ip · GR10217 · 2004-01-05 00:00:00 — Interpellation 2003/04:217 av () till statsminister om alliansfrihetens ändrade innebörd Under luciahelgen 2003 misslyckades EU:s stats- och regeringschefer att fatta beslut om en ny grundlag för EU. I det förslag som låg på bordet fanns framförhandlade politiska överenskommelser bland annat på det säkerhets- och försvarspolitiska området. Inget ont som inte har något gott med sig. Toppmötets misslyckande, att nå enighet om på andra områden än utrikes- och säkerhetspolitikens, ger oss i tid och möjlighet att analysera , och därmed , delvis nya försvars- och säkerhetspolitiska situation, samt dess konsekvenser. Den inhemska berednings- och beslutsprocessen bör äga rum i ordnade former, och som tillåter en öppen och grundlig analys. politik får inte förfalla till enbart reaktioner på andra länders agerande i internationella förhandlingar, brev och halvkvädna visor. Svenska myter möter europeisk verklighet EU - inklusive - skaffar sig nu egen militär förmåga, lokaliserad i Nato. återupptog och sina försök - som kommit och gått i intensitet (Saint Malo-processen) - att samarbeta närmare på försvarspolitikens område. En kompromiss uppnåddes mellan , , och . Den går i korthet ut på att (och Nato) accepterar att EU sätter upp en av Nato "oberoende militär planeringscell" med 20-30 officerare i Natohögkvarteret söder om , och att Nato tillåts ha förbindelseofficerare i den nya planeringsenheten; ett försvarspolitiskt samråd mellan Nato och EU institutionaliseras därmed. Kompromissen kan visa sig vara ett principiellt mycket viktigt genombrott i den pågående debatten mellan Natoanhängare och EU-försvarsanhängare, om det visar sig riktigt, som bedömde, att "the principle has now been established to allow Europe to develop a stronger military identity" (). Uppgörelsen välkomnades vid luciamötet av EU:s stats- och regeringschefer: "[Vi] välkomnar Natos beredvillighet att inleda samråd med EU och uppmanar [och höge representanten ] att gå vidare i ärendet ... [och bl. a] upprätta en enhet med civila och militära inslag för att uppnå de mål, och uppfylla de principer, som angivits" (slutsatser , ). liberalerna är en stark anhängare av länken över och en amerikansk närvaro i . Vi är motståndare till en dubblering av systemen med försvarsgarantier i , och att Nato försvagas genom ett konkurrerande EU-försvar. väjer vi inte - särskilt inte i säkerhetspolitiken - inför kravet på att analysera och ta ställning till det som faktiskt sker, även om andra länders agerande inte helt och fullt går vår väg. Det är oerhört viktigt att öppet diskutera och analysera det som faktiskt skett beträffande de ändrade förutsättningarna för svensk säkerhetspolitik. har de alliansfria länderna i EU kunnat huka bakom , , och andra starkt atlantistiskt orienterade EU-länder som fungerat som sköld mot en utveckling av EU till en försvarsunion. Den tiden kan nu vara förbi. Att som regeringen gör hymla med detta, och bagatellisera den europeiska utvecklingens konsekvenser för , är oacceptabelt. De som i första hand kan drabbas av att regeringen har en föråldrad verklighetsbild och en otidsenlig analys är de kvinnor och män som tjänstgör i svenska förband, men naturligtvis även svenska väljare och eventuellt även deras valda ombud i bland annat . Jag är tämligen säker på att många - de flesta? - i är omedvetna om omfattningen, djupet och den permanenta karaktären hos bindningar till, och militära samverkansoperationer med bland annat Nato och EU. Många skulle eventuellt bli positivt överraskade om de vore fullt informerade, och andra sannolikt chockerade eftersom den officiella retoriken inte överensstämmer med praktiken. En utveckling mot ett renodlat EU-försvar för ligger inte i , och intresse. bör därför efter måttet av sin förmåga motarbeta en sådan utveckling och stå fast vid Nato som ryggrad i försvarssystem. Det effektiva sättet som kan göra detta på är att som Natomedlem utöva inflytande inom organisationen och i för att hävda våra försvars- och säkerhetspolitiska intressen av en stark och engagerad närvaro av Nato och i vårt närområde, och i de internationella operationer som försvar i ökad utsträckning bör deltaga i. Den situation som nu glidit in i är farlig ur inflytandesynpunkt: Vårt land står utanför Nato och det inflytande som