frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Av utredningen framgår att undersökningen av M. genomfördes i anledning av att T.A., på grund av att hon misstänkte att M. varit utsatt för sexu-ella övergrepp, besökte sjukhuset akut . Av utredningen framgår vidare att det var barnets fader som T.A. riktade sina misstankar mot. Undersökningen kan enligt min mening, med hänsyn till vad som i ärendet fram-kommit om den, inte anses ha varit av så ingripande betydelse för barnets framtid att det av det skälet var nödvändigt att inhämta faderns samtycke. Fråga uppkom-mer emellertid om hälso- och sjukvårdspersonalen ändå borde ha inhämtat hans inställning till undersökningen innan den ägde rum. Som framgått tidigare är hu-vudregeln att den ene vårdnadshavaren ensam kan utöva bestämmanderätten en-dast när den andre är förhindrad att ta del i beslut rörande vårdnaden som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Vidare fanns anled-ning för hälso- och sjukvårdsper-sonalen att misstänka dels att det förelåg en in-tressekonflikt mellan föräldrarna, dels att barnets far kunde ha syn-punkter på be-hovet av en un-dersökning av aktuellt slag. Huruvida det var möjligt att i detta fall senarelägga undersökningen är en bedöm-ningsfråga som personalen hade att ta ställning till utifrån de faktiska omständig-heter som förelåg. yttrande ger uttryck för att sjukhuspersonalen ansåg att det var fråga om en undersökning av akut karaktär. har beträffande den frågan anfört att "mot bakgrund av frågans vikt torde inte ett be-slut om under-sök-ning av barnet kunnat vänta tills den andre vård-nadshavarens in-ställning inhämtats". Det som kommit fram i ärendet ger mig, även om det i efter-hand kan ifrågasättas hur brådskande undersökningen egentli-gen var, inte underlag för att i denna fråga göra någon annan bedömning än den So-cialstyrelsen har givit uttryck för. Jag finner således, även om det fanns anled-ning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka att fa-dern kunde ha syn-punkter på att undersökningen genomfördes, inte skäl att rikta någon kritik mot personalen för att den inte efterhörde hans inställning. Av sjukhusets journalanteckningar över undersökningen och vad anfört i sitt yttrande till framgår att undersökningen inte visade några tecken på yttre våld. Vidare framgår det att ytterligare en under-sökning behövde göras. Den undersökningen gjordes under narkos av gynekolog , dvs. efter den första undersökningen. Detta talar för att den inte var av akut karaktär. Det fanns därför enligt min mening inte skäl att på den grunden under-låta att inhämta M.A:s inställning. Denna senare undersök-ning måste också anses ha varit av mera ingripande karaktär. Vidare fanns det som jag anfört ovan anledning för hälso- och sjukvårdspersonalen att misstänka att det förelåg en intressekonflikt mellan föräldrarna och att M.A., särskilt mot bakgrund av att undersökningen inte hade visat något anmärk-ningsvärt, kunde ha synpunkter på behovet av ytterligare undersökning. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha kontaktat fadern för att efter-höra hans inställning till undersökningen. I detta sammanhang noterar jag att i betänkandet av Kommittén mot barnmisshan-del (SOU 2001:72) föreslogs att frågan om vårdnadshavares möjlighet att ensam besluta om vård och behandling av barnet när barnets föräldrar gemensamt har vårdnaden skulle behandlas i översynen av vårdnadsreform. Regeringen beslutade att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utvärdera reform om vårdnad, boende och umgänge (dir. 2002:89). När det gäller stadsdelsförvaltnings och socialjourens i kommun agerande föreligger, med hänsyn till vad som framgår av de handlingar som har inhämtats från stadsdelsförvalt-ningen och vad har uppgett, inte skäl till någon kritik från