mot · GS02Ju378 · 2004-09-30 00:00:00 — Kvaliteten i behandlingsarbetet har varit bristande på många håll inom kriminalvården och det har inte gett någon större positiv effekt för den intagnes möjligheter att leva ett liv utan kriminalitet och missbruk. Med ackrediterade program kan detta förbättras. Därför bör denna utveckling fortsätta och intensifieras. En viktig fråga för att möjliggöra en återanpassning till samhället är utbildning. Vi vet att en mycket stor del av internerna saknar grundläggande kunskaper och ofta har stora läs- och skrivsvårigheter. Dessa baskunskaper är nödvändiga för att klara sig ute i samhället, därför måste det göras stora satsningar på studieverksamheten. anser att det måste läggas lika stor vikt vid deltagande i studier som det görs när det gäller programverksamheten och arbetsverksamheten, där man till och med har arbetsplikt. är det kriminalvården som har ansvaret för utbildningen men vi anser att normaliseringsprincipen även skall gälla studieverksamheten. Det är utbildningsväsendet som har ansvaret att ge alla medborgare möjlighet till minst gymnasiestudier och detta bör även gälla interner. Därför skall ansvaret och kostnaderna flyttas från kriminalvården till utbildningsväsendet. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Alla anstalter har arbetsverksamhet men innehållet och kvaliteten skiftar på de olika anstalterna. Arbetet har flera funktioner att fylla: social träning, öva upp uthållighet och kunna jobba tillsammans i grupp. Även om arbetsinnehållet inte håller hög kvalitet har arbetet i sig således en viktig funktion. Men att inte ta tillvara tillfället att ge de intagna en arbetslivserfarenhet eller yrkesutbildning som är användbar utanför murarna, vilket skulle kunna vara ett viktigt led i rehabiliteringen och öka möjligheten till återanpassning till samhället, är resursslöseri. anser att det nu måste till en översyn av arbetsverksamheten inom kriminalvården och att möjligheten att tillhandahålla yrkesutbildning måste öka. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet dömda till långa fängelsestraff har, som ovan nämnts, ökat . Situationen för denna grupp är särskilt svår och de är oftast intagna på anstalter som har högsta säkerhetsklass. Påfrestningarna och konflikter har ökat och våldet har trappats upp. Det har också blivit vanligare med gängbildningar på anstalterna. En del har sitt ursprung utanför anstalterna och en del skapas inne på anstalterna. Den senaste tidens rymningar och upplopp har delvis sin grogrund i detta. Detta är en oroväckande utveckling och risken finns att fler och fler kommer att känna ett behov av att ingå i någon gruppering för att klara sig under anstaltsvistelsen. Det är därför extra viktigt att uppmärksamma de långtidsdömdas situation. Det finns i detta ett vägval, antingen fortsätter man med att vidta ökade säkerhetsåtgärder för alla och skapar mindre och mindre avdelningar för att minska kontaktytorna mellan internerna eller så måste det till särskilda lösningar för olika grupper. Vi anser att det senare är rätt väg att gå. anser att för en liten grupp av internerna är ökade säkerhetsåtgärder och minskade kontaktytor nödvändiga åtgärder för att kunna tillgodose skyddsbehovet både hos andra interner och personalen. Men det bör inte göras på det sätt som det görs då denna grupp oftast får vistas stora delar av straffet på Kumlabunkern eller på isoleringen på de andra säkerhetsanstalterna. Det måste nu skapas platser antingen genom en ny anstalt eller på annat sätt där man har kvalificerad personal, där samarbete med psykiatrin är en naturlig del av arbetet och där målsättningen skall vara att skapa en verkställighet med innehåll även för denna grupp. När det gäller övriga interner måste det utvecklas olika modeller för anstalterna så att de fångar som visar en positiv utveckling skall ha möjlighet att vara på anstalter med större avdelningar med exempelvis större utbud av fritidsaktiviteter. Framför allt så måste de som är förstagångsdömda, om det inte finns synnerliga skäl, placeras på denna typ av anstalter. