frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — för bl.a. det preskriberade olaga hotet. Det åligger rätten att självmant beakta reglerna om preskription. Det har inte framkommit något annat än att . underlåtenhet härvidlag berott på ett förbiseende. Genom att döma T.N. för brottet trots att preskription hade inträtt har . således av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för hans uppgift som domare. Oaktsamheten är inte så obetydlig att den inte skulle vara straffbar i sig. Vid bedömningen av om gärningen kan anses som ringa beaktar jag följande omständigheter. En felaktig tillämpning av bestämmelserna om preskription medför påtaglig risk för att en enskild drabbas av skada eller annan olägenhet. Enligt min mening innebär det förhållandet att en person felaktigt döms för ett brott i sig att denne drabbas av en olägenhet eller skada. Felet kom visserligen i detta fall att uppmärksammas i hovrätten. Man kan emellertid inte ta för givet att ett fel av det aktuella slaget alltid kommer att upptäckas av en överinstans. Det kan exempelvis inträffa att en oriktig dom inte överklagas. I det här aktuella fallet tyder vidare det förhållandet att varken försvararen eller åklagaren synes ha upptäckt felet på att det förelåg en icke försumbar risk för att detta skulle förbli oupptäckt. Som jag har framhållit medför inte det för hållandet, att ett fel av det aktuella slaget har saknat betydelse för påföljden, att man med fog kan hävda att det inte har uppkommit någon olägenhet eller skada för den dömde. Enligt min mening är en korrekt tillämpning av bestämmelserna om preskription av sådan vikt för den enskilde att en försummelse från en domares sida i detta hänseende kan betraktas som ett ringa tjänstefel endast om det föreligger någon speciell omständighet som pekar i mildrande riktning. . har uppgett att arbetssituationen vid tingsrätten var synnerligen ansträngd vid den aktuella tidpunkten. Stora omorganisationer genomfördes som han skulle sköta sina ordinarie domargöromål. Han hade varit helt sjukskriven, och han hade därefter på grund av arbetsläget vid tingsrätten valt att återgå till heltidsarbete från en deltidssjukskrivning. Det kan enligt min mening inte uteslutas att . sjukdom alltjämt påverkade hans arbetsförmåga vid tiden för huvudförhandlingen. Jag anser mig därför inte kunna hävda annat än att gärningen är att anse som ringa. Preskriptionsreglerna spelar en viktig roll i det straffrättsliga regelsystemet. Ett skäl som anförts till att den brottslige tillerkänns ansvarsfrihet är att det från allmänpreventiv synpunkt inte är lika angeläget att gamla brott blir bestraffade som att så sker med brott som ännu är aktuella i människors medvetande. Som ett annat skäl har angetts det önskvärda i att den som efter ett brott har varit laglydig skall kunna känna sig trygg och inte behöva riskera att den existens han har byggt upp åt sig går till spillo på grund av brottet. Det har vidare sagts att för preskriptionsreglerna talar den i humanitet och levnadsvisdom grundade satsen att man bör låta gömt vara glömt (se , En kommentar, s. 35:1 f.). I det här aktuella fallet har försumligheter från fyra olika befattningshavares sida lett till att T.N. fällts till ansvar för olaga hot trots att detta brott var preskriberat. Det finns enligt min mening anledning att se allvarligt på förfaranden från åklagares och domares sida som innebär att någon åtalas och döms för ett preskriberat brott. Utredningen i detta ärende har därför skett i förundersökningens form. Som närmare har utvecklats i det föregående har jag emellertid funnit att omständigheterna har varit sådana att det saknas grund för att utkräva straffrättsligt ansvar av någon av de berörda befattningshavarna. Det förhållandet att jag av detta skäl har lagt ned förundersökningen innebär emellertid inte att de kan gå fria från kritik för sitt handlande. En tingsrätts åtgärd att i ett konkursbeslut och en kungörelse om konkursbeslutet utelämna en persons namn då det