min sida. Jag har vid den bedömningen bl.a. beaktat att läkarunder-sökningarna inte har initierats av utan att initia-tivet till undersökningarna kom från T.A. Vad i övrigt har anfört föranleder inte något uttalande eller någon annan åtgärd från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda. Fråga bl.a. om skyldighet att inhämta vårdnadshavares samtycke innan psykiatrisk be-handling av ett minderårigt barn inleds, särskilt mot bakgrund av att vårdnadshavaren var misstänkt för misshandel av barnet (Dnr 3743-2001) I en anmälan till JO framförde F.G. klagomål mot i samt Barn- och ungdomspsykiatriska länsverksamheten (BUP) vid i för deras handläggning av ärenden angående dottern . Klagomålen mot socialnämnden avsåg dels att han, trots att han var vårdnadshavare, inte hade underrättades om att en s.k. barnavårdsutredning enligt dåvarande 50 § socialtjänstlagen (1980:620) hade inletts , dels att utredning-en inte hade handlagts objektivt och opartiskt. Klagomålen mot BUP avsåg att T.G. hade behandlats där utan att han tillfrågats eller ens underrättats om detta. Inledningsvis inhämtades kopior av journalanteckningar från socialförvaltningen i för tiden från det att en anmälan enligt dåvarande 71 § socialtjänstlagen kom in till förvaltningen till dess att F.G. informerades om att en ut-redning påbörjats. Därefter anmodades i att inkomma med utredning och yttrande över det som F.G. anfört om att han inte hade underrättats om att en utredning enligt 50 § socialtjänstlagen angående T.G:s förhållanden inleddes . Remis-svaret skulle även innehålla en redogörelse för de över-väganden som gjorts i frågan. överlämnade som remissvar en skrivelse som hade undertecknats av verksamhetsledaren och socialsekreteraren . I skrivelsen anfördes bl.a. följande. inkom anmälan från familjerådgivare om att det kunde misstänkas att T.G. blivit misshandlad av pappan . Polisanmälan gjordes av socialförvalt-ningen om misstänkt misshandel av T.G. utifrån de uppgifter som kommit in. besluta-des om att utredning enligt socialtjänstlagen § 50 öppnades. Eftersom utredningen var orsakad av det som föranledde polisanmälan, gjordes bedömningen att F.G. av utredningsskäl inte kunde underrättas om § 50-utredningen och anmälan innan polisen hört barnet. När barnet blev hört fick F.G. information om utredningen och polisanmälan . I journalanteckningarna från 2001-03-19 finns antecknat samtalet med F.G. Dessutom skickades , på hans begäran, utdrag från journalanteckningen på vad som skrivits vid samtalet med honom, för godkännande av honom. Även i anmodades att inkomma med utredning och yttrande över det som F.G. hade anfört om underlåtenhet att samråda med honom angående T.G:s behandling vid BUP. Nämnden lämnade som remissvar en skrivelse som hade undertecknats av kuratorn och psykologen . I skrivelsen anfördes bl.a. följande. aktualiserades på BUP 01-03-08 via remiss från psykoterapeut , Alla Kvin-nors Hus, . I remissen framkommer kvinnomisshandel, barnmisshandel och misstankar om att T.G. har varit utsatt för sexuella övergrepp. Modern hade skyddad adress, skyddad telefon och besöksförbud. Barnen hade umgänge med fadern tillsammans med tredje man närvarande. Vi inleder vår kontakt 01-05-10 med modern och T.G. Psykolog träffade T.G. vid fyra tillfällen för krisbehandling. Parallellt träffade kurator modern för krissamtal. 01-07-31 gör vi anmälan till socialförvaltningen enligt § 71 utifrån T.G:s berättelse på BUP att hon blivit slagen av fadern. 