ip · GR10410 · 2004-04-02 00:00:00 — Interpellation 2003/04:410 av () till utrikesminister om utvecklingen efter parlamentsvalet i Revolutionen mot shahen 1979 var en revolt mot den tidens missförhållanden. Den var en reaktion på det förtryck som shahen hade utövat. De krafter som störtade shahen var emellertid mycket sammansatta. Där fanns vänsterorganisationer av modernt slag och organisationer som var djupt traditionalistiska, som ogillade shahens kapitalistiska moderniseringar av det iranska samhället. Det blev de senare krafterna som vann kraftmätningen efter revolutionen mot shahen. De förmådde att appellera till gamla invanda föreställningar i kampen mot shahen. I kraft av detta och sin traditionella auktoritet kunde prästerskapet införa en regim, där sharia blev högsta lag och där den politiska efterblivenheten blev överordnade ideologi i samhället. anfall på , som ägde rum med goda minne, bidrog inte till att försvaga prästerskapet. I stället medförde det att trycket utifrån under åtta långa år, höll samman landet och folket trots motsättningar och till att prästerskapet kunde bygga upp starka institutioner, som sedan när kriget gick dåligt kunde hålla människor i schack. När kriget var slut kunde Khomeini med hjälp av dessa låta avrätta tusentals politiska fångar för att skrämma regimens kritiker. Den förhärskande ideologin syftade till att legitimera den monarkistiska diktaturen och en kapitalistisk modernisering anpassad till intressen. Detta gynnade inhemska och utländska kapitalägare. Efter prästerskapets maktövertagande blev det religionen som skulle spela rollen av överordnad ideologi i det iranska samhället @ men utan att det skedde någon genomgripande förändring av det ekonomiska systemet. Resultatet av detta blev att prästerskapet och de som flockades kring det snabbt korrumperades. De rikaste och mest korrumperade hittar man bland de högsta ledarna inom den klerikala hierarkin. Till råga på allt var de flesta av dem amatörer på det ekonomiska området, när det gällde att leda företag vilket fått katastrofala följder för det iranska folket. Arbetarna får inte ut sina löner. När de kräver sin rätt möts de av Pasdaran eller Hizbollah-grupper. Senast detta hände var vid smältverket Khatun Abad i närheten av . Arbetarna sittstrejkade mot att många avskedade från företaget. De angreps av regeringens styrkor. Aktionerna fortsatte då i grannstaden e Babak. Sammantaget dödades fyra mäniskor när regeringsstyrkorna sköt rakt in bland folket. Lärare och studenter har också åter strejkat och protesterat mot regimen efter de farsartade val till parlamentet som ägde rum för , då väktarrådet strukit de som var regimkritiska från vallistorna. , demonstrerade kvinnor överallt i trots att man inte hade regimens tillåtelse att göra det. Protesterna sprider sig åter över landet. Dessa strejker och andra aktioner håller på att bli landets politiska puls. Sedan islamiska regimen kom till makten har dess maktutövning kännetecknats av att den växlat mellan hård repression under vissa perioder och viss så kallad liberalisering under andra. Regimen har varit mycket manipulativ. Den har varit opålitlig, ömsom brutal, ömsom "liberal". Den har för tillåtit viss frihet för pressen. Men snart har man dragit in den och fängslat redaktörer och journalister. Regimen saknar inre stabilitet. Dess maktutövning är godtycklig. Det som håller den samman är makten som sådan, korruptionen, privilegierna för prästerskapet. Målet är makten och härligheten, där härligheten är ett begrepp i andlig religiös mening - utan pengar och profit. Medlet är våld och förtryck. Regimen har hållit folket i ett strypkoppel som man ibland lossat på för att sedan, när man ansett det passande, dra åt. dessa två tillstånd symboliserats av den andlige ledaren som varit den som dragit åt och president varit den som i vissa lägen lossat på kopplet. Regimen har haft två ansikten. Regimen har använt morot och piska. Sammantaget har det dock varit en och samma regim som styrt landet. På en punkt är nu läget förändrat inom regimen. Det ena ansiktet, det "liberala" håller på att blekna bort. Efter valet till parlamentet, , finns det inga reformvänliga ledamöter att sätta hopp till eller ha illusioner om. är också , en president som egentligen inte förändrat någonting konkret annat än att han hållit sig med ett mjukare ordval, också borta. Han kan inte väljas om. är det bara bakåtsträvarna kvar vid makten. är det de som bär hela ansvaret. Det finns inga "liberaler" kvar som kan trösta folket och ge hopp om en framtid inom regimens ram. Men det har skett förändringar @ omfattande sådana. Dock inte inom regimen, utan utanför dess ramar. Väsentliga förändringar har inträffat i folkets inställning till regimen. Där finns både oron för och hoppet om framtiden. Folkets förtroende för regimen undergrävs alltmer. Den håller på att förvandlas till en jätte på lerfötter på samma sätt som shahens regim en gång blev. När shahen störtades exploderade det iranska samhället. Alla var emot shahen. Få visste vad man ville ha i stället. har iranska folket i sin långa kamp mot förtrycket erövrat nya kunskaper, gjort nya erfarenheter så att de kan skapa ett samhälle med demokratiska och mänskliga rättigheter och ett fungerande rättssystem. Det finns dock fortfarande en fara för att det iranska samhället kan explodera på samma sätt som 1979. Förtrycket har varit brutalt. Många har fått uppleva grymma oförrätter. har medvetenheten om att 1979 inte får upprepas vuxit sig starkare. Europeiska unionen, där är medlem och medansvarig för unionens relationer till , för en så kallad kritisk dialog med den iranska regimen. Denna dialog har inte givit något resultat. Regimen kan bli hur brutal som helst bara för att behålla makten. Den kritiska dialogen har använts för att hålla EU på gott humör och för att regimen ska kunna fortsätta att ha ett handelsutbyte med . Upprätthållandet av den kritiska dialogen har i mycket ringa grad tjänat de syften som EU avsåg. Snarare har den tjänat den iranska regimens syften, varav det främsta är att till varje pris behålla makten och låta dess ledande skikt berika sig på ett lidande folks bekostnad. Utifrån kan den kritiska dialogen te sig på följande sätt: Antingen är den kritiska dialogen inte allvarligt menad från någondera sidan eller så har man från EU:s sida menat väl men inte fört den med tillräcklig effektivitet. Jag vill utifrån den utveckling som skett i ställa följande frågor till utrikesministern: 1.Vilka initiativ avser utrikesministern att ta inom EU och FN för att och världssamfundets kritik av den iranska regimens brott mot mänskliga och demokratiska rättigheter ska få ett kraftfullt genomslag och påverka i en riktning som innebär större respekt för mänskliga och demokratiska rättigheter i landet? 2.Avser utrikesministern att verka för en komplettering av den så kallade kritiska dialogen med någon åtgärd, exempelvis punktsanktioner mot , för att understryka allvaret i den framförda kritiken?