medlemskap där skulle medfört. Vårt land står också utanför EU:s inre försvars- och säkerhetspolitiska kärna och det inflytande som det skulle givit, genom att regeringen definierat ut ur den gemenskapen såsom varande "alliansfritt" och mindre fördragsbundet än övriga EU-länder. har engagerat sig för att EU - därmed även - nu skaffar sig en "europeisk säkerhetsstrategi". EU-länderna har beslutat om något helt nytt, nämligen en säkerhetspolitisk strategi för EU: "I den europeiska säkerhetsstrategin bekräftas vår [dvs. EU:s stats- och regeringschefers] gemensamma och fasta avsikt att ta vårt ansvar för att garantera ett säkert i en bättre värld." ... "Arbetet [med säkerhetsstrategin bör] till en början inbegripa faktisk multilateralism med FN som kärna, kampen mot terrorism, en strategi avseende Mellanösternregionen och en övergripande politik i fråga om Bosnien och " (slutsatser från ). har aktivt medverkat i den nya säkerhetsstrategins utformning bland annat genom inlägg i form av skriftliga underhandsinlägg och genom att arrangera en konferens i . De nya hoten identifieras i säkerhetsstrategin som terrorism; spridning av massförstörelsevapen, särskilt i händerna på terrorister och använda i attacker av grupper som inte har någon stat som upphovsman ("non-state groups"); regionala konflikter (med flera); sönderfallande stater ("failing states") styrda av krigsherrar och gangsters, som bland annat ägnar sig åt internationell brottslighet. De hot som beskrivs som primära för EU är således helt andra än det traditionella hotet i bland annat svensk försvarsplanering, det vill säga en invasion från öster av det egna territoriet. Förskjutningen i EU-ländernas strategi är klar: "Med de nya hoten finns ofta första försvarslinjen utomlands. De nya hoten är dynamiska ... Detta innebär att vi [EU-länder] bör vara redo att agera redan innan en kris uppstår. Konflikt- och hotförebyggande verksamhet kan inte påbörjas för ." Den transatlantiska länken bör finnas kvar, enligt , men på ett delvis balanserande sätt: "Vårt mål bör vara ett effektivt och balanserat partnerskap med . Detta är ännu en anledning för EU att ytterligare bygga upp sin [militära] förmåga och öka sin sammanhållning" (ur den europeiska säkerhetsstrategin). Den brittiske premiärministern vill för sin del beskriva det som att EU ska kunna agera även vid tillfällen när inte står till buds som partner. Den potentiella konflikten med Nato i bland annat den europeiska säkerhetsstrategin kommer ur svensk synpunkt att bli problematisk om även fortsättningsvis saknar inflytande både i Natos och EU:s inre säkerhetspolitiska kärna. har successivt bejakat och är engagerat för att EU ska inrätta ett långtgående "permanent strukturerat" samarbete för militär krishantering. EU-länderna har skaffat sig ett samarbete som enkelt kan beskrivas som ett "försvarspolitiskt-EMU". Även om samarbetet är frivilligt har regeringen och en stor riksdagsmajoritet i praktiken bejakat detta successivt framväxande så kallade permanent strukturerade samarbete. har med eniga riksdagsbeslut beslutat att deltaga med militär personal i dess föregångare i och . Det nya samarbetet beskrivs i fördragstexten sålunda: "Medlemsstater som uppfyller [vissa] högre krav på militära resurser, och som har gjort mer bindande åtaganden på detta område med tanke på de mest krävande uppdragen, skall [härmed] upprätta ett permanent strukturerat samarbete inom unionen" (den föreslagna EU-grundlagens artikel I-40.6). Samarbetet är sålunda öppet för EU-länder som uppfyller specificerade inträdeskrav (jämför med EMU:s konvergensvillkor!). riksdagsmajoritet har bejakat detta samarbete och binder därmed till att "ha kapacitet att , antingen [med enbart svenska förband] eller som en ingående beståndsdel i multinationella styrkegrupper tillhandahålla särskilda stridsenheter för de planerade uppdragen, sammansatta på taktisk nivå som en stridsformation, med stöd inklusive transport och logistik, som kan genomföra uppdrag ... särskilt för att tillmötesgå framställningar från [FN], och som kan underhållas , med möjlighet till förlängning upp till minst ". För att klara detta förbinder sig vidare bland annat att "mer intensivt utveckla sin försvarskapacitet, genom att utveckla [sitt nationella] bidrag till, och vid behov delta i multinationella styrkor, och [dessutom deltaga] i de viktigaste europeiska försvarsmaterielprogrammen, och i den verksamhet som utförs av [EU-byrån, som det fattas beslut om,] för utveckling av försvarsresurser, forskning, anskaffning och försvarsmateriel" (Artikel 1 i protokoll om det strukturerade samarbetet). och andra EU-länder, som bejakar det strukturerade samarbetet, förbinder sig vidare att "så långt det är möjligt tillnärma [dvs. ömsesidigt anpassa sig till varandras] sin försvarsmateriel, bl. a genom att [tillsammans identifiera hoten och] de militära behoven, [och] genom att sammanföra och i förekommande fall specialisera sina [försvars-] medel och försvarsresurser, samt uppmuntra samarbete när det gäller utbildning och logistik" (Artikel 2b i protokollet). förbinder sig också bland annat att "vidta konkreta åtgärder för att öka [EU-] styrkornas tillgänglighet, driftkompatibilitet [dvs. förmåga att fungera tillsammans], flexibilitet och insatsförmåga, bland annat genom att fastställa gemensamma mål när det gäller att sända styrkor; eventuellt inbegripet en omprövning av deras nationella beslutsförfaranden" (Artikel 2c). Medlemsländerna accepterar också en regelbunden utvärdering av sina militära bidrag och förmåga (Artikel 3). Det krävs knappast någon ytterligare analys för konstaterandet att detta samarbete är mycket långtgående militärt och politiskt. Termen "alliansfri" är varken adekvat eller trovärdig som beskrivning av ett land som valt att helhjärtat deltaga i det ovan beskrivna samarbetet. Har regeringen väl gått in i detta samarbete, därefter varit med och bidragit och vidareutvecklat detsamma blir naturligtvis successivt alltmera solidariskt och bundet, och får politiskt och sakligt (till exempel genom försvarsmaterielsamarbetet) allt svårare att deltaga à la carte om till exempel EU-länder begär bistånd och solidaritet. I förslaget till ny grundlag för EU ingår en gemensam säkerhets- och försvarspolitik, inkluderande ömsesidiga försvarsgarantier, som dock har ett smalt undantag för alliansfria EU-länder som . I finns sedan gammalt, å ena sidan, de EU-länder som vill värna om starka band över till och vill binda till Nato och till , och, å andra sidan, de EU-länder som vill att européerna i stor utsträckning ska kunna sköta sitt eget försvar oberoende av ställningstaganden. Konflikten mellan dessa två ländergrupper har dels lösts på det sätt som beskrevs inledningsvis genom ett institutionaliserat försvarspolitiskt samråd mellan Nato och EU, dels genom Artikel I-40.7 i det nya fördraget. I Artikel I-40.7 specificeras att EU-länderna har ömsesidiga försvarsgarantier: "Om en medlemsstat utsätts för väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge den [medlemsstaten] stöd och bistånd med alla till buds stående medel i enlighet med artikel 51 i []". Därefter följer ett tillägg som syftar på bland annat och andra militärt alliansfria EU-länder: "Detta skall inte påverka den särskilda karaktären hos vissa medlemsländers säkerhets- och försvarspolitik." I ett därpå följande stycke klargörs att samarbetet ska vara förenligt med Natomedlemskap: "Åtagandena och samarbetet [i fråga om ömsesidigt försvar] skall vara förenliga med åtagandena inom Nato, som för de stater som är medlemmar av [Nato] också i fortsättningen skall vara grunden för deras kollektiva försvar och den insats som genomför den." För finns minst tre viktiga konsekvenser av dessa nya skrivningar. För det första, inför luciahelgens förhandling om ny grundlag för EU kände och de andra alliansfria länderna ett behov att mildra det osolidariska intrycket av sitt begärda undantag genom att i särskild ordning, i ett brev, betona militär solidaritet med övriga EU-länder. Sålunda skrev bland annat utrikesminister till sina kolleger i EU att: "Vi vill understryka betydelsen av att främja ömsesidig solidaritet mellan EU:s medlemsländer. ... [Vi fyra alliansfria medlemsländer] är beredda att understryka principen om EU-solidaritet mera vittgående ('more widely') på säkerhetens område, inklusive situationer som avses i artikel 51" (brev från utrikesministrarna (), (), () och () till det italienska ordförandeskapet, dokument CIG 62/03). Brevet innebär att de alliansfria länderna vill flagga för att de är beredda att acceptera en mer extensiv och vid tolkning av solidaritetsbegreppet när det