frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Det gällde exempelvis att det misstänkta pulvret låg paketerat på ett sådant sätt som är brukligt i narkotikasammanhang, att ingen i bilen ville kännas vid paketet och att de misstänkta var kända av polisen för viss brottslighet. Även tiden och platsen för ingripandet gav näring åt misstankarna. Resultatet av snabbtestet kombinerat med andra omständigheter torde med andra ord kunna ge tillräckliga förutsättningar för att tillgripa tvångsåtgärder. bedömer att snabbtesten har bidragit till ett bättre underlag för åklagarna vid beslut om t.ex. frihetsberövanden, vilket har stärkt rättssäkerheten för den enskilde. Snabbtesten utgör ett bra hjälpmedel för poliserna som underlag i avrapporteringen till åkla-garna. Resultaten av test gör det möjligt att i ett tidigt skede av utredningen få en klar indika-tion på vilket slag av preparat som beslagtagits. Denna tidiga information är av betydelse vid de inledande förhören med den misstänkte och anses också ha medfört såväl en stärkt rättssäkerhet som en effektivisering av utredningsarbetet. har förmedlat både utbildning och information beträffande snabbtest, bl.a. till polisens regionala kontaktpersoner i narkotikafrågor. har särskilt uppmärksammats på eventuella problem med snabbtesten. Laboratoriet överväger också att ytterligare förtydliga instruktionen för hanter-ing av snabbtest. kommer givetvis även i fortsättningen att, tillsammans med Kriminaltekniska laboratoriet, följa upp frågan om utbildning i syfte att undvika alla former av hanteringsfel i sam-band med snabbtes-tet. har förklarat att den bedömer det aktuella snabbtestets tillförlitlighet som mycket hög under förutsättning att testet handhas på rätt sätt. Enligt styrelsen beror oriktiga resultat vanligtvis på hanteringsfel. Det har vidare upplysts att testet handhas endast av personal som genomgått särskild utbildning i ämnet. Jag noterar att tillsammans med SKL kommer att följa upp frågan om utbildning i syfte att undvika alla former av hanteringsfel i samband med snabbtestet. Trots att tillförlitligheten av snabbtestet bedöms som mycket hög inträffar det uppenbarligen fall då testet visar ett oriktigt resultat. Som anfört bör därför testresultatet inte ensamt utgöra grund för tvångsåtgärder. Man måste i stället göra en helhetsbedömning av samtliga omständigheter kring påträffandet av den misstänkta narkotikan. Vid en sådan bedömning är testresultatet således endast en av flera omständigheter som skall beaktas. Det här aktuella fallet visar på det angelägna i att svarstiderna för SKL:s un-dersökningar blir så korta som möjligt. Denna fråga har behandlats i delbetänkandet (SOU 2002:45) Snabbare lagföring 4 - Ett snabbförfarande för brottmål, som avgetts av beredningen för rättsväsendets utveckling (se s. 56 f.). Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för att ha granskat ett brev från JO till en intagen (Dnr 2099-2001) framförde klagomål mot kriminalvårdsanstalten rutiner för brevgranskning och anförde bl.a. att ett brev från JO hade öppnats. Anmälan remitterades till för yttrande. I remissvaret anförde kriminalvårdschefen bl.a. följande. I ärendet har fråga väckts om varför brev som sänts till R.B. un-der dennes verkställighet på Nyköpingsanstalten öppnats av anstaltsperso-nalen trots att det varit fråga om s.k. myndighetspost. I ärendet har säker-hetsvårdaren och kriminalvårdsinspektören hörts. Även övriga säkerhetsvårdare samt personalen på har tillfrågats i ärendet. Av utredningen har följande framkommit. mottog , under sin vistelse på Nyköpingsan-stalten, ett brev avsänt från ombudsmän - JO. Brevet var adresserat till en boxadress i och hade genom eftersändning vi-darebefordrats till anstalten . Vid anstaltens genomgång av de intagnas post beslutades, medelst stämpel på kuvertet, att brevet skulle öppnas. Anstaltens rutiner vid brevgranskning är att eventuellt öppnande i princip alltid sker i den intagnes närvaro. Endast i undantagsfall öppnas brevet i