mot · GS02Ju412 · 2004-09-29 00:00:00 — Vittnen kan t ex ha svårt att minnas vad som inträffat och bevisningen - såväl till nackdel som till fördel för den misstänkte gärningsmannen - kan vara svår att säkra. Det finns anledning att se över om dagens preskriptionstider för de grövsta brotten, där tillräcklig bevisning kan säkras alltmer genom ny teknik, bör förlängas. En sådan reform av de straffrättsliga preskriptionsreglerna kan naturligtvis inte få någon retroaktiv verkan. Ändringarna av reglerna skulle få praktisk effekt först om . Sannolikt kommer då den tekniska utvecklingen att ha fortskridit ytterligare. Rätten att förordna en offentlig försvarare för den som misstänks för ett allvarligt brott är en fundamental rättssäkerhetsgaranti. Det är staten som till stora kostnader i regel betalar den största delen av kostnaden för försvararen. När det finns omfattande brister i statens övriga stöd till medborgarna vid rättsliga tvister inför domstol - inte minst i rättshjälpen - måste även reglerna för offentliga försvarare granskas noggrant. Detta för att garantera att begränsade resurser används på ett rimligt sätt. Det har i konkreta fall visat sig att en misstänkt person kan får obegränsad rätt till en offentlig försvarare trots att den misstänkte vägrar att inställa sig till samtal med polis eller åklagare för att bringa klarhet i utredningen. Detta framstår som orimligt, bl a med tanke på att utgångspunkten för såväl polis, åklagare och senare en eventuell domstol är en tydlig objektivitetsprincip. En översyn bör därför göras gällande möjligheten att begränsa rätten till offentlig försvarare för personer som aktivt och medvetet håller sig undan från att bidra till utredningen av ett misstänkt brott. Människor som ska inställa sig till domstol ska inte kunna hålla sig undan och invänta att preskriptionstider löper ut. Delgivningssystemet måste ses över och den myndighet, oavsett om det är polisen eller kronofogden, som åläggs delgivningsansvaret måste ha rutiner och möjligheter att utföra arbetet effektivt. För den som anklagas för att ha begått ett brott är rätt till advokathjälp av yttersta vikt. För brottsoffret är rätten till målsägandebiträde av stor betydelse. Brottmål är dock bara en av rättsstatens uppgifter. Medborgare måste också känna att det finns en verklig möjlighet att få sin sak prövad i domstol vid en tvist - detta oavsett ekonomiska förutsättningar. Den svenska rättshjälpslagstiftningen innebär att den som har en rättsskyddsförsäkring som täcker den aktuella angelägenheten inte ska få rättshjälp av staten. Inte heller den som med hänsyn till sitt försäkringsskydd i övrigt, sina ekonomiska eller personliga förhållanden, borde ha haft en rättsskyddsförsäkring ska kunna få rättshjälp. Detta kan stå i strid med Europeiska konventionen till skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, eftersom det där fastslås att staten ska ha det finansiella ansvaret för medborgarnas rättshjälp. Inskränkningen av rättshjälpen drabbar framför allt lågavlönade kvinnor. Nuvarande rättshjälpsavgifter är för höga och det är därför nödvändigt att sänka rättshjälpsavgifterna. Rättshjälpen måste förbättras - det får aldrig vara en ekonomisk fråga om man ska ha möjlighet att hävda sin rätt i domstol. Särskilt gällande familjemålen har effekterna av den försämrade eller uteblivna rättshjälpen påverkat utvecklingen negativt. För att föräldrar i samband med skilsmässa ska kunna beviljas rättshjälp krävs särskilda skäl. I praktiken innebär detta att alla samförståndslösningar med samarbetssamtal etc ska ha misslyckats, eftersom kravet från rättshjälpsmyndigheten är att det skall föreligga en tvist. Visserligen har kommunernas familjerättssekreterare getts utökade möjligheter att erbjuda föräldrar samarbetssamtal och upprätta avtal om vårdnad, barnens boende och umgänget med barnen. Men problemet är att parterna under pågående samarbetssamtal inte kan få juridisk hjälp från eget biträde som kan komplettera socialsekreterarnas