mot · GR02U20 · 2004-04-01 00:00:00 — Därefter följer ett tillägg som syftar på bl.a. och andra militärt alliansfria EU-länder: Detta skall inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsländers säkerhets- och försvarspolitik. Inför Luciahelgens EU-förhandling om försvarssamarbete kände och de andra alliansfria länderna ett behov att mildra det osolidariska intrycket av sitt begärda undantag genom att i ett brev betona sin militära solidaritet med övriga EU-länder. Sålunda skrev bl.a. utrikesminister till sina kollegor i EU att Vi vill understryka betydelsen av att främja ömsesidig solidaritet mellan EU:s medlemsländer. [Vi fyra alliansfria medlemsländer] är beredda att understryka principen om EU-solidaritet mera vittgående (more widely) på säkerhetens område, inklusive situationer som avses i artikel 51 (brev från utrikesministrarna (), (), (), () till det italienska ordförandeskapet, dokument CIG 62/03).2 Brevet innebär att de alliansfria länderna flaggar för att de är beredda att acceptera en vidare tolkning av solidaritetsbegreppet när det gäller EU-länder, även när det gäller säkerhets- och försvarspolitik. Brevet måste tolkas som att länderna vill gå längre än att bara upprepa vad som redan var politiskt överenskommet, nämligen solidaritet med möjlighet till användning av militära medel vid terroristattacker. Den svenska politiken blev i och med detta brev mera solidarisk och mindre alliansfri. Om man sätter in undantaget för de alliansfria medlemsländerna i huvudtexten i Artikel I-40.7 framgår tydligt undantagets starkt begränsade omfattning: Om en medlemsstat utsätts för ett väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge [medlemsstaten] stöd och bistånd med alla till buds stående medel [utom sådana som faller inom vissa medlemsländers säkerhets- och försvarspolitik] i enlighet med artikel 51 i []. är alltså skyldigt att med alla till buds stående medel bistå på många olika sätt, t ex ekonomiskt, diplomatiskt, med räddningstjänst, med transporter etc. Undantaget gäller endast säkerhets- och försvarspolitik, och det finns ingen bortre gräns för t ex det ekonomiska stödets omfattning. Man kan också lägga märke till det ojämlika ansvarstagandet och den ojämlika solidariteten. kommer genom fördragstexten i åtnjutande av säkerhetsgarantier utfärdade av alla EU-länder utom de andra alliansfria länderna, d v s , och . Men för egen del säger regeringen att den lämnar öppet om regeringen vill bistå andra EU-länder med försvars- och säkerhetspolitiska medel. Det är en i världshistorien sannolikt unik kombination: erhåller fördragsbundna säkerhetsgarantier av andra EU-länder utan att själv lova något i gengäld. Den hållningen är naturligtvis varken moraliskt eller realpolitiskt hållbar, allra minst i ett skarpt utrikespolitiskt läge. Är skyldigt att bistå även med försvarsmateriel? Om man ser frågan i ljuset av det långtgående samarbetet på bl.a. försvarsmaterielområdet inom det ovan nämnda permanent strukturerade samarbetet är svaret ja: måste uppfattas som skyldigt att bistå andra EU-länder beträffande försvarsmateriel. får man intrycket att på ett bättre sätt fullföljer en roll som fredsfrämjare i världen i egenskap av icke-Natomedlem. Det finns då anledning att påminna om att det är Natomedlemmen som stått som framgångsrik medlare i (Osloprocessen), inbördeskrig och senast i , och inte alliansfria . Vårt land är inte heller mer moraliskt högtstående utanför Nato. undandrar sig ansvar och solidaritet för andra länders överlevnad, demokrati och mänskliga rättigheter. Skulle t ex Natomedlemmarna , och , som offrat söner och döttrar på demokratiernas sida i , vara mindre fredsälskande än , som aldrig i modern tid varit ockuperat eller i krig? , , , , och m fl drev alla