av ett person-bevis framgick att denne hade s.k. skyddade personuppgifter (Dnr 2818-2001) I en anmälan till JO ställde . frågan om det är i enlighet med gällande rätt att en domstol i en kungörelse av ett konkursbeslut anger endast gäldenärens personnummer. Till anmälan hade fogats en kungörelse införd i tidningen , enligt vilken en gäldenär med ett visst angivet personnummer hade försatts i konkurs vid . Från tingsrätten infordrades och granskades dagboksbladet och handlingar i ärendet varvid framgick bl.a. följande. gav staten, genom kronofogdemyndigheten i , Halmstadskontoret, in en konkursansökan mot en gäldenär som i ansökan angivits med beteckningen "skyddade personuppgifter" följt av ett visst personnummer. Till ansökan var fogade ett centralregisterutdrag från utsökningsregistret, ett personbevis samt en utredningsrapport om tillgångsundersökning. I registerutdraget samt i utredningsrapporten benämndes gäldenären med uttrycket "skyddade personuppgifter" samt personnummer. Av personbeviset, som hade utfärdats av i , Skattekontoret i , och som gavs in i slutet kuvert, framgick gäldenärens fullständiga personuppgifter. Tingsrätten utfärdade ett föreläggande med kallelse till förhandling till "skyddade personuppgifter" följt av personnumret. Ett delgivningskvitto med gäldenärens underskrift och namnförtydligande samt en anteckning "skydd. som gjorts av gäldenären kom in till tingsrätten . Delgivningskvittot förvarades tillsammans med personbeviset i ett särskilt kuvert. Tingsrätten höll därefter förhandling , då gäldenären medgav konkursyrkandet. I protokollet, som innehöll beslutet om konkurs meddelat , angavs gäldenärens identitet endast med personnummer. Kungörelse med anledning av konkursbeslutet infördes i Post- och , Smålänningen och . Ärendet remitterades till tingsrätten som anmodades att lämna upplysningar om vilka rättsliga överväganden som hade föregått åtgärden att utelämna gäldenärens namn i protokollet från konkursförhandlingen och i beslutet om konkurs samt anledningen till att kungörelsen om konkursbeslutet avfattats på sätt som skett. Tingsrätten (lagmannen ) kom in med ett remissvar. I detta lämnades följande uppgifter om handläggningen av ärendet. Ärendet hade handlagts av . Till konkursansökan hade i ett slutet kuvert fogats ett personbevis för gäldenären utfärdat av Skattekontoret i . På personbeviset fanns en stämpel med texten "Skyddade personuppgifter Särskild prövning enligt 7 kap § sekretesslagen". Tingsrätten gjorde en förfrågan på personnumret i det centrala statliga person- och adressregistret och fick då uppgiften att personuppgiften var sekretessbelagd. Någon kontakt med skattemyndigheten togs inte. Vid konkursförhandlingen nämndes inte gäldenärens namn utan gäldenären förklarade att det var han som hade det i ärendet angivna personnumret. I kungörelsen av konkursbeslutet lämnades upplysning om att edgångssammanträde var utsatt att äga rum samt namnet på konkursförvaltaren. I bouppteckningen som kom in till tingsrätten kallades gäldenären ", med skyddade personuppgifter". Inte heller vid edgångssammanträdet nämndes gäldenärens namn. I samband med att målet gicks igenom inför remissvaret till JO noterades att gäldenärens namn fanns i ett saldobesked som fogats till konkursbouppteckningen. Gäldenärens namn fördes då in i målregistret. uppgav vidare i remissvaret bl.a. följande. När jag nu haft tid att överväga saken ytterligare har jag funnit att jag nog inte hante-rade ärendet på rätt sätt. Slutsatsen måste bli att tingsrätten inte gärna kan underlåta att ta med gäldenärens namn i ett konkursbeslut och i en kungörelse om konkursbe-slutet. Är en person utsatt för ett allvarligt hot som riktar sig mot honom själv eller hans närstående och det kan befaras att en publicering av ett konkursbe-slut skulle kunna leda till allvarliga konsekvenser för honom får man utgå från att personen ifråga har sett till att ansöka om att få fingerade personuppgifter. Vidare var omständigheterna nog sådana att jag