arbete. Eftersom kravet i princip är att en vårdnadsprocess har startat för att rättshjälp skall beviljas, innebär detta att samförståndslösningar kan uppnås. Resultatet kan därför bli en vårdnadstvist i domstol för att föräldrarna ska få rättshjälp. En vårdnadstvist är dock oftast - inte minst för barnen - en allvarlig och omskakande upplevelse. Det är svårt att vid en tvist om t ex trafikskada eller i ett familjemål kunna driva målet ända till en hovrättsförhandling och på så sätt få en prövning av målet i två instanser. Rättshjälpen är begränsad till och rättsskyddet till . I praktiken innebär detta att en ekonomiskt starkare part kan "processa ut" en ekonomiskt svagare part. Vi anser därför att rättshjälpslagen bör stärkas. liberalerna har avsatt medel i partiets alternativ till statsbudget för just detta ändamål. 15Nytt lagrum mot förföljelsesyndrom s k stalking infördes brotten grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning i . Denna lagstiftning inriktar sig på vissa brottsliga gärningar som begås mot en närstående eller tidigare närstående person och där var och en av gärningarna utgjort ett led i en upprepad kränkning av personens integritet. Gärningarna ska också vara ägnade att allvarligt skada personens självkänsla. Om dessa gärningar har begåtts av en man mot en kvinna som han har eller har haft en nära relation med, döms han för grov kvinnofridskränkning. Flera brott som t ex misshandel, ofredande och hemfridsbrott skall kunna bedömas tillsammans, i samma mål. Lagen är tänkt att omfatta mindre allvarliga brott som inte är så allvarliga att de enskilt skulle kunna betecknas som t ex grov misshandel men som således sammanvägda ändå utgör ett grovt brott och ett led i en upprepad kränkning. Lagarna var en angelägen och nödvändig reformering av strafflagstiftningen för att kunna få fler förövare fällda för gärningar som tidigare hamnade i en juridisk gråzon. När det gäller liknande upprepade brottsliga gärningar, förföljelse och trakasserier som en person - utan att en nära relation finns eller har funnits - utsätter någon för, faller detta utanför lagstiftningen om grov fridskränkning. Problematiken med förföljelsesyndrom, s k stalkning, d v s när en främmande eller bekant person övervakar, förföljer och trakasserar en annan människa är dock betydande, särskilt eftersom flertalet av de som förföljer en annan person lider av psykiska störningar. Förföljelsesyndrom kan pågå , men och t o m år. I många fall kan förföljelsen resultera i våldshandlingar av olika slag, men den kan också ta sig uttryck i ett flertal, upprepade "mindre allvarliga handlingar" som telefonsamtal, e-post och brev med obehagligt innehåll, eller att personen bara visar sig i närheten - handlingar kan vara mycket påfrestande och hotfulla för den som drabbas. I en del länder, som t ex , , och , är denna typ av förföljelsebeteende straffbart i särskild lag. I faller dock gärningarna vanligen under flera olika brottsrubriceringar som olaga hot, ofredande eller hemfridskränkning - gärningar med lågt straffvärde. Lagen om besöksförbud kan också tillämpas men är i praktiken tämligen verkningslös. I liberalernas motion "Skärpta åtgärder mot våld mot kvinnor" kräver vi bl a en skärpning av besöksförbudslagen. De lagrum som i sin konstruktion dock skulle passa bäst när det handlar om ovan beskrivna förföljelser är grov fridskränkning och grov kvinnofridskränkning men de kan inte tillämpas eftersom de förutsätter en nära relation mellan brottsoffer och förövare. liberalerna anser det vara hög tid att även i införa en brottsrubricering som täcker in de ovan beskrivna brottsliga gärningarna genom att hänsyn tas till att de sammantaget utgör ett led i förföljelser, övervakning och trakasserier. Regeringen bör återkomma till med ett sådant lagförslag. Det behövs också bättre, snabba och verkningsfulla åtgärder mot denna typ av beteende. Polisen måste på ett tidigt stadium kunna arbeta med att förhindra fortsatta förföljelser. Skyddet för den som