neutralitetspolitik . Det hindrade dem inte från att bli ockuperade under . Det var inte neutralitetspolitiken som räddade från Nazitysklands erövringskrig utan snarare kartans utseende. Geopolitiskt var det svenska territoriet mindre intressant för de krigförande. Skälen för svenskt Natomedlemskap stärks Skälen för ett svenskt Natomedlemskap har, som antytts, stärkts. EU kan nu komma att utvecklas i en oönskad riktning mot en försvarsunion. Länder som kommer alldeles säkert att arbeta för detta. Denna utveckling har visserligen det goda med sig att vårt lands säkerhets- och försvarspolitik blivit mera inomeuropeiskt solidarisk och mindre alliansfri . Några menar att samarbetet därför skulle kunna bana väg för svenskt medlemskap i . riskerar dock nu att hamna mellan två stolar, Nato och EU. Det ligger i vårt lands intresse att länk till förblir stark och att Nato, förblir ryggraden i krishantering och försvar av vår del av , liksom i rollen som utförare av de europeiska ländernas militära krishanteringsoperationer utanför EU och dess närområde (t ex och ). Igen, eftersom inte är medlem i Nato, kan regeringen inte ta tillvara vårt egenintresse av ett i starkt Nato. Natofrågan brukar i avvisas bl.a. med argumentet att inga hot finns . Som bl a händelserna i visat, och som med nästan kuslig precision beskrevs i EU:s nya säkerhetsstrategi, finns hot kvar, men de tar sig nya former. Slutsatsen är att länder bör omstrukturera bl.a. sitt försvar till terroristbekämpning, metoder för att långsiktigt eliminera terrorismens grundorsaker, samt samarbeta sinsemellan för att möta de nya hoten. Men de traditionella hoten kan också komma att aktualiseras igen, även för del en omstrukturering av försvaret och försvarsindustrityngdpunkten bör förändras. Situationen i är inte helt stabil. Snabba förändringar i mer odemokratisk riktning kan inte uteslutas. Det är väl möjligt att någon förändringsfruktande förespråkare vill försöka hävda att svensk alliansfrihet är oförändrad även med ovanstående nya åtaganden, tagna vart och ett för sig. Det är inte korrekt, dock. Men också om så vore fallet innebär ändå den samlade massan av nya bindningar och solidaritet att alliansfriheten har förändrats i en mer solidarisk och mindre alliansfri riktning. Politiskt kan denna nya verklighet leda till två väsenskilda slutsatser. Den första är att väljer isolationism och lämnar EU , d v s den politik som t ex Vänster- och företräder. Vi delar inte slutsatsen, men denna hållning är logisk och begriplig. Den andra slutsatsen är att bör delta helt och fullt inte bara i EU utan även i Nato, så som liberalerna förespråkar. Däremot kan den nya utvecklingen inte leda till slutsatsen att man bör fortsätta med den linje som riksdagsmajoriteten nu står för, d v s att fortsätta med den säkerhetspolitiska retoriken ungefär som förut. Att säga ett officiellt, och göra ett annat i praktiken, är en förtroendeeroderande linje som bör begravas. Formalia rörande svenskt Natomedlemskap uppfyller naturligtvis de grundläggande förutsättningarna för medlemskap i . är en demokratisk rättsstat med marknadsekonomi och försvaret står under demokratisk kontroll. har inga territoriella eller andra stridsfrågor med grannstaterna. I praktiken förutsätter Natomedlemskap framväxten av ett klart och varaktigt stöd av medborgarna. Det mångåriga nära, men underordnade, svenska Natosamarbetet bäddar för medborgarstöd när fler politiska och andra ledare i tar på sig uppgiften att söka leda opinionen, och tydligt informera och argumentera för svenskt Natomedlemskap. Å andra sidan, om det i , till skillnad mot i , helt skulle saknas mental och opinionsmässig beredskap för Natomedlemskap, inskränker en sådan blockering på ett allvarligt sätt den svenska