stället av två tjänstemän varefter brevet försluts och överlämnas till den intagne. I dessa fall stämplas försändelsen med texten "Granskningen utförd av" och signeras av de båda tjänstemännen. På brevet till R.B. användes i stället stämpeln med texten "Öppnas" vilket anger att brevet skulle öppnas i den intagnes närvaro. Det förefaller därför mindre sannolikt att brevet skulle ha varit öppnat redan när det överlämnades till R.B. Eftersom ingen av de tillfrågade har kunnat erinra sig det inträffade har det exakta händelseförloppet emellertid inte kunnat fastställas. Som framgår av 25 § lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) skall brev mellan intagen och svensk myndighet vidarebefordras utan granskning. Endast i de fall uppgiften om avsändare skäligen kan misstänkas vara oriktig får ett sådant brev granskas. En förutsättning för granskning är dock att förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Vem som utfört brevgranskningen och följaktligen beslutat om öppning av brevet samt vem av avdelningsvårdarna som överlämnat brevet till R.B. har inte kunnat klarläggas. All personal vid Nyköpingsanstalten med behörighet att utföra brevgranskning är emellertid väl förtrogen med innehållet i 25 § KvaL. Det kan därför antas att den tjänsteman som be-slutade om öppning förutsatte att brevet ursprungligen var adresserat till B:s privata boxadress och att eftersändningen gjorts av någon bekant till B. Myndighetsbrev som under postgången varit föremål för eftersändning har i princip kunnat hanteras och manipuleras på samma sätt som övrig post till intagna. Eftersom det sällan är möjligt, eller i vart fall mycket tidskrävande, att ut-reda vem som i ett enskilt fall ombesörjt eftersändningen finns det skäl att i granskningshänseende hantera eftersänd myndighetspost som övrig post med okänd avsändare. anser, mot bakgrund härav, att det inte varit uppenbart fel att besluta om öppnande av det nu aktuella brevet. Myndigheten emotser dock ett klargörande uttalande från JO i fråga om vilken typ av utredning som rimligen bör föregå beslut om öppnande av eftersänd myndighetspost samt hur sådana försändelser generellt bör hanteras. bereddes tillfälle att yttra sig över remissvaret, men hördes inte av. I beslut anförde JO Pennlöv följande. Det skydd för förtrolig kommunikation som regleras i 25 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt kan ses som en för intagna i kriminalvård anpassad form av det skydd som gäller varje medborgare enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Det är därför av synnerlig vikt att den som har att bedöma huruvida ett brev från t.ex. en myndighet, skall granskas, vinnlägger sig om att göra en seriös bedömning av möjligheterna att klarlägga vem som är avsändare av brevet. Utredningen i ärendet har inte kunnat klarlägga vem som utfört brevgranskningen och följaktligen beslutat om öppnande av brevet samt vem av avdelningsvårdarna som överlämnat brevet till R.B. Ett sådant förhållande är givetvis inte tillfredsställande, men det framstår inte som meningsfullt att vidta ytterligare utredningsåtgärder för att bringa klarhet i saken. Det är däremot utrett att det aktuella brevet från JO har blivit utsatt för granskning. har i sitt remissvar uppgett att det kan antas att den tjänsteman som be-slutade om öppnande förutsatte att brevet ursprungligen var adresserat till R.B:s privata boxadress och att eftersändningen gjorts av någon bekant till R.B. har vidare uppgett att myndighetsbrev som under postgången varit föremål för eftersändning i princip har kunnat hanteras och manipuleras på samma sätt som övrig post till intagna. har framhållit att eftersom det sällan är möjligt, eller i vart fall mycket tidskrävande, att utreda vem som i ett enskilt fall ombesörjt eftersändningen finns det skäl att i granskningshänseende hantera eftersänd myndighetspost som övrig post med okänd avsändare. Enligt min mening finns det emellertid inget lagstöd härför. Lagen medger granskning av brev från en