utsätts måste stärkas. Det är också viktigt att adekvata riskbedömningar görs. Polisens möjligheter att samarbeta med psykiatrin genom kartläggning och uppföljning av personer som visat dessa tendenser måste därför utökas. ställde vi i en skriftlig fråga i till justitieministern om åtgärder bl a för att komma tillrätta med den situation som kan uppstå här en person är för psykiskt sjuk för att kunna dömas till fängelse, men inte kan dömas till rättspsykiatrisk vård utan endast till skyddstillsyn eller villkorlig dom - utan vårdinsatser. Vi menade att ett sätt att minska brottsoffrens lidande i dessa fall är att öka tvångsinslagen för den som på grund av sin sjukdom inte kan dömas till fängelse utan endast till skyddstillsyn. Ett annat är att ge möjlighet för ansvariga myndigheter att på bästa möjliga sätt skapa ett adekvat personskydd för människor som hotas. Vi påpekade att det har visat sig att det finns sekretessregler som skyddar den dömde till betydande förfång för den hotade. I klartext kan det handla om att en annan myndighet måste ges insyn i till exempel en patientjournal om den straffrättsliga ansvarsfrågan är klarlagd. Detta skulle således innebära att brottsoffrets rätt att inte utsättas för fortsatta förföljelser bör väga tyngre än integriteten för gärningsmännen i dessa fall. I sitt svar (2003/04:709) hänvisade justitieministern till betänkanden från ett antal utredningar, bl a av Offentlighets- och sekretesskommittén och , som ska beredas inom . anser det viktigt att arbetet fortskrider snabbt så att välbehövliga förändringar kan införas så fort som möjligt. fortsätter förföljelserna och trakasserier av många brottsoffer runt i landet. 16Skärpt lagstiftning mot vapenbrott Det växande problemet med illegala vapen och problemet med unga människor som bär knivar och skjutvapen måste tas på allvar. liberalerna menar att det är viktigt att arbeta för ett samhälle som är fritt från illegala vapen och där vapen på allmän plats endast bärs av de personer som har tillstånd att där bära tjänstevapen. På pågår en översyn av hela vapenlagstiftningen. Vi anser att det bör tas fram ett lagförslag om att innehav av skjutvapen på allmän plats enligt lagen ska räknas som grovt vapenbrott. Detta skulle innebära en skärpning av straffet till fängelse i lägst och högst . Det är också viktigt att det vid tillståndsgivningen, återkallelse av tillstånd och förvaringen av de legala vapnen sker en så noggrann lämplighets- och uppföljningskontroll som möjligt - inte minst gällande psykiskt störda personers tillgång till vapen. Polisens möjligheter att söka efter vapen och farliga föremål bör ges ett vidare tillämpningsområde och omfatta t ex fordon. Regeringen bör återkomma till med lagförslag i enlighet med det ovan sagda. har vi sett ett antal angrepp mot demokratin och det öppna samhället. Det rör allt från stenkastning vid offentliga möten till hot och våld mot folkvalda politiker. Vikten av att bekämpa sådana angrepp kan inte underskattas. bestämmelser om upplopp respektive våldsamt upplopp är ålderdomligt formulerade. De tillkom under en annan tidsanda då helt andra samhällsförhållanden rådde. Detta har medfört problem vid tillämpningen av bestämmelserna, inte minst i samband med i och efterföljande rättegångar. Vi menar därför att regeringen därför omgående bör se över bestämmelserna om upplopp respektive våldsamt upplopp. Skyddet för demokratin och enskildas fri- och rättigheter måste förstärkas ytterligare. Detta kan t ex ske genom att en ny straffskärpningsgrund som tar sikte på brottslighet som hotar demokratiska värden, införs i 29 kap. 2 § samt genom att påföljderna för de som genom våld eller hot inskränker enskildas yttrandefrihet i samband med demonstrationer skärps. Vi inväntar nu regeringens aviserade lagförslag gällande maskeringsförbud men anser att regeringen också bör återkomma till med lagförslag enligt ovan. 18Skärpta åtgärder i kampen mot grov organiserad brottslighet Den organiserade brottsligheten känner