statsledningens säkerhetspolitiska handlingsfrihet. Nato och svenskt militärt försvar Det gemensamma försvaret är alltjämt Natos kärna, även om tyngdpunkten i utvecklandet av den militära verksamheten är förlagd till operationer utanför alliansens område och till bekämpandet av terrorismen. Alliansens kommando- och truppstrukturer utvecklas i enlighet härmed. Nato förutsätter inte att medlemsländerna har ett visst försvarssystem. Sålunda ställer alliansen inte heller hinder för upprätthållandet av en värnpliktsarmé. Nato förutsätter att medlemsländerna har interoperativa trupper som kan fungera i Natoledda operationer antingen vid försvar av området eller i Natos krishanteringsoperationer. nuvarande för internationella krishanteringsuppgifter avsedda trupper utvecklas i den planerings- och översynsprocess (Planning and Review Process, PARP) som Nato erbjuder partnerländerna och inom vars ram avtalar med Natos representanter om de s.k. partnerskapsmålen (Partnership Goals). Natos medlemsländer avtalar för sin del om de s.k. styrkemålen (Force Goals). Dessa gäller inte enbart den internationella krishanteringen, utan all den av medlemsländernas trupp som ställs till alliansens förfogande för gemensamma operationer, inklusive sådana eventuella operationer som artikel 5 i Nordatlantiska fördraget förutsätter. Natos medlemsländer ställer endast en viss del av sina trupper till alliansens förfogande. Natokompatibel materiel för det svenska försvaret Även som ett militärt alliansfritt land bör naturligtvis i den militära planeringen tanken finnas att försvaret skall utrustas för en beredskap att ta emot hjälp i krissituationer. Utgångspunkten skall vara ett nationellt försvar som möjliggör militärt samarbete och på så sätt säkerställer att statsledningen har en så omfattande säkerhetspolitisk handlingsfrihet som möjligt. Vare sig är medlem av Partnerskap för fred (PFF) eller full medlem av Nato bör för att uppnå internationell samverkansförmåga den svenska försvarsmakten utbildas på grundval av långtidsplaner så att materielen blir Natokompatibel. När det gäller krishanteringsoperationer skulle som Natomedlem sannolikt förväntas delta i stort sett på samma nivå som . Deltagandet i Natos beredskapsstyrkor skulle förutsätta snabb beredskap för politiska beslut och kanske snabbare insatsberedskap än . Motsvarande krav kommer till synes också i snabbinsatsförmågan i samband med EU:s militära krishantering. Beslut som medlem om svenskt deltagande i Natooperationer Beslut om deltagandet i Natooperationer skulle alltid behöva fattas utgående från det enskilda fallet på nationell nivå. Detta gäller både för deltagandet i artikel 5-operationer och i Natoledda krishanteringsoperationer. Natomedlemskapet skulle innebära att får del av den synnerligen betydande avskräckningsverkan som säkerhetsgarantierna för med sig. Natomedlemskapet skulle förhindra att utsätts för militär påtryckning eller militärt hot eller möjligheten att blir föremål för ett militärt anfall. Frågorna gällande placering i av trupper, staber eller materielförråd skulle avgöras vid förhandlingar mellan och , och de skulle förutsätta ett nationellt beslut av riksdag. I skulle inte under fredstid placeras permanenta trupper från de allierade länderna, inte heller kärnvapen eller Natos permanenta ledningsinstanser. När det gäller att avvärja hot om krig eller ett egentligt anfall skulle Nato kunna använda sina beredskapstrupper i . Om de räcker till beror på den allmäneuropeiska kris som sannolikt detta hot vore en del av, och den militära helhetssituationen. Det stöd som får av Nato i en krissituation skulle således åtminstone utgöras av hjälp i form av materiel och eventuellt möjligheten att använda trupper med hög beredskap. Nato har