt mycket mer än själva sjukhusbyggnaderna. Hospicevårdens grundtankar bör, enligt mening, genomsyra all sjukvård och allt arbete inom omsorgen och äldrevården.