gäller EU-länder, och även när det gäller säkerhets- och försvarspolitik. Att brevet innehöll ovanstående citerade meningar måste tolkas som att länderna nu vill gå längre än att bara upprepa vad som redan var politiskt överenskommet, nämligen solidaritet med möjlighet till användning av militära medel vid terroristattacker (Artikel I-42 "Solidaritetsklausulen", och Artikel III-231 "Genomförande av solidaritetsklausulen"). Den svenska politiken blev i och med detta brev i ett slag mera solidarisk och mindre alliansfri. Brevet var inte i sin helhet accepterat av , vilket kommer att bli föremål för bedömning. För det andra, om man, på metodmässigt gängse sätt i sådana här sammanhang, sätter in undantaget för de alliansfria medlemsländerna i huvudtexten i Artikel I-40.7 framgår tydligt undantagets starkt begränsade omfattning: "Om en medlemsstat utsätts för ett väpnat angrepp på sitt territorium, är de övriga medlemsstaterna skyldiga att ge [medlemsstaten] stöd och bistånd med alla till buds stående medel [utom sådana som faller inom vissa medlemsländers säkerhets- och försvarspolitik] i enlighet med artikel 51 i []." är alltså skyldigt att med alla till buds stående medel bistå på många olika sätt, till exempel ekonomiskt, diplomatiskt, med räddningstjänst, med transporter, etcetera. Undantaget gäller endast "säkerhets- och försvarspolitik", nota bene, och det finns dessutom ingen bortre gräns för till exempel det ekonomiska stödets omfattning. Att bland annat ekonomiskt stöd innefattas bekräftas för övrigt i en intervju med EU:s så kallade ÖB, den finske generalen (). Är skyldigt att bistå även med försvarsmateriel? Om man ser frågan i ljuset av det långtgående samarbetet på bland annat försvarsmaterielområdet inom det ovan nämnda "permanent strukturerade samarbetet" är svaret ett ganska givet 'ja': måste uppfattas som skyldigt att bistå andra EU-länder beträffande försvarsmateriel. För det tredje kan man lägga märke till det ojämlika ansvarstagandet och den ojämlika solidariteten. kommer genom fördragstexten i åtnjutande av fördragsbundna säkerhetsgarantier utfärdade av alla EU-länder utom de andra alliansfria länderna, det vill säga , och . Men för egen del säger regeringen att den lämnar helt öppet om regeringen vill bistå några andra EU-länder med försvars- och säkerhetspolitiska medel. Det vore verkligen att plocka russinen ur kakan, och en i världshistorien mycket ovanlig kombination av förpliktelser: erhåller en fördragsbunden säkerhet av andra EU-länder utan att själv lova något i gengäld. I stället för till exempel Natos princip om "en för alla, alla för en" är regeringens linje den motsatta: "Ni hjälper oss, men vi vill inte lova att hjälpa er." Kan en bristande solidaritet och ovilja att ta ansvar för övriga ta sig mycket klarare uttryck än så? Den här hållningen är naturligtvis varken moraliskt eller realpolitiskt hållbar, allra minst i ett skarpt utrikespolitiskt läge. Icke desto mindre är detta den position som den kommit att inta i förhandlingarna. Bedrägliga svenska självbilder. alliansfrihet är en osolidarisk och bekväm hållning, skyddade som vi är av omgivande Natoländer och . Med tre av de alliansfria länderna i - det vill säga , och - har föga säkerhets- och geopolitiskt gemensamt, annat än just beteckningen alliansfri. får man intrycket att på ett bättre sätt fullföljer en roll som fredsfrämjare i världssamfundet som icke-Natomedlem. Det finns då anledning att påminna om att det är länder som Natolandet som stått som framgångsrika medlare i (Osloprocessen) och inbördeskrig, inte . Vårt land är inte heller mer moraliskt högtstående såsom varande utanför Nato. undandrar sig ansvar och solidaritet för andra länders överlevnad, demokrati och mänskliga rättigheter. Skulle till exempel , och , som offrat söner och döttrar på demokratiernas sida i , vara mindre fredsälskande än , som aldrig i modern tid varit ockuperat eller i krig? , , , , och med flera drev alla neutralitetspolitik . Det hindrade dem inte från att bli ockuperade. Det var inte neutralitetspolitiken som räddade från Nazitysklands erövringskrig utan snarare kartans utseende. Geopolitiskt var det svenska territoriet mindre intressant för de krigförande. Skälen för Natomedlemskap har förstärkts. Skälen för ett svenskt Natomedlemskap har stärkts. EU kan nu utvecklas