myndighet endast om det skäligen kan misstänkas att uppgiften att brevet är avsänt från myndighet är oriktig och förhållandet inte kan klarläggas på annat sätt. Att ett myndighetsbrev blivit föremål för eftersändning kan vid den bedömningen självfallet vara av betydelse men kan inte generellt anses utgöra tillräcklig grund för att granska ett sådant brev. Huruvida det i praktiken kan klarläggas vem som är ett brevs avsändare på annat sätt än genom att granska brevet beror självfallet på omständigheterna i det särskilda fallet. I ärendet är utrett att ett brev från JO, som var adresserat till häktet , har genom eftersändning vidarebefordrats till anstalten och där utsatts för granskning. Eftersom det aktuella brevet enligt på kuvertet tryckt text angetts komma från JO, har det ålegat anstaltens personal att vid hanteringen av brevet iaktta reglerna om s.k. myndighetspost. Att brevet varit föremål för eftersändning förändrar således enligt min mening inte saken. Huruvida det i ett enskilt fall kan finnas anledning att ifrågasätta uppgiften om avsändare är en bedömningsfråga som JO normalt inte uttalar sig i. Utredningen i ärendet har inte kunnat klarlägga vare sig vem som utfört granskningen eller vilka överväganden som föregått densamma. Jag nöjer mig därför att med hänvisning till vad jag anfört om grundlagsskyddet på området understryka vikten av att berörd personal sköter posthanteringen på ett korrekt och omsorgsfullt sätt. Kritik mot en kriminalvårdsmyndighet för underlåtenhet att förteckna egendom som omhändertagits i en intagens bostads-rum (Dnr 3108-2002) M.A., som var intagen i kriminalvårdsanstalten , anförde i en anmälan, som kom in till JO , i huvudsak följande. lämnade han på begäran ifrån sig sin digitala anteckningsbok till vårdaren . Det finns inte något vittne till omhändertagandet. Han fick inte något kvitto på att han lämnade ifrån sig anteck-ningsboken, trots att han begärde det. I en skrivelse, som kom in till JO , anförde M.A. visiterades hans bostadsrum. I samband med visitationen frågade personalen honom om det fanns något i miniräknaren som han hade i bostadsrummet. tog personalen med sig den. Något proto-koll över åtgärden eller kvitto fick han dock inte. Efter remiss anförde genom kriminalvårdschefen följande. Utredning av den del i anmälan som avser en handdator Vid visitation i M.A:s bostadsrum iakttogs en Ipac handdator. Personalen iakttog att datorn var försedd med IR-port och programmet Internet Explorer, ett program som används för navigering på Internet. Det fanns också bilder som föreföll vara nedladdade från Internet. I adressbokfunktionen fanns person-uppgifter avseende personal som är anställd vid . Datorn var plomberad med blå och röd plomberingstape. Påföljande kväll, således , visiterades M.A:s bostadsrum igen, då man beslutat att omhänderta handdatorn. Den återfanns inte. uppgav att han hade lämnat den i anstaltens skola. Inte heller där återfanns datorn. att lämna ifrån sig handdatorn. lämnade då ut en handdator av märket som inte var plomberad; det var alltså en annan handdator än den som tidigare hade iakttagits i M.A:s bostadsrum. Det noteras att M.A. inte hade tillstånd att i anstalten inneha dator av något slag. har tidigare gjort sig skyldig till misskötsamhet relaterad till dator. Då den dator som M.A. lämnade ut kontrollerades mot de giltiga beslut som fanns för intagna vid avdelning A, visade det sig att den tillhörde en annan intagen på avdelningen. När handdatorns rättmätige ägare tillfrågades angående den av M.A. utlämnade datorn, uppgav han sig inte känna till att hans handdator hade tagits ut ur hans bostadsrum. Handdatorn återlämnades till sin rätte ägare. Eftersom datorn bevisligen inte tillhörde M.A. utan denne andre intagne skrevs inget kvitto till M.A. Utredning av den del i anmälan som avser en miniräknare Vid samtal med en av de tjänstemän som under den senare delen av genomförde visitationen av M.A:s bostadsrum och andra utrymmen på avdelning A har följande