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vid anstalten i Kumla infördes en särskild mottagningsenhet. Vid denna enhet placeras alla som har dömts till av verkställigheten. Syftet med detta är att göra en kartläggning av klienten, hans behov och även en s.k. farlighetsbedömning. Kartläggningen ska sedan ligga till grund för placeringen av klienten så att både samhällsskyddet och klientens behov kan tillgodoses. anser att man nu kan fundera på nästa steg i utvecklingen. I har man infört särskilda avdelningar för dem som är dömda till eller livstid där de får vistas av verkställigheten. På dessa avdelningar satsar man extra på bearbetning av brottet och den uppgivenhet och förvirring som ett så långt straff givetvis ger upphov till. På dessa avdelningar får den intagne hjälp med att lösa praktiska problem som kan uppstå utanför anstalten. Exempel på sådant är familjeproblem, barnen i familjen och liknande. Därutöver ges information om hur fängelset och fängelselivet fungerar, vad som krävs av en, vilka rättigheter och skyldigheter man har och vart man skall vända sig med olika ärenden. Behovet har visat sig stort då många av dem som döms till dessa straff är dömda för mord och då ofta relationsmord, utan annan kriminell bakgrund. Genom att man dessa första år koncentrerar sig på att lösa och bearbeta olika typer av problem och att förbereda för anstaltsvistelsen är klienten mycket lugnare och mer välfungerande när han eller hon placeras vid vanlig anstalt. Resultatet har blivit att anstalterna fungerar bättre och antalet incidenter har minskat. Regeringen bör utreda möjligheterna att införa denna typ av verksamhet i , gärna i samband med utredningen om en eventuell ny anstalt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Grundprincipen för allt dömande är att påföljder skall vara rättvisa och förutsägbara. En annan grundprincip är att domstolarna skall vara den dömande makten, frikopplad från den politiska som är den lagstiftande makten. Ändåär det så att det strängaste straffet som kan utdömas i inte kan sägas omfattas av dessa principer. Livstidsstraffet bygger i sin nuvarande form på att regeringen är den instans som slutligen, genom nådeinstitutet, bestämmer strafftidens längd. Detta gör att principen om att påföljdssystemet skall vara rättvist bryts. bygger helt på individuella bedömningar - förutsägbarheten är satt ur funktion med denna modell eftersom möjligheten att förutsäga när man kan få nåd och få straffet tidsbestämt inte existerar. Principen om att domstolarna skall vara den dömande makten, frikopplad från den politiska, sätts ur spel med den konstruktion som livstidsstraffet har . I stället får regeringen bestämma strafftidens längd. Regeringen tog ett steg i rätt riktning och tillsatte en utredning som skulle se över konstruktionen av livstidsstraffet. Utredningen har avslutats och överlämnats till regeringen. Utredningen föreslog bl.a. att det skall ske en obligatorisk prövning av strafftiden efter och att det skall tillsättas en oberoende nämnd vilken skall göra prövningen och tidsbestämma straffet. Detta är positivt och löser en del av de principiella problem som finns . Men det löser inte frågan om det är rimligt att de som har dömts för brott får sin strafftid påverkad av vad som händer . Sker det grova och uppmärksammade brott och allmänhetens attityd hårdnar eller förändras det politiska klimatet i dessa frågor är det ofrånkomligt att detta kommer att påverka strafftidens längd. Även tillkommande straffskärpningar för grova brott kommer eventuellt att påverka bedömningen när man skall tidsbestämma straffet. Det strider mot principen att man inte skall kunna drabbas av retroaktiv lagstiftning. Därför anser att livstidsstraffet skall avskaffas och ersättas med ett tidsbestämt straff. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Antalet Livstidsdömda i har ökat mycket kraftigt . var antalet livstidsdömda 119, en siffra som ständigt ökar, vilket ställer särskilt stora krav på kriminalvården. Livstidsdömda lever i ett vakuum, de vet ej hur länge de skall sitta och känner ofta dålig motivation för att ingå i programverksamhet och liknande. Om man inte kan se någon sluttid för straffet riskerar vi att få ett hårdare klimat hos denna grupp eftersom man upplever att man "inte har något att förlora". Detta har också blivit utvecklingen och antalet incidenter på anstalterna har ökat emellan interner men också gentemot personalen, vilket vi inte minst har kunnat se vid de senaste rymningarna. Livstidsdömda kvinnor har inte existerat i modern kriminalvård då den första kvinnan dömdes till livstid, har 4 kvinnor dömts till lagens strängaste straff. Dessa kvinnors situation är särskilt besvärlig p.g.a. de brister som kriminalvården har generellt när det gäller kvinnor, men speciellt för att det bara finns en anstalt med säkerhetsklass 1 som tar emot kvinnor, Hinseberg. Detta innebär att de får avtjäna straffet på en anstalt även om det uppstår problem eller konflikter, i stället för att kunna flyttas till en annan anstalt. När det gäller män finns också möjlighet till förflyttningar för miljöombyte och för att kunna få tillgång till andra program och arbetsverksamheter. Regeringen bör uppmärksamma och återkomma med förslag pååtgärder. En grupp med särskilda villkor och behov på våra anstalter är de som förutom strafftiden har fått utvisningsbeslut i domen vilket innebär att de efter avtjänad strafftid skall utvisas till sitt gamla hemland. Utvisningen kan gälla en begränsad tidsperiod eller för resten av livet. Problemen för denna grupp är mycket stora. Verksamheten inom anstalterna, studier, arbete, programverksamhet och frigivningsförberedelser, bygger på att den intagne skall återanpassas till det svenska samhället. Dessa kunskaper har oftast ingen relevans för den som skall utvisas och därmed blir det extra svårt att motivera denna grupp. Kriminalvården bör arbeta fram mer individuella program som är inriktade pååteranpassning till det land som personen skall utvisas till. Många utvisningsdömda har dessutom relationer och flera av dem har barn här i . Situationen gör att många mår psykiskt mycket dåligt och de har ständigt ångest vid tanken på att de skall skiljas från sina kära. Utvisningsdömda har heller ingen möjlighet att få permissioner . Skälet till detta är att man anser att risken för att de skall avvika är för stor. Resultatet blir att de aldrig får träffa sina barn och andra anhöriga utanför anstaltsmiljön. Detta drabbar givetvis även barnen och den övriga familjen mycket hårt. har tagit upp denna problematik och lagt fram förslag ur ett barnperspektiv i en särskild motion som behandlar barn till dömda. Det finns många saker som är förbjudna och som inte accepteras i vårt samhälle. Kriminalitet är en av dem. Är man dessutom kvinna och kriminell är det ett ännu större brott mot våra normer och leder till ett stort utanförskap. Det passar inte in i vår bild av vad som är normalt. Med detta i tankarna kan man bara försöka tänka sig hur man blir behandlad och sedd om man som kvinna dessutom har barn och är kriminell. Det är en situation som många inte tror finns eller i alla fall inte vill se. Skulle man tvingas se det, skulle de flesta antagligen bara slå bort det som förkastligt. Hur kan en mamma göra så mot sina barn? Har hon ingen ansvarskänsla alls? I verkligheten finns dessa kvinnor mitt ibland oss. Eftersom även de är produkter av vårt samhälle såär de mycket medvetna om sitt utanförskap och de skuldbelägger sig själva genom att ställa dessa frågor. Deras väg tillbaka till att bli en del av vårt samhälle igen med dessa förutsättningar är oerhört lång. Att många inte ens vill se deras behov gör det inte lättare (ovanstående är ett utdrag ur ett projektarbete i sociologi, vt -98, , ). De kvinnliga klienterna inom kriminalvården utgör av samtliga klienter. Av dessa finns på anstalt. Många av dessa kvinnor har utsatts för våld och sexuella övergrepp. De har utnyttjats, förtryckts och förnedrats, ofta sedan unga år. En stor del av dessa kvinnor har barn som de har eller har haft vårdnaden om beroende på om de hör till frivården eller är intagna i anstalt. Fler kvinnor än män som tas in på anstalt har en bakgrund som missbrukare och deras missbruksproblem är dessutom ofta allvarligare än männens. Dagens kriminalvårdsorganisation har sina rötter i en manlig värld när det gäller såväl klienter som personal. Detta är en förklaring till varför kvinnors specifika behov inte alltid beaktats, som vi även har påpekat. Det manliga beteendet får