inga gränser och medför rubbad tilltro till demokratiska rättssystem. I takt med att det blir lättare att resa och verka i olika EU-medlemsländer och allt eftersom den tekniska utvecklingen underlättar kommunikationen mellan människor runt om i hela världen, ökar också den internationella, organiserade kriminalitetens möjligheter att begå brott. Det är svårt att veta omfattningen av den organiserade brottsligheten i och inom EU. Av förklarliga skäl finns inga tydliga organisationsscheman som visar vem eller vilka som ansvarar för "ordergivningen". Vi vet dock att den organiserade brottsligheten är ett reellt och allvarligt problem. Allt fler tydliga organisationer kan skönjas, inte minst inom fängelserna där de intagnas roller lättare avslöjas när de befinner sig inom givna ramar med viss övervakning. Vad avses med organiserad brottslighet? Alla medlemsländer i EU använder samma kriterier för att definiera "organiserad brottslighet". Några av kriterierna måste alltid föreligga, bl a samarbete mellan fler än två personer, verksamhet samt att motivet för kriminaliteten är strävan efter och/eller makt. Därutöver finns det ett antal kriterier som kan, men inte behöver, prägla brottsligheten, t ex verksamhet på internationell nivå, användande av våld eller andra metoder för hot, någon form av disciplin och kontroll. Människohandel, narkotikasmuggling, handel med mänskliga organ, vapenhandel, penningtvätt och terrorism är exempel på internationell, organiserad brottslighet. EU:s polisbyrå Europol uppskattar att den organiserade brottsligheten i EU ökar (European Union Organised Crime Report 2003). 2002 rapporterade medlemsländerna in 3 000 kända grupper med ca 30 000 medlemmar. 2003 rapporterades minst 4 000 kända kriminella grupper med nästan 40 000 medlemmar in till Europol. Det finns en hög grad av internationellt samarbete mellan den organiserade kriminaliteten och som fortsätter att växa. Den geografiska spridningen verkar även vidgas. Det finns ett flertal länkar mellan kriminella grupper inom EU men även till resten av världen, t ex , , , , , , , m fl. Dagens organiserade brottslighet är enligt Europol alltmer flexibel och engagerar sig i en rad kriminella handlingar - beroende av vilka möjligheter som finns och utefter balansen mellan risktagande och lönsamhet, "high-profit low risk". Människohandel är ett exempel på brottslighet som kan vara mycket lönsam till en låg risk. Den organiserade kriminaliteten rör sig också bort från endast en typ av brottslighet och ägnar sig i stället mer åt "multi-crime activities". Av Europols rapport om trafficking (delrapport ) framgår att de kriminella grupper och nätverk som är inblandade i människohandel ofta uppfyller de flesta av EU:s kriterier för organiserad brottslighet. Ett ökat användande av hot och våld mot offren och deras anhöriga i hemländerna har rapporterats från NGO:er. Trafficking har uppnått samma lönsamhet och drivs med liknande brottsliga metoder som handeln med vapen och droger. I konstaterade 2002 (2002:12, Organiserad brottslighet i ) att ett ökande antal kriminella nätverk breddar sin verksamhet till fler brottsområden. Verksamheten byter även brottsområde om balansen mellan risk och vinst förskjuts mot högre risk och/eller lägre vinst. I är narkotikabrottsligheten fortfarande ett centralt område för den organiserade brottsligheten, men även ekonomisk brottslighet, cigarett- och alkoholsmuggling och människohandel ökar. uppskattar (2004:2, Människohandel för sexuella ändamål, lägesrapport 6, 2003) att mellan 400-600 kvinnor blivit offer för människohandel i . som den organiserade brottsligheten har etablerat sig i med både inhemska kriminella grupperingar och nätverk/organisationer främst från , och , är arbete med att bekämpa den organiserade brottsligheten långt ifrån tillfredsställande. I den presenterade slutrapporten (presenterad 29/6 2004, framtagen inom ramen för regeringens narkotikapolitiska samordning "") framkommer en mycket oroväckande bild av regeringens