framkommit. tillfrågades om miniräknaren med anledning av att det stack ut en liten pappers-bit ur den. Om detta uppgav sig M.A. ingenting veta, till följd varav miniräknaren togs ut ur rummet för att undersökas i bättre ljus och utan M.A:s närvaro. Undersökningen visade att det inte fanns anledning att omhänderta miniräknaren, vilket man således inte gjorde. Eftersom miniräknaren undersöktes först efter det att visitations-uppdraget var avslutat hade det blivit så sent att de flesta intagna kunde förväntas ha somnat. Av hänsyn till M.A. ville den visiterande personalen inte gå in i M.A:s bostadsrum igen och därmed väcka upp honom i den händelse han hade somnat, utan man försåg mini-räknaren med uppgift om att den hade tagits ut ur M.A:s rum och att den skulle läggas tillbaka vid upplåsningen morgonen därpå. Miniräknaren lämnades i den aktuella korri-dorens obemannade men låsta vaktrum på samma sätt som man gör med sådant som av dagpersonalen sedan skall överlämnas till den korridorens intagna. De vårdare som dagen efter, alltså , tjänstgjorde på den avdelning som M.A. bebodde har tillfrågats om miniräknaren men kan inte erinra sig den. En vårdare med funktionsansvar - har arbets-uppgifter liknande en förmans i civil företagsamhet - kommer ihåg att "det var någonting med en miniräknare och A.". Ingen kan emellertid erinra sig huruvida miniräknaren har lagts tillbaka i M.A:s rum eller inte. Vid kontroll med Halls centralförråd upplyses att det inte finns någon mini-räknare eller annat slag av räknemaskin införd på M.A:s förteckning över tillhörigheter. Därmed uppkommer frågan varifrån M.A. hade fått miniräknaren och varför han hade den i sitt bostadsrum . Om det är relevant i det här fallet vet vi inte, men det är inte ovanligt att intagna tar med sig till sina bostadsrum saker från verkstäder, skolan eller andra lokaler. När sådana föremål påträffas och känns igen av personal brukar de genom personalens försorg återlämnas till det ställe varifrån de kommer. I beslut anförde JO följande. Enligt 24 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt får en intagen i den utsträck-ning det kan ske utan olägenhet inneha personliga tillhörigheter samt skaffa sig eller mottaga böcker, tidskrifter, tidningar och annat som kan bereda honom sysselsättning . I övrigt får en intagen inneha och skaffa sig eller mottaga varor eller annat enligt särskilda bestämmelser. Bestämmelsen kom-pletteras av 22 § anstalts-föreskrifter (KVVFS 1998:8). Av föreskrifterna framgår att det i den intagnes bostadsrum eller i gemensamma utrymmen inte får förvaras sådant som kan äventyra säkerheten i anstalten, försvåra visitation eller vålla sanitär olägenhet. Enligt 39 b § förordningen (1974:248) om kriminalvård i anstalt skall egendom som skall tas om hand i samband med bl.a. kroppsvisitation, kroppsbesiktning eller annan undersökning förtecknas. Förteckningen skall skrivas under av den intagne och den som har verkställt omhändertagandet. Vägrar den intagne att skriva under skall om det är möjligt ytterligare en tjänsteman skriva under förteckningen. Den lokala skall, om inte något annat är särskilt föreskrivet, se till att egendomen förvaras på ett betryggande sätt. Av de ovan angivna bestämmelserna följer att anstalten - under vissa förut-sättningar - har rätt att ta om hand egendom i den intagnes bostadsrum och att den aktuella egendomen då skall förtecknas. Enligt min mening bör egendomen förtecknas även om äganderätten till egendomen är oklar eller avsikten är att endast ta med egendomen för närmare undersökning. Jag anser således att anstalten borde ha förtecknat den handdator och miniräknare som togs från M.A:s bostadsrum. Initiativärende mot om försöks-verk-sam-het med inpasseringskontroll av personalen vid en kriminal-vårdsanstalt (Dnr 755-2003) I ett beslut anförde JO följande. I en artikel i med rubriken stod i korthet följande att läsa. I enlighet med ett beslut av måste de 300 anställda vid anstal-ten i från och med passera en metalldetektor på väg