redan tidigt mer uppmärksamhet än det kvinnliga mer tystlåtna. Den manliga aggressiviteten får prägla en stor del av tänkandet och utrymmet. Stora summor ur kriminalvårdens budget satsas på att hålla hög säkerhet på manliga anstalter, permissionsregler, farlighetsbedömningar, ja hela den kriminalpolitiska debatten och de förslag som kommer därur är helt koncentrerade på män och deras beteende. Den debatt som följt sommarens rymningar visar samma mönster. Resultatet blir ofta att rutiner ses över och skärps väsentligt. Detta har vid tidigare tillfällen bl.a. inneburit att antalet permissioner kraftigt har minskat vilket har drabbat kvinnorna i lika stor utsträckning som männen trots att vi aldrig har haft någon händelse som ens har varit i närheten av de ovan beskrivna när det gäller kvinnor inom kriminalvården. Kvinnor som döms till fängelse ser det som ett extra straff att tvingas att skiljas från sina barn, eftersom hon är vårdnadshavare i två tredjedelar av fallen och barnen ofta blir placerade i fosterhem. För en man som döms och har barn inträder sällan förändringar i vårdnadsfrågan då kvinnan oftast finns kvar för att ta hand om barnen. Särskilda krav måste därför ställas på kriminalvården när det gäller kvinnornas möjlighet att upprätthålla en så nära kontakt som möjligt med barnen så att det skall vara möjligt att återföra barnen till deras mammor efter avtjänat straff. Kvinnornas tidigare livserfarenhet gör att behovet av behandling är mycket stort. Där räcker det inte med den vanliga programverksamheten även om man utformar den efter kvinnors specifika behov. För flertalet handlar det om långvarig terapi för att kunna bearbeta problemen. erbjuder anstalterna inte denna möjlighet i förhållande till behov. Ofta saknas det till och med möjligheter till regelbundna samtal med psykolog. För att dessa kvinnor skall ha en möjlighet att rehabiliteras och återanpassas krävs det att dessa möjligheter byggs ut. Kvinnors situation inom kriminalvården skall således uppmärksammas särskilt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Kriminalvården har fått ökade resurser för att vidta åtgärder när det gäller narkotikafrågan. De allra flesta förslagen och arbetet har varit inriktade påökade behandlingsinsatser men det har också inneburit ökade kontrollinsatser. anser att man i nuvarande läge måste lägga alla resurser påökade behandlingsinsatser för att möjliggöra att en positiv förändring kommer till stånd. Givetvis måste det också finnas kontrollåtgärder men dessa ligger på en alltför hög nivå i jämförelse med möjligheten att erbjuda behandlingsinsatser. De pengar som var avsatta är förbrukade men det är viktigt att detta får fortsätta och att de ökade resurser som tillförs kriminalvården även fördelas till fortsatta satsningar på detta område. Narkotikamissbrukarnas andel av det totala antalet intagna har stadigt ökat . Enligt den senaste tillgängliga statistiken när det gäller alla som dömdes till fängelsestraff över var narkotikamissbrukare. Av dem som dömts till kortare straff än var andelen . Det mest anmärkningsvärda i denna grupp är att andelen narkotikamissbrukare har ökat från till den senaste femårsperioden. Andelen kvinnor inom kriminalvården som missbrukar är större än andelen män. Dessutom är kvinnors missbruksproblematik ofta mer omfattande. Tyvärr finns det all anledning att tro att denna utveckling fortsätter. Kraven som ställs på kriminalvården har, genom andelen missbrukare, ökat i hög grad men man har trots allt klarat situationen relativt bra. I debatten som förs kan man få uppfattningen att narkotikan flödar fritt på våra anstalter. De förslag som framförs på förändringar med framförallt skärpningar och hårdare kontroll utgår oftast från denna uppfattning. Detta är dock en felaktig beskrivning av verkligheten. Enligt den senast tillgängliga statistiken som berör har inga större förändringar skett när det gäller andelen anstalter där narkotikamissbruk aldrig eller sällan förekommer. Detta gäller ca hälften av anstalterna. rapporterade 12 anstalter att missbruk förekommer ofta eller så gott som . Detta resultat måste ändå ses som positivt med tanke på att andelen missbrukare som tas in på anstalt ökat kraftigt