inledningsvis borde tagit kontakt med skattemyndigheten för att efterhöra anledningen till spärrmarkeringen. Å andra sidan hade detta säkert inte medfört någon ändrad bedömning från min sida eftersom spärrmarkeringen förutsatte att skattemyndigheten hade funnit utrett att det fanns ett konkret hot mot gäldenären som medförde att hans namn och adress skulle spärrmarkeras. Att jag inte redovisade skälen för beslutet att utelämna gäldenärens namn och adress i beslutet och i kungörelsen tycker jag inte har någon betydelse. Någon begäran att få ta del av uppgifterna har inte framställts. Att en part på ett delgivningskvitto anger sitt namn och/eller sin adress med tillägget att uppgiften skyddas av sekretess bör som nämnts inte leda till att sek-retesskyddet hävs. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av 7 kap. 15 § första stycket sekretesslagen (1980:100) (SekrL) framgår att sekretess gäller i verksamhet som avser folkbokföring eller annan liknande registrering av befolkningen och, i den utsträckning som regeringen föreskriver det, i annan verksamhet som avser registrering av betydande del av befolkningen, för uppgift om enskilds personliga förhållanden, om det av sär skild anledning kan antas att den enskilde eller någon honom närstående lider men om uppgiften röjs. Bestämmelsen innebär att det normalt inte gäller någon sekretess för personuppgifter i de register som åsyftas. För att en sådan uppgift skall få hemlighållas krävs att det finns någon särskild anledning till detta. Om det kan antas att utlämnande av uppgifter rörande en viss person innebär men för personen, exempelvis risk för förföljelse, kan skattemyndigheten i folkbokföringsregistret lägga in en markering för särskild sekretessprövning, s.k. sekretessmarkering (spärrmarkering). Sekretessmarkeringen innebär att särskild försiktighet bör iakttas när man bedömer om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut. Sekretessmarkering motsvarar det som gäller för den hemligstämpel som enligt 15 kap. 3 § SekrL kan åsättas en allmän handling (prop. 1997/98:9 s 33 f.). Om en person riskerar att bli utsatt för särskilt allvarlig brottslighet kan han eller hon under vissa förutsättningar enligt lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter få använda andra personuppgifter om sig själv än de verkliga, s.k. fingerade personuppgifter. Regler om sekretess för sådana uppgifter finns i 7 kap. 15 § andra stycket SekrL. Sekretess enligt 7 kap. 15 § andra stycket SekrL fortsätter att gälla för uppgiften även om den lämnats till någon annan myndighet. Sekretess enligt paragrafens första stycke gäller däremot utanför det område som anges i paragrafen endast i den begränsade omfattning som följer av sekretesslagens bestämmelser om överföring av sekretess. För uppgifter som lämnas till domstol kan sekretess överföras enligt 12 kap. 1 § SekrL. Om en domstol i sin rättskipande eller rättsvårdande verksamhet från en domstol eller annan myndighet erhåller en uppgift som är sekretessbelagd där, gäller enligt denna bestämmelse sekretessen också hos domstolen (s.k. sekundär sekretess). Sådan överföring av sekretess äger emellertid inte rum, om en sekretessbestämmelse som avser att skydda samma intresse ändå är tillämplig på uppgiften hos den mottagande domstolen. Liknande generella regler om överföring av sekretess finns i fråga om den tillsynsverksamhet som bedrivs av ombudsmän och Justitiekanslern samt beträffande Justitiekanslerns verksamhet för att bevaka statens rätt eller tillhandagå regeringen med råd och utredningar i juridiska angelägenheter (11 kap. 4 § SekrL). I övrigt innehåller sekretesslagen inte några bestämmelser som möjliggör överföring av sekretess för uppgifter av det slag som avses i 7 kap. 15 § första stycket SekrL. Enligt 16 kap. 2 § konkurslagen (1987:672) gäller regler om tvistemål i tillämpliga delar i konkursärenden. Bestämmelser om avfattningen av domar och slutliga beslut i tvistemål finns i 17 kap. 7 och 12 §§ . Av dessa framgår