ip · GR10543 · 2004-05-21 00:00:00 — Interpellation 2003/04:543 av () till statsminister om kvinnolöner I samband med gick statsminister ut och lovade krafttag mot de orättvisa kvinnolönerna. hade jämställdhetslagen skärpts och nya regler om kartläggning, analys och treårig handlingsplan för jämställda löner trätt i kraft. Med den nya lagstiftningen skulle de osakliga löneskillnaderna mellan könen vara åtgärdade lovade i en debattartikel i . Med facit i hand kan man konstatera att kvinnorna svikits. De orättvisa löneskillnaderna har varken minskat eller försvunnit. De nya reglerna om kartläggning, analys och handlingsplan förefaller helt ha saknat effekt. För det första är efterlevnaden av de nya reglerna extremt låg. presenterade JämO resultatet av den största granskning som myndigheten någonsin genomfört. Av den framkom att efterlevnaden av reglerna om kartläggning, analys och handlingsplan för jämställda löner var mycket låg. Av de ca 500 privata arbetsgivare som omfattades av granskningen ansåg att en lönejustering behövde göras som ett resultat av kartläggningen och analysen. JämO gjorde bedömningen "att de förändrade lönekartläggningsbestämmelserna inte nämnvärt påverkat vare sig lönebildning eller löneskillnader. De få undantagen bekräftar regeln". redovisade JämO också det granskningsarbete som gjorts beträffande elva statliga myndigheter samt . Av rapporten framgår att inte ens levde upp till de krav som lagen ställer. För det andra har regeringen på grund av sin ideologiska motvilja mot att genomföra reformer som kunnat stärka kvinnors position i arbetslivet motverkat kvinnors löneutveckling. Det är orsakerna, inte bara symtomen som måste angripas. Eftersom merparten av löneskillnaderna inte utgör ren diskriminering och inte utgör oskäliga skillnader hos samma arbetsgivare, måste strukturella reformer genomföras. De orsaker som ligger till grund för olika värdering och olika möjligheter på arbetsmarknaden måste angripas. I samhället finns en lång rad strukturer, värderingar och invanda mönster i synen på hur arbete ska organiseras, hur människor värderas och vilka möjligheter och förväntningar som finns på människor. Förändringar måste ske inom familjeliv såväl som arbetsliv, inom offentlig såväl som privat sektor. Regeringens företrädare är ofta snabba och aktiva när det gäller att påtala brister inom den privata sektorn, företeelser som man inte har, och i många fall inte ska ha, politiska redskap att förändra. Det finns däremot ett antal områden där det enbart är de politiska församlingarna som har makten att förändra. Där är aktiviteten från regeringens sida desto lägre, för att inte säga att man i många fall till och med motarbetar och försvårar förändringar, låt mig nämna några exempel. De offentliga monopolen inom utbildning, vård och omsorg hindrar kvinnor i praktiken att i hög utsträckning välja arbetsgivare och bidrar till att hålla nere lönerna. De hindrar kvinnor från att starta och driva företag inom de branscher där många kvinnor har sin kompetens och vill fortsätta verka. I stället för att bryta upp kommer man gång på gång med olika förslag för att försvåra privat drivna alternativ inom den offentligt finansierade servicesektorn. Regeringen motsätter sig kategoriskt alla förslag till att underlätta framför allt småbarnsfamiljers möjligheter att köpa hushållstjänster. Detta cementerar kvinnornas nuvarande situation som huvudansvariga för hem och familj. Att dela på ansvaret för hem och barn är viktigt, men fortfarande innebär det att halva arbetet är kvar, vilket är svårt att förena med en mera omfattande satsning på yrkeskarriär. Då regeringen och deras stödpartier nu återinför så kallade ROT-avdrag, befästs synen på kvinnors traditionella hushållsansvar som mindre viktigt medan männens traditionella ansvar är mera viktigt, mera kvalificerat och mera samhällsnyttigt. För det tredje måste valet av metod för att sätta stopp för orättvisa löner utvärderas. Tanken var att de nya reglerna skulle fungera som verktyg för arbetsgivarna att sätta löner som lever upp till principen lika lön för lika arbete och på så sätt motverka lönediskriminering. Om det finns löneskillnader mellan kvinnor och män som utför lika eller likvärdigt arbete måste de vara sakligt grundade. Annars kan det vara fråga om diskriminering som är förbjuden i lag. Att kräva av arbetsgivare att de ska kartlägga och analysera löneskillnader är ett sätt att sätta fokus på sådana löneskillnader som eventuellt förekommer endast på grund av könstillhörighet. Det kan synliggöra problemet med osakliga löneskillnader för arbetsgivare som reflekterat över problemet. Det kan också öka medvetenheten om att kvinnors och mäns arbeten värderas olika och på så sätt förebygga lönediskriminering. När det gäller handlingsplanen för jämställda löner finns det däremot anledning att ifrågasätta metodiken. Det är mycket möjligt att handlingsplanen kan korrigera osakliga löneskillnader i enskilda fall, men bara på den enskilda arbetsplatsen. För att förändra det faktum att typiska kvinnojobb, särskilt inom offentliga sektorn, är lågbetalda och att kvinnor i högre grad jobbar deltid är bestämmelsen om handlingsplan värdelös. Med en handlingsplan kommer man inte åt det allra största jämställdhetsproblemet, nämligen att kvinnor tjänar mindre @ har lägre inkomster @ än män. Dessutom påverkas lönerna också i hög grad av konjunkturläge och den offentliga sektorns ekonomiska situation. byter människor jobb oftare än förr och individuell lönesättning är utbredd. Nya anställningsformer och uthyrningsföretag har blivit vanligare. I många fall handlar det inte bara om vilken lön en arbetsgivare kan erbjuda, utan också vilka löner andra arbetsgivare erbjuder den anställda. Treårsperspektivet framstår därför som en statisk teoretisk modell som i många fall kan omkullkastas av en enda rekrytering. var det parti som i regeringsställning såg till att den första jämställdhetslagen infördes . Den har spelat en viktig roll för att stärka framför allt kvinnornas ställning på arbetsmarknaden. Lagstiftningen har senare utvecklats under stark påverkan från EG-rätten och principen om lika lön för lika och likvärdigt arbete ska upprätthållas i . Men för att lyckas med detta krävs det en bred strategi. Att enbart luta sig mot ett par paragrafer i jämställdhetslagen är uppenbart inte tillräckligt. De bakomliggande orsakerna och strukturerna måste förändras. Detta är ett övergripande ansvar för regeringen. Av det ovan anförda vill jag därför fråga statsministern: 1.På vilket sätt avser statsministern att leva upp till löftet att de orättvisa kvinnolönerna ska försvinna? 2.Vad avser statsministern att göra för att kvinnor ska ha möjlighet att välja fler än en arbetsgivare inom vård- och omsorgssektorn? 3.Vilka åtgärder avser statsministern att vidta för att underlätta för kvinnor och män att dela ansvar för hem och barn?