mot · GS02Ju424 · 2004-10-04 00:00:00 — Återinför långtidspermission och utökad möjlighet till villkorlig frigivning Utslussningsverksamheten behöver förbättras. För många kan frigivningen vara en krävande process. Det senare kan gälla korttidsdömda, men torde framför allt gälla långtidsdömda. Det är inte helt enkelt att gå ifrån en sluten starkt reglerat värld präglad av rutiner och i hög grad , tyvärr, även präglad av brist på eget ansvar, till ett liv i frihet. Samhället ställer krav samt dömer ofta hårt den dömde. Det kan vara svårt att hantera den praktiska vardagen på anstalt. Inom ramen för den frihetsberövande påföljden bör i möjligaste mån den enskilde successivt flyttas från mer slutna former till öppnare. Vidare bör självförvaltning och olika former av successivt ökande frigång utgöra (givet att den enskilde kan hantera det ansvar detta medför). Kriminalvården måste stödja och hjälpa den intagne genom att t.ex. söka etablera kontakt med arbetsförmedlingen och arbetsmarknaden innan frigivningen. Vid frigivningen bör bostadsfrågan vara löst. Nuvarande utslussning med s.k. fotboja bör utökas. Likaså bör kravet på aktiv medverkan m.m. behållas. För att göra återanpassningen till samhället och ett liv fritt från kriminalitet möjlig behövs en mjuk övergång från anstaltstiden till samhället. I linje med detta anser vi att möjligheten till villkorlig frigivning efter halva verkställighetstiden bör återinföras. Den villkorliga frigivningen förutsätter dock en fungerande frivård som aktivt arbetar med klienten under den villkorliga frigivningen. Fler långtidsdömda bör successivt kunna slussas ut i öppnare former. För att möjliggöra detta ytterligare behövs tillämpningen av "särskilda villkor" enligt 7 § Kval ändras. Erfarenhet finns även att hämta från försök med olika typer av boenden med olika säkerhetsnivåer på anstalten som skapar ett incitament i rehabilitering och återanpassning. är frivårdens uppdrag mer komplicerat . Bland annat har andelen narkomaner ökat från till . Frivården har här en stor uppgift och möjlighet att minska återfallsfrekvensen bland narkomaner. Vi anser att det inte borde vara praxis att ge missbrukare fängelsestraff utan att snarare utdöma vårdalternativ. Att enligt 34 § Kval ge missbrukaren en möjlighet att tillbringa en del av strafftiden utanför anstalt på ett behandlingshem måste utnyttjas mera, detsamma gäller kontraktsvården. Vi ser positivt på den nuvarande utredningen om vårdgaranti för missbrukare och kommer att verka för att den genomförs. Dessutom är det viktigt att resurser tillskjuts till den frivilliga narkomanvården, som kommunerna ansvarar för, så att kommunerna inte väljer anstaltsplacering av ekonomiska skäl. Vi vill se en utökad användning av alternativa påföljder. Mer individbaserade frivårdspåföljder har potential att effektivare kunna minska återfallsfrekvensen. T.ex. skyddstillsyn med samhällstjänst medför att den dömde på ett för individen direkt vis "sonar" sitt brott genom att via arbete bidra konstruktivt till någon för samhället positiv och relevant verksamhet. Viktigt är dock att bidraget upplevs såsom meningsfullt och relevant. Vad gäller påverkansprogram och missbruksvård fokuseras ofta på den verksamhet som bedrivs inom våra anstalter. Det är givetvis en nödvändighet att även frivården bedriver en dylik fungerande verksamhet som utgår ifrån individens förutsättningar och behov. Frivården lider av resursbrist. Fungerande programverksamhet kräver ekonomiska resurser (personal, utvärdering och uppföljning m.m.). Vi anser att en fungerande kriminalvård betalar sig i den mån det leder till minskade återfall samt till högre livskvalitet och en möjlig återanpassning i samhället. Antalet livstidsstraff har fyrdubblats . beviljades den intagne nåd . Nåd innebar omvandling till tidsbestämt straff. Straffet blev i realiteten . Då tillämpades också halvtidsfrigivning, vilket gav ett livstidsstraff , oavsett vilken regering som satt. blev det en ändring. Tidsbestämning ägde rum , och strafftiden blev . Den senaste tidens utveckling har inneburit att tidsbestämning sker i mycket få fall och då . Den verkliga strafftiden ligger nu . Det kan konstateras att livstidsstraffets längd avgörs av regeringens inställning och det allmänna opinionsläget. anser att livstidsstraffet skall tas bort som påföljd. Samtliga utdömda frihetsberövande straff skall vara tidsbegränsade. Svenska domstolar skall enligt regeringsformen döma självständigt. I praktiken medför livstidsstraffet att domstolens påföljdsbestämning är osjälvständig i och med att livstidsstraffets slutliga faktiska längd beslutas på politisk