in till den slutna anstalten. De anställdas kläder kontrolleras också slump-vis av en särskild säkerhetsgrupp. Men den skärpta kontrollen strider mot den lag som säger att statsanställda inte får kroppsvisiteras. har skrivit till regeringen och begärt att anstaltspersonal undantas från lagen mot bak-grund av "mycket allvarliga problem med insmugglade mobiltelefoner". För att kringgå dagens regler kallas visitationerna på anstalten "försöksverksamhet". Något slutdatum är dock inte utsatt. "Vi kommer att köra det här tills det blir en lagändring", säger chefen för anstalten , . Artikeln föranledde mig att besluta att utreda saken inom ramen för ett initiativärende. Ett yttrande begärdes från . I sitt svar anförde tf. generaldirektören följande. Den verksamhet som beskrivs i den artikel som aktualiserat JO:s ärende in-leddes med en skrivelse från till Kriminal-vårdsstyrelsen . I skrivelsen, som även undertecknats av berörda fackliga organisationer, begärdes styrelsens medgivande till utökad kontroll vid inpassering till anstalten, skrivelsen bifogas (utelämnad i JO:s beslut). Skrivelsen gav upphov till fördjupade kontakter mellan styrelsen och an-staltsledningen samt de fackliga organisationerna. Efter vidare övervägan-den beslutade att över-sända ytterligare en skrivelse, nu med en begäran om att få medgivande till att inleda en försöksverk-samhet med utökad inpasseringskontroll, skrivelsen bifogas (utelämnad i JO:s beslut). beslutade att uppdra åt att inleda en för-söksverksamhet med utökad inpasseringskontroll vid anstalten , se bifo-gade protokoll (utelämnat i JO:s beslut). Som framgår av den PM som bi-fogats protokollet bedömde styrelsen att behovet av utökad inpasserings-kontroll vid anstalten var så stort att sådana kontrollåt-gärder bör inledas trots att det inte ansågs klarlagt i vad mån en statlig arbetsgiva-re med för-pliktande verkan kan ålägga de an-ställda att underkasta sig en kon-trollåtgärd i form av kroppsvisitation. Med hänsyn bl.a. till att styrelsen bedömde det som osäkert om gällande rätt medger möjlighet att ålägga personalen en skyldighet att genomgå en inpas-se-ringskontroll och till behovet av att utföra generella kontroller av samtliga andra som avser att träda in i anstaltslokalerna översände styrelsen en framställan till med en begäran om en uttrycklig reglering i lag av sådana kontroller i anstalt och häkte. hänvisar till framställan för en närmare redogörelse för styrelsens övervä-ganden i frågan. I framställan har styrelsen även åter-gett på vilket sätt frågan om utökade kon-troller behandlats . Som framgår av det yttrande från som sty-relsen inhämtat i detta ärende har en inpasseringskontroll efterfrågats även av anställda vid . Inpasseringskontrollen bedrivs för personalens vidkommande under detta inledande skede inte som en tvingande kontroll. Arbets-givaren kan inte sägas beordra de anställda att passera kontrollen och den anställ-des vilja är avgörande för om kontrollen skall genomföras. Den anställde som inte accepterar att kontrolleras via den metalldetektor som är i fråga underkastas inte något tvång från arbetsgiva-rens sida. För de anställda är kontrollen inte förenad med någon sanktion för det fall de inte accepterar att den utförs. Styrelsen upp-fattar därmed att för-söksverksamheten inte kan sägas utgöra ett sådant påtvingat kroppsligt in-grepp som varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot enligt 2 kap. 6 § regeringsformen (jämför de bedömningsgrunder som redovisas av Arbetsdomstolen i 1984 nr 94). På det sätt bedriver försöks-verksamheten med inpasseringskontroll av personal kan det därför enligt mening inte hävdas att kon-trollen står i strid med gällande rätt. Som framgår av yttrande utförs inpasserings-kontrollen såvitt gäller uppdragstagare på samma sätt som för anställda. Inte heller för deras del kan kontrollen ifråga-sättas ur ett rättsligt perspektiv. Styrelsen uppfattar att också inpasseringskontroll vad gäller advokater, tjänstemän från andra myndigheter