och det svenska rättsväsendets bekämpning av grov brottslighet. Rapporten pekar på avsaknaden av kraftfull ledning, styrning och samordning. Den visar att det saknas både en sammanhållen strategi för polisen och ett övergripande samordningsansvar för polisens och tullens samarbete mot bl a narkotikabrottsligheten. Det framkommer att "flera av de kriminella organisationer/nätverk som verkar i landet har både viljan och förmågan att utöva påtryckningar mot anställda inom rättsväsendet och hos de brottsbekämpande myndigheterna. Man försöker allt oftare påverka såväl polisens som tullens utredningsarbete genom hot och våld." Rapporten visar att ligger långt efter i kampen mot den grova brottsligheten. liberalerna ser mycket allvarligt på de brister som framkommer i rapporten. I våra motioner om polisväsendet och tullen ställer vi ett flertal krav pååtgärder som kan förbättra arbetet mot den organiserade brottsligheten. Utan effektiva, ändamålsenliga och rättssäkra "brottsbekämpande verktyg" blir det dock svårt för rättsväsendet att slå tillbaka brottsligheten. Vi menar att det behövs ett antal lagstiftningsåtgärder som kan innebära större möjligheter för rättsväsendet att bekämpa den organiserade brottsligheten. presenterade Beredningen för rättsväsendets utveckling ett delbetänkande - "Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen" (SOU 2003:74) - med viktiga förslag till lagregleringar av ett flertal polisiära brottsbekämpande metoder. Betänkandet bereds nu inom . liberalerna ställer sig i huvudsak bakom förslagen och menar att det är angeläget att regeringen återkommer till med lagförslag i enlighet med betänkandet. Generellt sett är längre och hårdare straff ingen effektiv lösning på brottsligheten. Det finns dock skäl att se den organiserade brottsligheten som ett undantag. Här finns många människor vars rehabilitering är mycket problematisk och utgången ofta osäker. Gentemot dessa kriminella finns det anledning att anta att längre straff/vård skulle kunna vara klart brottsförebyggande - genom att personerna faktiskt hindras att begå brott medan de är omhändertagna. (29 kap. 2 § 6 ) finns det utrymme för att vid straffmätningen väga in huruvida det aktuella brottet varit "ett led i en brottslig verksamhet som varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfattning och i vilken den tilltalade spelat en betydande roll". Vi menar att brotten som personerna i de välorganiserade ligorna ligger bakom, t ex värdetransportrån, narkotikahandel, människohandel eller beskyddarverksamhet, skall generera ett högre straffvärde än när en i för sig lika grov brottslig gärning begås - men utan koppling till organiserad brottslighet. Dessvärre framkommer inte detta tillräckligt tydligt av dagens regler för straffmätning och dagens domar mot personer som bedrivit eller deltagit aktivt i organiserad brottslighet. Mycket talar för att organiserad brottslighet måste mötas med mer straffrättsligt repressiva åtgärder. Vi anser därför att organiserad brottslighet straffrättsligt bör kunna betraktas som en än mer försvårande omständighet . Regeringen bör återkomma till med ett lagförslag i enlighet med detta. Den ovan nämnda statliga utredningen (SOU 2003:74) har sett över möjligheterna för poliser att kunna utrustas med falska identiteter, vilket i sin tur medger att de förses med falskt pass, körkort eller t ex en bil i nytt namn. har poliser begränsade möjligheter att infiltrera kriminella organisationer eller nätverk, de får t ex inte ingå avtal i falskt namn. En förändring skulle möjliggöra för poliser att kunna använda falska identiteter vid så väl underrättelseverksamhet som spaning och utredning i förundersökningar. Vi anser att förändringen är nödvändig. För att det ska vara aktuellt med utökade möjligheter för polisen att arbeta med infiltration bör det krävas ett straffvärde med minst fängelse i straffskalan och ha godkänts av åklagare. Polisens infiltratörer ska aldrig få ta initiativ till brott, men måste straffritt