beredskap att sända stöd från alla försvarsgrenar till ett medlemsland som anfallits. Mängden och slaget av den hjälp som tas emot skulle utgöra grunden för utarbetandet av de underhållsplaner som gäller mottagandet av hjälpen. Frågor som bör utredas är bl.a. det underhålls- och materielstöd som alliansens trupper behöver samt hur långt de nationella resurserna räcker när det gäller att stödja alliansens trupper. Att uppnå förmåga att ta emot betydande hjälp skulle kräva beroende på vilken nivå för förmågan att motta hjälp som eftersträvas samt hjälpens omfattning. Som medlem av Nato skulle i huvudsak på samma sätt som bereda sig för försvaret av det egna territoriet. Det svenska försvaret borde dock ha förmåga att fungera effektivare än tillsammans med övriga Natoländers trupper. Uppenbara samordningsvinster och preliminära ekonomiska aspekter på Natomedlemskap Inom Nato ansvarar varje medlemsland självt för upprätthållandet och utvecklandet av sitt nationella försvarssystem. Medlemsländerna delar dock sinsemellan på vissa kostnader för sådana funktioner som kommer hela alliansen till godo och som byggandet, upprätthållandet och förnyandet av infrastrukturen för med sig. Dessa kostnader täcks med anslag från alliansens program för civilbudget, militärbudget och säkerhetsinvesteringar (Programme, NSIP). Varje medlemslands andel av Natos gemensamma budgeter fastställs i enlighet med de betalningsandelar som överenskommits i samband med medlemskapsförhandlingarna och i vilka bl.a. BNP:s storlek beaktas. Medlemsländerna får tillbaka en del av kostnaderna för sådana investeringar som gjorts på medlemsländernas område och som anses komma hela alliansen till godo (programmet för säkerhetsinvesteringar). Det är viktigt att konstatera att Nato inte ställer några krav på medlemsländerna i fråga om försvarsutgifterna. Fastställandet av nivån för försvarsutgifterna är i sista hand alltid ett nationellt beslut. En två procents BNP-andel betraktas som en riktgivande målnivå för de länder vilka som bäst förbereder sig för Natomedlemskap och vilkas försvarssystem kräver en heltäckande strukturreform. Som redan nämnts står det varje Natoland fritt att utforma det nationella försvaret på det sätt som befinnes lämpligt. är det naturligt för att tillvarata de möjligheter till samordning och kostnadseffektivitet som ett medlemskap i alliansen skapar. Primärt handlar det om bättre och billigare materielutveckling, ökade möjligheter till övningar i högre förband samt samordning ifråga om territoriell övervakning, underrättelseverksamhet m.m. I ett krympande svenskt försvar kan dessa grundläggande fördelar på marginalen bli avgörande för att lösa Försvarsmaktens huvuduppgifter. På ett djupare plan öppnas också möjligheter till strukturell samordning av och andra medlemmars stridskrafter. Det handlar dels om komplettering och specialisering inom alliansen i sin helhet, dels om mer långtgående samarbeten mellan enskilda medlemsländer. Det skulle t.ex. vara möjligt för att utveckla och organisera stridskrafter gemensamt med andra skandinaviska medlemmar som och . I den snabba utvecklingen med tunga militärtekniska investeringar får detta ökad betydelse för alla länders möjligheter att vidmakthålla en hög teknisk nivå. Inom Nato finns flera exempel på sådana regionala samarbeten som förenas av viljan att nå ökad effekt till mindre kostnad. Föreliggande text bygger delvis, och med avsikt, på det finska försvarsministeriets rapport: Verkningarna av en eventuell militär alliering på utvecklandet av försvarssystem och försvarsförvaltningen, publicerad , och , Svensk säkerhetspolitik myt och verklighet, Internationella Studier, nr. 1, 2004, , . Brevet var inte i sin helhet accepterat av , vilket är föremål för bedömning .