och liknande befattningshavare inte hel-ler är påtvingad. De tillfrågas om de vill pas-sera metalldetektorn och deras vilja blir avgörande för om kontrollen skall genomföras. Det finns därför inte skäl att ifrågasätta det rättsenli-ga i den inpasseringskontroll som kan fö-rekomma för dessa. har uppgett att vid privata besök till intagna i anstalten kontrolle-ras besökaren regelmässigt. Metalldetektorn används nu som en metod i samband med denna kon-troll. Försöksverksamheten har med andra ord inte inneburit någon ändring av de rutiner som se-dan tidigare tillämpades vid anstalten. Styrelsen har i den ovannämnda framställan till Justitie-departementet begärt lagstöd för generella inpasseringskontroller av bl.a. besökare till intagna vid vissa anstalter och häkten. I framställan fram-förde styrelsen i denna del bl.a. att nuvarande be-stämmelser innebär att en prövning av om en besökare skall under-kastas en inpasseringskontroll som innebär kroppsvisitation skall göras i varje enskilt fall. Styrelsen framhöll vidare att på de anstalter där icke behandlingsmoti-verade missbrukare place-ras eller där otillåtna föremål påträffats i stor omfattning får kontrollbehovet allmänt sett anses så stort att inpasseringskontrollen där torde behövas i så-dan omfattning att den i det närmaste får ett regelmässigt inslag. Regeringen har i ett lagstiftningsarbete också uttalat sig för en tillämpning med kontroll som huvudregel såvitt gäller bevakning under besök även om det skall göras en prövning i varje enskilt fall (se prop. 1994/95:124 s. 35 f.). Det finns ett flertal skäl för att vid anstalten , med de särskilda krav på säker-het som skall gälla där, ha en ordning med generell kontroll av besö-kare till intagna. menar dock att dagens lagstiftning fordrar en prövning med hänsyn till omständigheterna i varje särskilt fall, se bl.a. JO 1991/92 s. 127. Styrelsen förutsätter att ser över sin rutin vad gäller inpasseringskontroll av besökare så att den står i överensstämmelse med de be-stämmelser som kriminalvården har att til-lämpa . vill avslutningsvis framhålla att, utöver att förhindra insmuggling av mo-biltelefoner, syftar försöksverksamheten till att skapa klarhet i och förebygga de problem av mer praktisk art som kan finnas med en inpasse-ringskontroll av större omfattning. Förhoppningsvis kommer erfa-renheterna av kontrollverksamheten vid anstalten att innebära att likartade kontrol-ler kan inledas vid andra anstalter och häkten utan större problem efter det att den begär-da lagänd-ringen kommit till stånd. Styrelsen ser dock för dagen inte anledning att inleda motsvarande för-söksverksamheter på andra anstalter eller häkten. Inledningsvis vill jag framhålla att detta initiativärende endast avser verksamheten med kontroll av de anställda. Enligt regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot på-tvingade kroppsliga ingrepp och mot kroppsvisitation, om inte begränsningar i den rättigheten har gjorts i lag (2 kap. 6 och 12 §§ RF). Med kroppsvisi-tation av-ses undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väs-kor, paket och andra föremål som någon har med sig (28 kap. 11 § tredje stycket ). Kroppsvisita-tion omfattar även undersökning med metallde-tektor (prop. 1993/94:24 s. 33). Man kan avstå från grundlagsskyddet för den kroppsliga integ-riteten genom att lämna sitt medgivande till åtgärden. Avståendet måste i så fall vara i verklig me-ning frivilligt och inte påtvingat genom hot om sanktion (JO 1984/85 s. 227). har i sitt remissvar anfört att de anställdas deltagande i försöksverksamheten med inpasseringskontroll är frivilligt och att den som inte accepterar att kontrolleras inte drabbas av någon form av sanktion från arbetsgiva-rens sida. Enligt styrelsens mening kan för-söksverksamheten därför inte sägas utgöra ett sådant påtvingat kroppsligt in-grepp som varje medborgare gente-mot det allmänna är skyddad mot enligt reglerna i reger-ingsformen. Kontrollen står därför en-ligt uppfattning inte i strid med gällande rätt.