få befatta sig med utrustning/gods som är avsedd för brott eller erhållits genom brottslig verksamhet, överlämna eller inneha pengar som är förknippade med sådan verksamhet etc. En infiltratör måste även när han/hon i en domstolsprocess konfronteras med de anklagade ha rätt att slippa svara på frågor som innebär att han/hon därigenom skulle riskera att avslöja sin identitet. Myndigheter inom rättsväsendet, främst polisen, använder sig av olika provokativa åtgärder, bl a att "provocera fram bevis", utan uttryckligt lagstöd. Reglerna som anger var gränsen går utgörs av praxis från och riktlinjer. Dessa regler är alltså inte reglerade i lag och de är dessutom alltför snäva. Möjligheten till bevisprovokation måste därför vidgas samt regleras i lag. Enkelt uttryckt så bör polisen inte få sälja narkotika, men väl få köpa den för att bevisa just ett narkotikabrott. Gränsen måste sättas så att brott som är anstiftande, förberedande och påbörjade i största möjliga mån ska kunna bevisas. Dessa regler är svåra att avväga och måste tydligt regleras i lag - inte minst för att stärka rättssäkerheten. Regeringen bör därför återkomma till med förlag till en sådan lagreglering. Att tillåta övervakning med kamera kan innebära integritetskränkning och obehag för den som utsätts för övervakningen. Det är därför viktigt att det finns strikta juridiska ramar för vad som är tillåtet i fråga om övervakning och avlyssning. Det gäller inte minst en upplysningsskyldighet om att en viss plats faktiskt är övervakad. Kameraövervakning kan dock - rätt använd - ha en betydande brottsförebyggande påverkan. I betänkandet från (SOU 1998:46 Om buggning och andra hemliga tvångsmedel) gavs bl a flera förslag om utökade möjligheter till kameraövervakning. liberalerna ser i huvudsak positivt på förslagen, men vi vill understryka att kameraövervakning ska användas med måttfullhet och endast på strategiskt utvalda platser. Övervakning med kamera kan bara utgöra ett komplement till andra viktiga brottsförebyggande åtgärder. Kameraövervakning medför påtagliga risker för intrång i den personliga integriteten och ska därför användas enbart när intresset av sådan övervakning väger tyngre. För att säkerställa en väl avvägd bedömning krävs därför ett tillståndsförfarande i varje enskilt fall. Skyddet för den personliga integriteten måste värnas även efter det att övervakningen är genomförd. Det får inte vara möjligt för innehavaren av materialet att förfoga t ex kommersiellt över filmen. Det enda syftet med övervakningen ska vara att förebygga och i värsta fall bevisa brott som begåtts. För att granska integritetsfrågorna - inte minst i ljuset av de allt mer förfinade tekniska möjligheterna till övervakning samt det utökande antalet övervakningskameror - har liberalerna krävt att en parlamentariskt tillsatt kommitté genomför en heltäckande integritetsutredning. Direktiv (2004:51) om att en sådan utredning ska tillsättas utfärdades äntligen . 18.4Hemlig rumsavlyssning - s k buggning Den organiserade brottslighetens kriminella arbetsmetoder ställer höga krav på polisens arbets- och spaningsmetoder. Modern teknik måste kunna ställas i brottsbekämpningens tjänst. Ett av sätten att komma åt den organiserade brottsligheten, som prövats med framgång i flera andra länder, är hemlig rumsavlyssning, s k buggning. Hemlig rumsavlyssning gör det möjligt att beivra och bekämpa brottslighet som annars är svår att utreda. Buggning är ett etablerat redskap i kampen mot den grova brottsligheten på de flesta håll i . Buggning är tillåten i bl a , , , , , , , , , , , , , , och . Även om för tillfället inte tillåter buggning, föreligger inga hinder att använda resultatet av utländska myndigheters buggning i kampen mot kriminella i eller i svenska domstolar. liberalerna anser att det även i ska vara tillåtet med buggning. Vi vill dock betona att ett effektivt utnyttjande av modern teknik i brottsbekämpningen alltid måste vägas mot den enskildes intresse av skydd för den personliga integriteten.