mot · GS02Ju489 · 2004-09-29 00:00:00 — Förslaget är välkommet och skulle medföra en väsentlig förbättring av miljöåklagarnas situation, som företagare lär få ett ökat förtroende för rättsväsendet. De olika förbrytelserna skall definieras väl i , och vid misstanke skall miljönämnderna anmäla till åtal, men inte förelägga om sanktionsavgift. Det senare skall nämnderna göra vid smärre överträdelser av miljöbalksförordningen och myndighetsföreskrifter, vilka inte skall kunna klassas som miljöbrott och därför inte anmälas till åklagare. Utöver nämnda lagändring bör extra medel anslås till miljöåklagare, vilket framgår i budgetmotion. Det är dags att prioritera miljöbrotten högre, vilket den skisserade reformen skapar förutsättningar för. Vad som ovan anförs om att miljöåklagare bör ges möjlighet att prioritera de grova miljöbrotten genom förändring av och större ekonomiska anslag bör ges regeringen till känna. tillskapades för att regeringen skulle visa handlingskraft i kampen mot ekonomisk brottslighet. Att nya myndigheter ofta har blivit svaret på frågan hur ett växande problemområde skall hanteras kan en kort tillbakablick snabbt bekräfta. Det är tveksamt om en särskild myndighet för ekobrott verkligen är nödvändig, som åklagarmyndigheten lider ständig brist på resurser. Risken med många och små myndigheter är, förutom en snabbväxande byråkrati, att helhetsgrepp och egna prioriteringar blir en omöjlighet. Istället föreslås ofta att det skall tillskapas - nya myndigheter för samordning! Den tidigare omnämnda Beredningen för rättsväsendets utveckling bör även särskilt utreda behovet av en särskild ekobrottsmyndighet. Detta bör ges regeringen till känna. I budgetmotion föreslås med hänvisning till ovan nämnda skäl en neddragning av anslaget till med . I regeringens budgetproposition redogörs för en nedläggning av tingsrätterna i , , , och . Gång efter annan har riksdagsgrupp krävt att nedmonteringen av landets tingsrätter skall upphöra med omedelbar verkan, senast i ett motionssvar på regeringens skrivelse 2003/04:153. gränser borde inte ruckas en tum innan en helhetsöversyn över hela tingsrättsorganisationen är genomförd. sker sammanslagningar i län efter län, som om syftet vore att driva igenom förändringen utan att väcka uppseende. Det bör ges regeringen till känna att tingsrätterna i , , , och inte bör läggas ned. I , liksom i många andra länder, pågår en ständig rörelse mot expertvälde, och rättsområdet är härvidlag inget undantag. Den socialdemokratiska regeringen är fast besluten att omforma landets tingsrätter till ett slags regionala domstolar, där "specialisering", till skillnad från i de små tingsrätterna, påstås vara möjlig. I regeringsskrivelse /04:153 beskrivs hur arbetet fortgår med att avskärma rättstillämpningen från lokalsamhället, bl.a. med hänvisning till utredningsbetänkandet "Förändringar i tingsrättsorganisationen" (SOU 2003:5). Här medges det att flera av tingsrätterna som har undersökts har framhävt styrkan i att ha domare som behärskar alla typer av mål, dvs. generalister snarare än specialister. Medgivandet leder dock inte till någon ändring i den på förhand antagna ståndpunkten att specialisering är av godo. Lagstiftningen och övriga regelverk har med tiden blivit alltmer omfattande och invecklade. Trots politikers eviga mantra om enkla och tydliga regler går utvecklingen i rakt motsatt riktning. Detta är ett symptom på en statsapparat som blandar sig i för många områden - ofta med behjärtansvärda förtecken - och misslyckas med sina huvuduppgifter. Att den samlade svenska rätten skall kunna greppas av en domare med nästan ett decenniums utbildning och praktik i bagaget är tydligen för mycket begärt . Istället för att ha detta som utgångspunkt och försöka hålla regelverket inom rimligt omfång skall nu domstolsväsendet enligt regeringen anpassa sig efter den växande byråkratin. Medborgarna får inte bara långt till tingsrätten, de får även långt till rättssystemet. Att vissa av de större tingsrätterna i landet samlar domare och personal som är särskilt kunniga inom vissa områden är i och för sig rimligt, men det är inte