bl.a. att sådana avgöranden skall innehålla uppgift om parterna. I 2 kap. 24 § andra stycket konkurslagen föreskrivs att konkursbeslut genast skall kungöras. Enligt 10 § konkursförordningen (1987:916) skall kungörelse av konkursbeslut innehålla uppgift bl.a. om gäldenärens namn och postadress, samt i förekommande fall och om uppgiften framgår av handlingarna, gäldenärens person- eller organisationsnummer. Av utredningen framgår att tingsrätten fick personuppgifterna om gäldenären från kronofogdemyndigheten genom att denna överlämnade ett av skattemyndigheten utfärdat personbevis i vilket angavs att personuppgifterna var skyddade. Man kan härav dra den slutsatsen att det fanns en s.k. spärrmarkering avseende dessa uppgifter. En sådan markering innebär, som tidigare nämnts, att särskild försiktighet bör iakttas vid bedömningen av om uppgifter om personen i fråga bör lämnas ut, eftersom dessa kan vara omfattade av sekretess enligt 7 kap. 15 § första stycket SekrL. Av redogörelsen för den rättsliga regleringen framgår emellertid att denna bestämmelse är så avfattad att sekretessen gäller endast i sådan verksamhet för förande av register som anges där och att sekretessen endast i mycket begränsad omfattning följer med uppgifterna om de lämnas till någon annan myndighet. Ett sådant fall är att uppgifterna lämnas från den registerförande verksamheten till en domstol. Uppgifterna förblir vidare omfattade av sekretess om de lämnas till ombudsmän eller Justitiekanslern i sådan verksamhet som avses i 11 kap. 4 § SekrL. I övrigt saknas regler som möjliggör överförande av sekretess enligt 7 kap. 15 § första stycket SekrL. Härav följer att gäldenärens personuppgifter inte omfattades av sekundär sekretess hos kronofogdemyndigheten. Inte heller gällde någon primär sekretess enligt 9 kap. 19 § SekrL i kronofogdemyndighetens verksamhet för uppgifterna. När kronofogdemyndigheten överlämnade gäldenärens personuppgifter till tingsrätten, omfattades dessa således inte av någon sekretess som kunde överföras till domstolen på grund av reglerna i 12 kap. 1 § SekrL. Att uppgifterna överlämnades genom att kronofogdemyndigheten vidarebefordrade ett av skattemyndigheten utfärdat personbevis saknar betydelse för denna bedömning. Det kan vidare konstateras att uppgifterna inte heller omfattades av någon sekretssbestämmelse som var direkt tillämplig hos tingsrätten. Sedan gäldenären hade fått del av ett föreläggande i ärendet, skickade han in ett delgivningskvitto som han hade undertecknat med sitt namn och försett med namnförtydligande och uppgift om sitt telefonnummer. Tingsrätten har i sitt remissvar anfört att det är tveksamt om delgivningskvittot skall betraktas som en handling som har getts in i målet och har - utifrån sin bedömning att personuppgifterna omfattades av överförd sekretess - hävdat att sekretesskyddet för gäldenärens namn bestod även sedan delgivningskvittot gavs in. Delgivningskvittot är visserligen endast ett mottagningsbevis som skickas på begäran av tingsrätten, men detta innebär inte att kvittot inte skulle vara en handling som är ingiven till rätten. Det finns inte någon särskild reglering gällande delgivningsbevis utöver bestämmelser som anger att sådana bevis inte alltid behöver arkiveras (se 8 och 37 §§ förordningen [1996:271] om mål och ärenden i domstol). Någon överföring av sekretess kan självfallet inte förekomma när en part själv ger in uppgifter till en myndighet, även om dessa skulle omfattas av sekretess när de finns hos någon myndighet. Den omständigheten att gäldenären lämnade uppgifter om sig själv i delgivningsbeviset saknar emellertid självständig betydelse i detta fall, eftersom det enligt vad som sagts i det föregående aldrig gällt någon sekretess för dessa uppgifter hos tingsrätten. Något rättsligt stöd för att i strid med gällande bestämmelser utelämna uppgiften om gäldenärens namn i konkursbeslutet och kungörelsen har således inte förelegat. Jag vill såvitt gäller kungörelsen erinra om att denna syftar till att