nivå. Att få straff som inte är tidsbestämda strider dessutom mot straffrättsliga principer om rättvisa och förutsägbarhet. I kriminalvårdens skrift "Med sikte " står i kapitlet om livstidsstraffet följande: "Eftersom den som döms till livstids fängelse får sväva i ovisshet om tidsbestämningen kan livstidsstraffet nu framstå som mer inhumant . Straffet kan också uppfattas som mer inkonsekvent mot grundläggande straffrättsliga principer om rättvisa och förutsägbarhet." Det är svårt att förutse hur långt ett livstidsstraff i praktiken kommer att bli. Det innebär att det kan bli mycket stor skillnad mellan det längsta tidsbestämda straffet för mord och livstids fängelse. Det är därför betydligt svårare för domstolen, som ska bestämma fängelsestraffets längd efter brottets straffvärde, att kunna förutse hur långt frihetsberövande en livstidsdom kan komma att innebära. Detta strider, som anförts, mot de krav på förutsägbarhet, rättvisa och klarhet som enligt de senaste reformerna bör ställas på ett straffsystem. Det finns även kriminalvårdsspecifika faktorer som talar för att livstidsstraffet bör avskaffas. En framgångsrik rehabiliteringsverksamhet förutsätter att individuella konstruktiva rehabiliteringsprogram tas fram samt att den intagne känner sig motiverad att genomgå det framtagna programmet. Enligt vår mening förhindrar livstidsstraffet framtagandet av ett konstruktivt rehabiliteringsprogram i och med att ett dylikt program givetvis måste innehålla tidsplaner relaterade till den intagnes frigivningsdatum. I praktiken torde mycket långa frihetsberövanden inte gå att kombinera med en individuell programverksamhet, eftersom den intagne vid någon given tidpunkt innan frigivningen med största sannolikhet kommer att vara "färdigbehandlad". Därtill kan inte bortses ifrån att okunskap om frigivningsdatum med största sannolikhet minskar den intagnes motivation och ambitionsnivå. Den intagne kan med fog ifrågasätta rehabiliteringsprogrammet och dess tidsplan. Ovisshet om frigivningsdatum medför i praktiken ett hinder för den intagne att strukturera framtiden. Skall vi ha en fungerande kriminalvård krävs forskning som på ett kvalificerat vis och med vetenskapliga metoder kan utveckla och säkerställa den bedrivna verksamheten. Vi anser att mer resurser bör satsas på forskning. Vi anser även, såsom tidigare framgått, att kunskap- och utbildningsnivån inom kriminalvården bör öka generellt samt att kriminalvården behöver mer spetskompetens på en rad områden. Kunskap och inspiration i utbildningsarbetet inhämtas med fördel från de ideella organisationer som jobbar med frågor om kriminalvården, t.ex. åt narkotika- och läkemedelsberoende (RFHL) och Kriminellas revansch i samhället (). Vidare anser vi att det brister i genusperspektiv såväl inom kriminalvården som inom den forskning som bedrivs. Kriminalvårdens verksamhet måste utgå ifrån vetenskapligt beprövade och utvärderade metoder. Kunskaper och erfarenheter utifrån detta arbetssätt kan hämtas utifrån Kanadamodellen. En kontinuerlig uppföljning och utveckling av befintlig verksamhet måste säkras. Vi anser att en professur i kriminalvård vore eftersträvansvärt samt olika former av tvärvetenskaplig tematisk forskning. infördes i en radikal förändring av kriminalvården. Alla som är dömda till mer än tvåårs fängelse passerar en utredningscentral där en individuell behandlingsplan görs upp för hela strafftiden. Utifrån ett säkerhetstänkande behandlas de dömda där tiden på fängelset ligger i fokus för behandlingen. Målet är att skydda samhället genom att bryta internernas kriminella identitet. Alla behandlingsprogram som används har först blivit godkända av forskare. Återfallsbrottslingar är i särskild fokus och resultatet mäts i hur återfallen minskar. Det är relevant att ta lärdom av den progressiva typen av kriminalvård som har lanserat. I finns inga positiva konsekvenser för uppvisat gott beteende , som exempel kan tas att villkorlig frigivning är ingenting man förtjänar. Detta sker automatiskt efter att två tredjedelar av straffet är avtjänat. I sker det direkt efter en tredjedel av strafftiden, ett system som förespråkas av . har inte heller en kriminologisk forskning där man mäter effekterna av behandlingen. har inte kriminalvården anställda forskare som följer upp resultaten. I vår mening räcker det inte med att ha en vision utan man måste också ha mål som kriminalvården ställer upp och effektivt verkställer i sin verksamhet. Med anledning av det anförda ligger det i det allmänna intresset att utreda dessa möjligheter och att ytterligare inspireras av det arbete som utförs i kriminalvård.