01-08-17 beslutade vi att kalla fadern till BUP-samtal. Fadern erbjöds tider 01-09-18 samt 01-10-01. Fadern tackade nej till dessa erbjudanden. Då problematiken gällde kvinnomisshandel och att modern flyttat till skyddat boende och hade besöksförbud, informerade vi inte inledningsvis fadern om vår kontakt. under behandling-ens gång berättade om att fadern slagit henne gjorde vi anmälan till socialförvaltningen i om detta. Därefter kontaktade vi fadern angående vad som framkommit under krisbehandlingen. Vår bedömning är att T.G. och modern är i behov av fortsatt behandlingskontakt på BUP. Modern önskar fortsatt behandling för egen del och för T.G. Landstingsjurist meddelar att vid gemensam vårdnad gäller att en förälder kan begära behandling vid BUP om barnet uppvisar barnpsykiatriska symtom. Fadern förbjuder dock fortsatt behandling för T.G. i brev 01-10-12. I detta läge bedömer vi att påfrestningarna för T.G. förvärras, och vi avbryter därför behandlingen för T.G. Fadern meddelas detta per brev 01-10-18. yttrade sig över remissvaren och ifrågasatte därvid bl.a. om socialnämnden över huvud taget borde ha öppnat en barnavårdsutredning. I beslut anförde JO följande. trädde en ny socialtjänstlag (2001:453) i kraft. I förevarande ärende behandlas händelser och omständigheter som ägde rum socialtjänstlagen (1980:620) var gällande. Jag har emellertid valt att här hänvisa till den nya författningen som, i aktuella delar, inte har inneburit några sakliga ändringar i förhållande till vad som gällde tidigare. utredningsskyldighet regleras i 11 kap. 1 § socialtjänstlagen. Av denna bestämmelse följer att socialnämnden utan dröjsmål skall inleda utredning av vad som genom ansökan eller på annat sätt har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. 11 kap. 2 § samma lag får socialnämnden, när det gäller en utredning av om socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd, för bedömningen av behovet av insatser, konsultera sakkunniga samt i övrigt ta de kontakter som behövs. Bestämmelserna om socialnämndens skyldighet att inleda en s.k. barnavårdsutredning har tillkommit för att tillförsäkra barn erforderligt skydd. Det kan inte undvikas att det ibland förekommer anmälningar till en socialförvaltning som för berörda personer framstår som opåkallade. Med hänsyn till bestämmelsernas syfte att skydda barn måste det dock i viss utsträckning accepteras att det kan uppkomma olägenheter på grund av en anmälan eller en utredning. Det som har framkommit i förevarande fall föranleder inte någon kritik mot den inlett en utredning. Underrättelse om att en barnavårdsutredning påbörjats När en utredning om huruvida socialnämnden behöver ingripa till ett barns skydd eller stöd inleds skall, enligt 11 kap. 2 § tredje stycket socialtjänstlagen, den som berörs av utredningen underrättas om detta. Det anges inte närmare med vilken skyndsam-het en underrättelse till berörda skall ske. Några vägledande uttalanden i lagens för-arbeten finns inte heller. Det får emellertid anses ligga i sakens natur att en under-rättelse till barnets vårdnadshavare om en påbörjad barnavårdsutredning i normalfallet skall ske utan onödigt dröjsmål. Jag har i ett tidigare ärende (se JO:s ämbetsberättelse 1999/2000 s. 245) uttalat att det i vissa speciella fall kan finnas situationer då nämnden kan avvakta något med att informera en vårdnadshavare om att en utredning har påbörjats. Det får emellertid aldrig bli fråga om som vårdnadshavaren hålls ovetande om en pågående utredning, och det måste finnas goda skäl till varför så sker. Ett sådant skäl kan t.ex. vara att en vårdnadshavare är svårt sjuk och inte bör oroas. När socialnämnden handlägger ett ärende som har samband med en pågående polisutredning kan det i och för sig finnas situationer när nämnden bör avvakta något med att ta kontakt med vårdnadshavare. Jag vill dock framhålla att en nämnd givet-vis inte, på den grunden att en polisutredning drar ut , kan underlåta att fullgöra sin underrättelseskyldighet enligt 11 kap. 2 § socialtjänstlagen. Det kan i sammanhanget erinras om att frågan om att underrätta vårdnadshavaren om att en utredning inletts måste