göra det möjligt för borgenärerna att bevaka sina intressen genom att informera dem om att en viss gäldenär har försatts i konkurs. Vidare har till tidpunkten för kungörelsen knutits den rättsverkan att rättshandlingar som företagits med gäldenären senast dagen efter den då kungörelsen varit införd i Post- och kan göras gällande av en godtroende kontrahent (3 kap. 2 § konkurslagen). Det ligger i sakens natur att en kungörelse som inte innehåller någon uppgift om gäldenärens namn inte kan fylla den av lagstiftaren åsyftade funktionen. Av det sagda framgår att tingsrättens hantering av gäldenärens personuppgifter i flera avseenden har varit behäftad med brister, något som tingsrätten också har insett. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det sagda. Ett åtal mot en domare för tjänstefel, bestående i att han dömt en person för ett preskriberat brott, har ogillats med hänvisning till att hans oaktsamhet inte varit så klandervärd att den skall föranleda straffansvar (Dnr 3312-2001) Vid granskning av handlingarna i ett klagoärende framkom att i ett brottmål dömt en person för ett brott trots att brottet för tingsrättens dom var preskriberat. Ordförande vid huvudförhandlingen var rådmannen . ChefsJO beslutade att ta upp förhållandena till utredning i ett särskilt ärende. Vissa handlingar infordrades och granskades. På grund av vad som kommit fram fann chefsJO anledning anta att tjänstefel enligt 20 kap. 1 § hade begåtts och inledde därför förundersökning rörande sådant brott. Efter avslutad förundersökning beslutade chefsJO att väcka åtal mot för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § enligt följande gärningsbeskrivning. Rådmannen var ordförande under huvudförhandlingen i brottmålet - - - vid . Åklagaren yrkade ansvar för misshandel som påstods ha ägt rum . Den tilltalade hade fått del av stämningen . Genom en dom dömdes den tilltalade för misshandel som betraktades som ringa till dagsböter. På grund av att misshandeln bedömdes som ringa var brottet preskriberat när domen meddelades. Genom att trots preskription döma den tilltalade för brottet har vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsidosatt vad som gäller för uppgiften. I en dom ogillade Hovrätten för åtalet. I hovrätten vitsordade de faktiska omständigheterna. Som grund för sitt bestridande av straffansvar anförde han dels att den oaktsamhet han visat inte nådde upp till straffbar nivå, dels att gärningen med hänsyn till samtliga omständigheter var att anse som ringa. Under rubriken domskäl anförde hovrätten bl.a. följande. har hörts och i huvudsak berättat följande. Han är ordinarie domare se-dan 1985 och tjänstgjorde vid den aktuella tiden på avdelning 9 i tings-rätt. Avdelningen var specialavdelning för narkotikabrott, vilket innebar att arbets-belastningen var stor. Det förekom regelbundet mål med många tilltalade, vilka ofta var frihetsberövade. Tempot var alltid högt och arbetssituationen för avdelningens personal var ganska dålig. före den huvudförhandling som åtalet avser hade han återkommit från en sjukskrivning. Han har vid tidigare sjukskrivningar gått i tjänst innan han varit helt återställd och utesluter inte att det förhöll sig på samma sätt . Han minns inte särskilt mycket mer av huvudförhandlingen än att stämningen var upprörd och att förhandlingen drog ut . En eller möjligen två andra huvudförhandlingar blev därför fördröjda och man hamnade i tidsnöd. Överläggningen hölls förmodligen . Av rent förbiseende noterade han då inte att misshandeln var preskriberad om den bedömdes som ringa. Hovrätten gör följande bedömning. Av Högsta domstolens praxis i mål om tjänstefel framgår att det generellt ställs höga krav på handläggningen inom rättsväsendet. Särskilt höga krav ställs på dom-stolar. Av praxis framgår emellertid också att förbiseenden som sker under pressade arbetsförhållanden och som inte medfört nämnvärd skada eller påtaglig risk för så-dan skada kan leda till att ett tjänstefel bedöms som ringa (se Högsta domstolens