kravet att varje tingsrätt skall ha flera specialiserade rotlar. Detta krav utgör också det tydligaste och starkaste skälet för en sammanslagning av tingsrätter i landet. Det är av största vikt att större förändringar av domstolsorganisationen får en bred politisk förankring. Därför bör varje förändring av domstolsorganisationen föregås av ett riksdagsbeslut. Denna ordning bör komma till uttryck i lagtext. Domstolarnas oberoende ställning är av största vikt, och därför bör inte bli alltför stort. Istället bör ansvaret läggas ut på domstolarna. Domstolsverksamheten måste fungera klanderfritt eftersom denna verksamhet är demokratins ryggrad. Här bör det följaktligen vara aktuellt med en decentralisering av det nuvarande . bör därför besluta om en nedläggning av och decentralisera dess verksamhet. Detta bör ges regeringen till känna. En bättre samordning borde kunna ske mellan allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar. På orter där båda instanskedjor har en länk borde lokaler och sekretariat kunna delas i syfte att spara pengar. Att bättre samordning bör ske mellan allmänna domstolar och förvaltningsdomstolar bör ges regeringen till känna. I mål om diskriminering i arbetslivet på grund av kön, etnisk tillhörighet, sexuell läggning eller funktionshinder kan talan föras på två olika sätt. Antingen för den som anser sig ha blivit diskriminerad sin talan på egen hand, varvid tingsrätten är första instans och Arbetsdomstolen överklagandeinstans. Om däremot någon av ombudsmännen vill föra talan å någons vägnar måste detta ske direkt i Arbetsdomstolen, utan möjlighet till överprövning. Arbetsdomstolen är sammansatt av företrädare för fack och arbetsgivare och har en domare som ordförande. Idén med intressebalanserande specialdomstolar kan starkt ifrågasättas: Ett rättvist domslut är sällan något så simpelt som en kompromiss mellan två sidor som förutsätts göra allt för att gynna sina egna kortsiktiga intressen. Dessutom kan man fråga sig vem av parterna i domstolsnämnden som skall anses ha intresse av att stödja en diskriminerad arbetstagare, som exempelvis inte är fackligt ansluten, eller en som även har blivit illa behandlad av sina kollegor på arbetsplatsen på grund av egenskapen som ligger till grund för diskrimineringen. JämO har i egna uttalanden påtalat behovet av att föra över alla diskrimineringsmål till allmän domstol. Förslaget är väl genomtänkt och bör genomföras möjligt. Att alla mål om diskriminering i arbetslivet bör föras över till allmän domstol bör ges regeringen till känna. sköter förmedlingen av notariebefattningar vid domstolar och myndigheter. För många nyutexaminerade jurister innebär en notarietjänst att dörren till arbetslivet öppnas. Trots smärre förändringar är antagningssystemet fortfarande stelbent och alltför betygsfixerat. Fler jurister borde kunna få notarietjänst på grundval av intervju, precis som i arbetslivet i övrigt. Detta bör ges regeringen till känna. Att vara nämndeman är ett stort och ärofullt uppdrag. Alla myndiga medborgare måste ha en verklig möjlighet att fullgöra uppdraget. Dagens låga ersättningar till nämndemän utgör härvidlag ett stort hinder, liksom de långa resvägarna som redan har blivit verklighet för många till följd av sammanslagningarna av tingsrätter. Ersättningarna bör höjas och de mindre tingsrätterna bevaras för att alla skall kunna ta ett nämndemannauppdrag. Detta bör ges regeringen till känna. Den organiserade brottsligheten utgör ett av de största hoten mot vårt öppna samhälle, oavsett om det rör sig om brott i vinstsyfte (maffia) eller med ideologiska drivkrafter (politiskt våld och terrorism). För att inte det öppna samhället skall brytas ned fullständigt måste det ibland, paradoxalt nog, vidta åtgärder vilka egentligen strider mot dess grundsatser. Hemlig polisiär verksamhet med stora befogenheter och ökad sekretess i förundersökningar är i sig företeelser som är oförenliga med en optimal och öppen rättsstat. Å andra sidan lär oss historien att demokratier inte får låta sig hunsas av personer som vill förgöra dem eller bidra till deras upplösning genom annan brottslig