och platsbristen är stor. Även om utgångspunkten givetvis är att fängelsemiljön skall vara drogfri är det utifrån denna verklighet man bör diskutera och fatta beslut. Vad som behöver göras inom anstalterna är att skapa fler drogfria avdelningar där man satsar påökade behandlingsinsatser. På de övriga avdelningarna måste man satsa mer på motivationsarbete. Detta arbete har påbörjats, utifrån de nya medel som man fått, och andelen missbrukare i behandlingsprogram har börjat öka, efter de senaste årens kraftiga nedgång. Men det är fortfarande bara lite av missbrukarna som befinner sig i behandling. anser därför att de nya medel som tillförts främst skall användas till behandlingsinsatser och inte ökade kontrollåtgärder. Stora summor läggs ner på urinprov och visitationer. Att därefter inte ha något att erbjuda missbrukaren vad gäller behandling skapar bara ett försämrat klimat på anstalterna. Att behandla människor med missbruksproblem är ett säkert sätt att minska efterfrågan på droger inne på anstalterna. Missbruket är den starkast bidragande faktorn till att dessa människor sitter i fängelse. Finansiering av missbruk brukar vara den grundläggande anledningen till deras kriminalitet. Att bryta denna destruktiva situation är således den viktigaste insatsen för att förhindra återfall i kriminalitet. I detta arbete måste också ett närmare samarbete med kommunerna inledas utifrån de satsningar som görs på missbruksvården inom kommunsektorn. De svårigheter att lösa problem som uppstår måste åtgärdas. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Det finns en mängd internationella konventioner som reglerar förhållandena på fängelser och skyddet för mänskliga rättigheter för interner. Dessutom innehåller vår grundlag flera rättigheter vilka givetvis även gäller dem som sitter i våra fängelser. Den kommitté som är tillsatt för att göra en översyn och förändringar i hela kriminalvårdslagstiftningen skall se över föreskrifter, permissionsregler, villkorlig frigivning m.m. Detta skall göras ur ett straff- och samhällsperspektiv. anser att det är viktigt att man i detta sammanhang inte glömmer bort skyddet för internernas mänskliga rättigheter. Ett exempel på där det kan vara tveksamt om internernas grundläggande rättigheter respekteras gäller frågan om föreningsfriheten som är en grundlagsfäst rättighet. När det gäller möjligheten att bilda förtroenderåd på våra anstalter begränsas den till att gälla enskilda avdelningar i stället för hela anstalten vilket oftast är en förutsättning för att kunna driva sina krav med någon som helst kraft. Ordningen med små förtroenderåd innebär också att de synpunkter som internerna vill framföra vanligtvis får framföras till avdelningschefen i stället för anstaltsledningen. Detta är en dålig ordning. Det som anförs som skäl är säkerhet och att man vill förhindra kommunikation mellan avdelningar och vissa individer. anser det tveksamt om det verkligen är möjligt att på detta generella sätt inskränka en av de viktigaste grundlagsfästa rättigheterna. Internernas mänskliga rättigheter måste tillgodoses i samma sammanhang som man diskuterar indragningar av privilegier i straffsystemet. anser därför att också dessa rättigheter skall beaktas i arbetet med ny verkställighetslag. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Men det räcker inte bara med en översyn av internernas rättigheter utan det måste till en övervakning av att dessa upprätthålls . ligger detta ansvar i första hand på personalen därefter på anstaltsledning och i sista hand på . Det är en svår uppgift att göra dessa avvägningar. Bedömningen när säkerhetsskälen är på en sådan nivå att man kan göra undantag från rättigheterna är svår. är det som är den som har yttersta ansvaret men det är inte tillräckligt. Det behövs någon som aktivt kan arbeta för både interner och anstaltsledningar och . I har det införts en som arbetar med dessa frågor. Det har fått mycket positiva effekter för internerna men även för anstaltsledningarna och har bidragit till att få en bättre fungerande verksamhet för alla parter. En utredning bör undersöka förutsättningarna för att tillsätta en fångombudsman. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna.