mot · GS02Sf237 · 2004-09-28 00:00:00 — Det sänder en olycklig signal om att vi i tagit för lätt på invandrares mänskliga rättigheter, som det bereder mark för främlingsfientliga strömningar. Politiken får inte lämna diskussionen om svåra avgöranden om var gränser går. Det är möjligen det kortsiktigt lätta, men knappast det långsiktigt rätta. Det finns ett ansvar för politiken att även lyfta fram de frågor som är känsliga. finns inte tydliga, färdiga svar, men gör det faktiskt det - bara samma syn på människor och människors rättigheter och skyldigheter tillämpas för hela samhället. Politikers frånvaro i diskussionen kan också upplevas som ointresse och ovilja att se problem. Den sviker också dem som försöker förändra begränsande kulturella mönster. Det är självklart att inte acceptera att flickor riskerar att drabbas av könsstympning, "hedersmord", annat "hedersrelaterat" våld eller barnäktenskap, men fler saker behöver diskuteras. Det kan röra sig om synen på flickors rättigheter och frihet att leva sina liv efter egen vilja, eller om barns fulla tillgång till kunskap om det samhälle de lever i. Barn äger egna rättigheter som vuxna inte kan ta ifrån dem. Samma rättigheter och skyldigheter skall gälla alla i samhället. Vi är lika inför lagen och åtnjuter samma mänskliga fri- och rättigheter. Det finns dock brister både i vissa lagars funktion och i hur de tillämpas i dagens internationaliserade samhälle. Tydliga lagar är bra, men räcker inte. Att myndigheter agerar med likabehandling som fundament och verkligen upprätthåller lagarna är nödvändigt, men inte tillräckligt. Samhället är större än staten, och de flesta av oss kan göra någonting för att förbättra situationen. Staten och politiken skall bättre ta det ansvar som tillkommer dem, men finns också frågor som hör till samhällets normbildning. Att en sak är laglig innebär inte alltid att den är lämplig, eller förenlig med den människosyn vi företräder. Därför vill vi understryka det civila samhällets, de ideella organisationernas och alla människors ansvar. Svårigheter att få bli delaktig i det svenska samhället skapar ibland starka identitetskriser som i sin tur skapar nya problem. När självkänslan bryts ner av arbetslöshet, svag social status och utanförskap, kan en motreaktion bli att ytterligare avskärma och isolera sig och kanske även sin familj från samhället. Här måste den tydliga signalen om att detta vare sig fungerar eller accepteras gå hand i hand med erbjudandet om praktiska möjligheter att bryta utanförskapet. De problem vi här har nämnt är kanske inte alla stora i omfattning, men förkrossande i sin effekt för enskilda människors liv. Hur vi reagerar är en trovärdighetsfråga. Om mänskliga rättigheter och demokrati är begrepp som skall betyda något, måste det gälla alla oavsett kultur och härkomst. Om vi tror att frihet under ansvar är ett värdigt förhållningssätt till människan, måste det gälla alla. Vi vill understryka att vi föredrar att se möjligheter, och inte problem. Men problem uppstår i levande samhällen. Det är vår förmåga att hantera och lösa dem som är måttet på vårt samhälles karaktär och duglighet. Alla människor har rätt att ses som individer och bedömas efter sina erfarenheter, kvalifikationer och ambitioner. Alla avvikelser från detta är diskriminering, vare sig den av politiker anses vara positiv eller negativ. Det är alltid fel, även om det görs med goda avsikter, att politiskt reducera människor till delar av kvotgrupper eller ovanifrån placera in dem i kollektiv. Grupptänkandet och kollektiviseringen är ett stort problem inom svensk flykting- och invandrarpolitik. För att åstadkomma att människor betraktas som enskilda individer oavsett ursprung finns bara en väg, ett tålmodigt och långsiktigt opinionsarbete i kombination med förändringar av diskriminerande lagstiftning och särlösningar. Det är i grunden en attityd- och värderingsfråga. Men det handlar också om politiskt ledarskap. Det torde vara ekonomiskt rationellt för både myndigheter och många företag att i en allt mer internationaliserad värld och ett allt mer internationaliserat samhälle anställa människor med kännedom om olika språk och kulturer. Inte minst är det så därför att en relativt betydande del av hemmamarknaden består av människor med olika språklig och kulturell bakgrund. Dessutom är kunskap om främmande marknaders språk, attityder och kultur viktig för myndigheter och företag. Det handlar om att bryta osäkerhetens barriärer. För arbetsplatser som medvetet skärskådat sig själva blir det naturligt att anställa människor med lämplig kompetens, oavsett födelseland. De tveksamma är ofta de som inte prövat. De goda exemplen spelar en stor roll för att bryta hinder. Det är kontraproduktivt att tala om positiv särbehandling för invandrare på arbetsmarknaden. Genom detta legitimeras att människors ursprung - helt skilt från individens förmåga i övrigt - skulle vara en relevant faktor vid anställning. Kan argumentet användas åt ena hållet kan det också missbrukas åt det andra. Med andra ord, legitimeras ursprunget som en faktor värd att uppmärksamma vid anställning kommer detta sannolikt att ske både genom öppen positiv och dold negativ särbehandling. Målet måste vara det motsatta, att ursprung som sådant beaktas så lite som möjligt. Ursprung är inte en egenskap eller en färdighet. Språkkunskap däremot är en färdighet och en relevant kvalitet. Kvotering och särbehandling är teoretiskt olika saker, även om de i praktiken ofta hänger ihop. Positiv särbehandling är en metod att främja en viss grupps representation inom en given grupp. Kvotering är ett kvantitativt mått på hur stor andel en viss grupp skall utgöra inom den större gruppen. Både kvotering och så kallad positiv särbehandling för med sig att vissa människor diskrimineras när deras erfarenheter, kvalifikationer och ambitioner får stå tillbaka för politiskt fastlagda rekryteringsmål som tagits fram för att gynna andra människor, tillhörande en viss politiskt definierad grupp. Även om den grupp som avses gynnas kan anses vara underrepresenterad eller felbehandlad på arbetsmarknaden eller i andra sammanhang, innebär kvotering inget annat än att ännu ett fel begås. Att människor i den ena mer eller mindre godtyckligt definierade gruppen felbehandlas gör det inte rätt att felbehandla människor i någon annan grupp. Eller, annorlunda uttryckt, om problemet är att en grupp människor felbehandlas kan lösningen knappast vara att i sin tur diskriminera en annan. Att all form av kvotering är diskriminerande i sig är också skälet till att den typen av politik riskerar att skapa växande spänningar mellan människor. Ytterst är positiv särbehandling ett uttryck för uppgivenhet. sa i sitt "I have a dream"-tal att han drömde om den dagen då hans barn skulle bli bedömda inte efter färgen på sin hud, utan efter måttet på sin karaktär. Vi är övertygade om att det mest verkningsfulla vi kan göra är att se till att vi har system där staten och politiken bedömer människor efter karaktär och inte hudfärg, eftersom det i förlängningen ger alla en rimlig chans att bli bedömda på ett rättvist sätt. Integration är en relation - till landet , till sin egen och andras kultur, till arbetsmarknaden och till andra människor. Integration kan därför aldrig nås utan en relation till människor och arbetsmarknad. Integration är dessutom en fråga om valfrihet, ömsesidighet och vilja. Det går inte att tvinga någon att bli delaktig, eller känna sig svensk. Däremot kan och skall hinder för detta och för delaktighet i samhället monteras ner. Integration är inte heller i första hand en budgetfråga, även om bristande möjligheter för människor och politiska misslyckanden slutligen visar sig på de offentliga budgetarnas utgiftssidor. Tvärtom är integration i högsta grad en vardagsfråga, där det vi gör som privatpersoner spelar en lika stor roll som den politiska viljan. Integrationsfrågan är viktig på många sätt, men inte minst eftersom den fungerar som en avspegling av tillståndet i , på hur välfärdssystem och arbetsmarknad fungerar. I mångt och mycket bottnar dagens problem i brister, brister som också drabbar aldrig så infödda svenskar. Därutöver kommer inställningen vi har till andra människor, kulturer och allt som är "annorlunda". Intolerans drabbar naturligtvis hårdast den som utsätts för den, men i längden får den effekter också på hela samhällsutvecklingen. Det finns allvarliga problem , för både individer och samhället, som behöver diskuteras. Denna diskussion skall dock inte föras med udden riktad mot människor på grund av deras grupptillhörighet. Blir det legitimt att rikta ilska mot människor på grund av grupptillhörighet är vi inne på ett sluttande plan. Det blir en grupp , ytterligare en, i övermorgon en annan och i förlängningen ett vi inte känner igen. Att ställa krav är inte problematiskt, det visar tvärtom att vi alla är del av samhället på lika villkor. Att fråntas ansvaret för sitt eget liv är förnedrande. Men att i detta avseende bygga ett bättre handlar främst om att skapa förutsättningar för människor att växa in i samhället och ta ansvar för sina egna liv.