verksamhet. Det förra skedde i mellan storkrigen, det senare kan flera sydamerikanska demokratier bära vittnesbörd om. Balansgången mellan effektiv brottsbekämpning på kort sikt och hävdandet av demokratiska värden är grannlaga, och varje avsteg från det öppna samhällets principer måste utredas grundligt och regleras strikt. Utredningsbetänkandet "Ökad effektivitet och rättssäkerhet i brottsbekämpningen" (SOU 2003:74) lägger fram ett antal förslag, vilka främst går ut på att ge uttryckligt lagstöd åt redan använda metoder i polisens brottsbekämpning, såsom smygfilmning och spårning genom teknisk apparatur. Betänkandet tar dock inte upp buggning, dvs. teknisk avlyssning av samtal där ingendera av samtalsparterna har någon anknytning till polisen. Det gör däremot myndigheten mot narkotikas rapport (). I rapporten föreslås att frågan om buggning "skall tas upp till behandling". Vi bör dock vara beredda att gå längre än så. I många andra europeiska stater, däribland i grannländerna och , är buggning tillåten och bedöms där vara ett verkningsfullt medel i kampen mot brottssyndikaten. Dessa erfarenheter från vår omvärld talar för att vi bör tillåta buggning i . Beslutet skall fattas av domstol. Vad som ovan anförs om att buggning bör tillåtas i vid misstanke om grova brott bör ges regeringen till känna. Det stora intrång i privatlivet som buggning innebär motiverar emellertid att metoden skall vara förbehållen spaning mot brott av det allra grövsta slaget. En rimlig gräns kan vara brott som kan leda till straff fängelse eller däröver, såsom grova narkotikabrott, grova våldsbrott, mord och kidnappning. Vidare måste vissa yrkesgrupper helt skyddas till följd av den roll de spelar i samhällslivet. Präster och ledare för andra trossamfund, läkare, advokater och journalister ingår i denna speciella kategori. För att värna den personliga integriteten måste bestämmelser införas om hur polisen skall förfara med överskottsinformation från avlyssningen. Ett sådant reglemente är nödvändigt , med de möjligheter som dagens regler ger för teleavlyssning och spårning, och behovet blir inte mindre i och med ett framtida tillstånd för buggning. Att bestämmelser om hur polisen skall förfara med överskottsinformation från avlyssning bör införas bör ges regeringen till känna. Den svenska offentlighetsprincipen gör sig gällande i många lagar, däribland i regler om rätt för misstänkt och dennes försvarare att ta del av alla uppgifter som förekommer i förundersökningen. Bestämmelsen syftar till att ge den misstänkte möjlighet att värja sig mot anklagelser, något som i vissa fall kan leda till att misstankarna avskrivs. Problemet är att den allt råare organiserade brottsligheten sprider skräck bland personer som bär på viktiga upplysningar. Den som löper faran att få sitt namn röjt inför grovt kriminella ligor väljer kanske hellre tystnad än samarbete. Enligt sjätte artikel är det den åtalades rättighet att beredas tillfälle att i domstol förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne. Denna rättighet får under inga omständigheter inskränkas, eftersom den för att saken blir allsidigt belyst och vittnens trovärdighet prövas. Allt som åberopas vid själva domstolsförhandlingen, som ju ligger till grund för domslutet, måste sålunda vara avanonymiserat. I redan omnämnda SOU 2003:74 föreslås dock att uppgiftslämnares namn skall kunna döljas i förundersökningen, vilket inte inskränker den åtalades rättigheter vid själva rättegången. Informatörer, vars namn förblir dolda för den åtalade, kan däremot ge tips om riktigt tung bevisning som kan åberopas senare i processen. Anonymitetsskyddet bör dock inte vara absolut, utan, såsom föreslås i utredningsbetänkandet, gälla med mindre om synnerliga skäl föreligger. Vad som ovan anförs om skydd för informatörer bör ges regeringen till känna. har antalet övergrepp i rättssak ökat. Det är ytterst allvarligt om vittnen har dragit tillbaka sina vittnesmål efter hot, vilket hänt , och det finns därför skäl att förstärka skyddet för vittnen och målsägande. Hoten mot målsägande och vittnen har dessutom ökat i antal. Vittnenas ställning som en vital del av rättsväsendet måste tryggas genom att skyddet för målsägande och vittnen förbättras. Vittnen bör i ökad omfattning ges stödpersoner som kan hjälpa till, såväl under en förundersökningsprocess som under själva domstolsförhandlingarna. Det finns även skäl att skärpa domstolarnas tillträdeskontroll och utreda i vilken mån domstolarnas utformning påverkar vittnenas situation. Det är inte acceptabelt att vittnen eller målsägande inför en förhandling tvingas sitta i samma rum som den åtalade. Eftersom vittnen vid rättegångar gör en mycket stor och modig insats för samhället, måste brottet övergrepp i rättssak bedömas ännu allvarligare . En straffskärpning är angelägen. Detta bör ges regeringen till känna. 11.5Kronvittnen - en möjlig väg? En rapport från myndigheten förordar att en ordning med så kallade kronvittnen borde övervägas för del. Ett kronvittne är en person som fällts för brott, men som får sitt straff nedsatt eller vinner någon annan förmån till följd av vittnesmål i domstol mot någon med ännu värre brottslighet på sitt samvete. Syftet är att förmå personer som annars inte skulle våga vittna att träda fram. Inom den organiserade brottsligheten är, av naturliga skäl, de viktigaste vittnena ofta själva inblandade i lagöverträdelser. Att tillåta förhandlingar med kriminella för att dessa skall ange andra, tyngre belastade personer är ett stort avsteg från svensk rättstradition, men åtgärden bör ändå utredas grundligt. Möjligen är det inte ett rent kronvittnessystem av "klassiskt" snitt som borde införas, men en sak måste stå klar för alla: Stödet till vittnen måste väsentligen förbättras i . De som gör en ovärderlig insats och törs vittna mot organiserat kriminella måste åtnjuta mycket starkt stöd och skydd. Vad som ovan anförs om att utreda följderna av regler om strafflindring efter vissa vittnesmål bör ges regeringen till känna. har, genom undertecknandet av människohandelsprotokoll, förbundit sig att ställa människohandlarna inför rätta och vidta åtgärder mot den organiserade brottsligheten. Enligt uppskattningar kommer ca 500 000 kvinnor som offer för människohandel till någon av EU:s medlemsstater. Enligt FN blir mellan 700 000 och 2 miljoner människor offer för människohandel . Människohandeln kan ekonomiskt jämföras med den internationella drog- och vapensmugglingen. FN har uppskattat att de kriminella grupperna tjänar på handeln med kvinnor. är absolut inte förskonat från fenomenet människohandel. Det är vanligt att kvinnorna antingen kommit in i ett land illegalt, eller kommit in med stöd av till exempel turistvisering och sedan stannat kvar efter det att denna löpt ut. Under vistelsen utnyttjas de för sexuella tjänster, antingen öppet på gatan eller inlåsta. När de upptäcks eller frivilligt tar kontakt med polis, upptäcks att de saknar laglig grund för sin vistelse i landet. De drabbade kvinnorna måste därför ges uppehållstillstånd så att de kan stanna under hela rättegångsprocessen, och möjligheterna till asyl på grund av humanitära skäl bör ses över. Det behövs kunskap om människohandeln hos fler än polisen, inte minst inom vårdcentraler och andra som kan komma i kontakt med dessa kvinnor. Vad som ovan anförs om att ge uppehållstillstånd till personer som har utsatts för människohandel och se över möjligheterna för asyl av humanitära skäl i bör ges regeringen till känna. Det enklaste sättet att förhindra tvångsprostitution vore att män, eftersom det framförallt är män som är sexköpare, slutar att köpa sex. Detta är dock ingen lätt uppgift. Samhället måste också ta sitt ansvar på olika sätt. skärptes lagstiftningen vad gäller människohandel. Brottet jämställs nu i straffvärde med mord, våldtäkt och grova rån. Polisen måste därtill få resurser att ha traffickinggrupper som specialutbildas för att arbeta med människohandel i de distrikt som är berörda. Tullen bör fåökade befogenheter att ingripa vid misstanke om människosmuggling och illegal invandring. Vad som ovan anförs om specialutbildade poliser vid fasta enheter för att effektivisera polisens arbete mot människohandel bör ges regeringen till känna.