uttalanden i NJA 1996 s. 307 och 1997 s. 186). har i två domar, meddelade och , prövat frågor om ansvar för tjänstefel. I den förstnämnda domen prö-vades ett tjänstefel bestående i att en domare i tre fall uppsåtligen underlåtit att ex-pediera domar i rätt tid. uttalade att den åtalade domaren i en pressad arbetssituation gjort en felbedömning i fråga om hur en uppkommen situa-tion skulle lösas. , som antecknade att det inte påståtts att doma-rens handlande orsakat parterna någon skada men att de vållats olägenheter, fann vid en samlad bedömning att det som lades domaren till last fick anses som en ringa gärning. I den andra domen prövades ett tjänstefel bestående i underlåtenhet att häva ett häktningsbeslut när åtalet kom att avse andra gärningar än de som den till-talade tidigare häktats för. , som konstaterade att den uppkomna situationen måste betraktas som mycket ovanlig, fann att den åtalade domarens un-derlåtenhet inte innefattade en sådan klandervärd oaktsamhet som skall föranleda straffansvar för tjänstefel. Sammanfattningsvis synes rättspraxis, så som hovrätten uppfattar den, nu ge utrymme för ett något mindre strängt och något mera nyanserat synsätt på fel i tjäns-teutövningen. Genom att meddela en fällande dom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription har av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för honom som domare. Hovrätten anser inte att det har förelegat sådana speciella omständigheter som gör oaktsamheten så obetydlig att den inte skulle vara straffbar i sig. Frågan i målet är i stället om gärningen vid en samlad bedömning av omständigheterna är att betrakta som ringa. Hovrätten utgår vid denna bedömning från att det gäller ett rent förbiseende. Det framgår att åklagaren under huvudförhandlingen i det aktuella målet ändrade gärningsbeskrivningen på så sätt att den påstådda våldsanvändningen inte längre framstod som så allvarlig som . Tingsrätten under Bo Dufwas ledning valde att bedöma brottet som ringa med dagsböter som tillräcklig påföljd. Den korta preskriptionstid som då kom att gälla hade tidigare inte varit direkt aktuell, något som också visat sig genom att varken åklagaren eller försvararen upptäckte det fel som begåtts förrän saken uppdagades under handläggningen i hovrätten. Det saknas anledning att ifrågasätta Bo Dufwas uppgifter om att han länge haft en totalt sett pressad arbetssituation som dessutom denna dag hade blivit än mer stressig genom oförutsedda förseningar m.m. Även om de straffrättsliga preskriptions-reglerna utgör en del av de grundläggande förutsättningar som en domare skall beakta i sin tjänsteutövning bör det dock i vissa undantagssituationer kunna få före-komma förbiseenden utan att straffansvar för tjänstefel aktualiseras. Det förhållandet att förflöt från tingsrättens överläggning till dess dom meddelades inverkar inte i någon avgörande mån på bedömningen. Det har inte påståtts att Bo Dufwas handlande förorsakat den dömde någon skada eller nämnvärd olägenhet. Genom att bötesdomen överklagades till hovrätten, där den sedermera ändrades, har det inte heller förelegat någon påtaglig risk för skada. Mot bakgrund av det ovan sagda finner hovrätten att Bo Dufwas gärning är ringa och inte bör föranleda straffansvar. Åtalet skall alltså ogillas. Från domen var en hovrättslagman skiljaktig beträffande utgången i målet och ansåg att domskälen fr.o.m. det stycke som inleds med orden "Samman-fattningsvis synes ." skulle ha följande lydelse. Genom att meddela en fällande dom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription har av oaktsamhet åsidosatt vad som gällt för honom som domare. Klart är att det är fråga är om ett förbiseende. Emellertid har hans oaktsam-het gällt tillämpningen av en för straffrättskipningen grundläggande regel i en situ-ation som inte är ovanlig för domare i brottmål. Efter det att huvudförhandlingen och överläggningen avslutades hade han på sig för att avfatta domen och kontrollera att den i alla hänseenden blev riktig.