i riktning mot en försvarsunion. Det har i och för sig det goda med sig att vårt lands säkerhets- och försvarspolitik blivit mera solidarisk och mindre alliansfri än tidigare, och deltagandet i olika sammanhang kan ses som positiva åtgärder som successivt banar väg för svenskt medlemskap i en försvarsallians. hamnar dock på ett mycket problematiskt sätt mellan två stolar, Nato och EU. Det ligger i vårt lands intresse att länk till förblir stark och att Nato förblir ryggraden i krishantering och försvar av , liksom i rollen som utförare av de europeiska ländernas militära krishanteringsoperationer utanför EU och dess närområde (och är två aktuella exempel). Eftersom inte är medlem i Nato kan inte inom Nato ta till vara vårt egenintresse av ett i starkt Nato. Vi kan som utanförstående inte heller ta till vara vårt intresse av att påverka Natos övriga verksamhet. Parallellen med utanförskap i eurorådet är nog så tydlig. avgående ÖB, , har framfört att Europasamarbetet i praktiken innebär ett närmare svenskt samarbete med Nato, och att det därför är alltmera problematiskt för att stå utanför Nato: "Det är enbart genom nära samarbete med Nato som EU:s gemensamma säkerhetspolitik kan få full kraft. Jag ser det därför i realiteten som mycket svårt för att framöver få ett fullvärdigt inflytande i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik när vi står utanför Nato. har också som ett litet europeiskt land ett starkt intresse av att den transatlantiska säkerhetsgemenskapen [med ] inte försvagas. Priset för fortsatt militär alliansfrihet kommer utan tvekan att bli allt högre. Huruvida det blir för högt blir till slut en politisk trovärdighetsfråga" (DN ). Natofrågan brukar i avvisas med argumentet att inga hot finns . Som EU:s nya säkerhetsstrategi visar finns hot kvar, men tar sig nya former. Behovet av samarbete för att möta de nya hoten är påtagligt. Men de traditionella hoten kan dessutom aktualiseras igen. Situationen i dagens är inte helt stabil. Demokratin där är inte garanterad. Stora och snabba förändringar i odemokratisk riktning kan inte uteslutas. Den inhemska beslutsprocessen. Det är möjligt att någon språkekvilibrist vill försöka hävda att svensk alliansfrihet är oförändrad i vart och ett av ovanstående nya åtaganden tagna vart och ett för sig. Det håller inte jag med om, men - för resonemangets skull - om så vore fallet innebär otvivelaktigt ändå den samlade massan av dessa nya åtaganden att alliansfriheten förändrats i en mer solidarisk och mindre alliansfri riktning. Det är bra att politiken nu blir mera solidarisk och tidsenlig genom att blir mindre alliansfritt, men djupt problematiskt eftersom hamnar mellan två stolar, varken medlemskap i försvarssamarbete med sina fördragsbundna säkerhetsgarantier eller Natomedlemskap. Dessutom är det utomordentligt viktigt att besluten om förändringar av svensk utrikes- och säkerhetspolitik tas i i ett samlat sammanhang och inte vid och inför internationella förhandlingar. En ny doktrin kan exempelvis utformas i utrikesutskott. Formfrågan är dock i sammanhanget en andrahandsfråga. liberalernas slutsats av utvecklingen - som redovisats utförligt ovan - är att det inte längre varken är adekvat, trovärdigt - och än mindre eftersträvansvärt - att är ett militärt alliansfritt land. Skälen för svenskt Natomedlemskap, som redan tidigare var övertygande, har ytterligare stärkts. Oavsett om man helt delar uppfattning i Natofrågan eller ej, bör de politiska partierna mot bakgrund av den europeiska utvecklingen utforma en adekvat, tidsenlig och inför omvärlden trovärdig ny utrikes- och säkerhetspolitisk doktrin. Ett alternativ är att den bygger på svenskt Natomedlemskap. Mot bakgrund av ovan vill jag fråga statsministern vilka slutsatser han drar för del av den sammantagna betydelsen av att EU-länderna beslutat skaffa sig egen militär förmåga, att EU:s stats- och regeringschefer har beslutat om den "europeiska säkerhetsstrategin", att EU-länderna politiskt beslutat att inrätta ett "permanent strukturerade samarbete" och "solidaritetsklausul", samt att EU-länderna politiskt beslutat om ömsesidiga säkerhetsgarantier. För att säkra en inhemsk beslutsprocess i dessa frågor, är statsministern beredd att ta initiativ till överläggningar med riksdagspartierna i vilka Natomedlemskap är ett alternativ?