skiljas från frågan vilken information om själva utredningen som kan lämnas ut till vårdnadshavaren. Skyldigheten i socialtjänstlagen gäller enbart information om att en utredning har inletts. Uppgifter som gäller utredningen som sådan kan däremot under vissa förhållanden beläggas med sekretess även mot en vårdnadshavare med tillämpning av bestämmelserna i sekre-tesslagen (1980:100), se 14 kap. 4 § andra stycket jämfört med 14 kap. 5 §. I förevarande fall har socialnämnden inlett en barnavårdsutredning . underrättades fadern om att en utredning pågick. Enligt remissvaret har socialnämnden gjort den bedömningen att F.G. av utrednings-skäl inte, innan barnet hade hörts av polis, borde underrättas om den inledda utredningen eftersom den var orsakad av det som även hade föranlett polisan-mälan. Jag har viss förståelse för att socialnämnden inte underrättade F.G. om att en utredning hade inletts. När utredningen inleddes var det fortfarande oklart om flickan, med hänsyn till den låga åldern, över huvud taget skulle höras av polisen och när det i så fall skulle komma att ske. Med hänvisning till vad som angetts ovan om socialnämndens skyldighet att under-rätta vårdnadshavare anser jag emellertid att nämnden, under alla förhållanden, inte längre kunde underlåta att underrätta fadern när det visade sig att något förhör med flickan inte kunde komma till stånd i nära anslutning till att utredningen öppnades. Nämndens handlande i denna del måste starkt ifrågasättas. Kontakt med vårdnadshavare i samband med psykiatrisk behandling Huvudregeln när det gäller förhållandet mellan en underårig och hans eller hennes vårdnads-havare är enligt 6 kap. 11 § att vårdnadshavaren har rätt och skyl-dig-het att bestämma i frågor som rör barnets personliga angelägenheter. Vårdnads-hava-ren skall dock enligt stadgandet i takt med barnets stigande ålder och utveck-ling ta allt större hänsyn till barnets synpunkter och önskemål. När det gäller vård och behandling finns i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) bestäm-melser om att vård och behandling så långt det är möjligt skall utformas och genom-föras i sam-råd med patienten. När det gäller små barn skall ett sådant sam-råd ske med vårdnads-havaren. När det gäller äldre barn kan det mot bakgrund av föräldra-balkens be-stäm-mel-ser knappast antas att det föreligger en ovillkorlig skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att informera vårdnadshavaren i allt som rör den underårige patienten. Detta beror på vad frågan gäller och barnets mognads-grad. I aktuellt fall var patienten när kontakten med barn- och ungdoms-psykiatriska kliniken inleddes. Givetvis förelåg det skyldighet att sam-råda med vårdnadshavaren angående vården och behandlingen. Den fråga som sedan uppkommer är om det var tillräckligt att informera endast den ene vårdnadshavaren. Av 6 kap. 13 § framgår att om barnet har två vårdnadshavare skall de tillsammans utöva bestämmanderätten. Det krävs allt-så normalt gemensamma beslut i frågor som rör vårdnaden. Bestämmande-rätten utövas dock av den ene vårdnadshavaren ensam när den andre till följd av från-varo, sjukdom eller annan orsak är förhindrad att ta del i beslut rörande vård-naden som inte utan olägenhet kan uppskjutas. Beslut som är av in-gripan-de betydelse för barnets framtid får dock inte fattas av den ene vårdnads-havaren ensam, om inte barnets bästa uppenbarligen kräver det. Bestämmelsen i 6 kap. 13 § skall inte tolkas så att båda föräldrarna, även om ingen direkt är förhindrad, skall behöva delta i alla vardagliga avgöran-den. Om föräldrarna inte sammanbor måste med nödvändighet den förälder som har barnet hos sig fatta de flesta beslut som rör den dagliga omsorgen. I förarbete-na till den nu gällande lagstiftningen om vårdnad uttalades att till den dagliga om-sorgen hör frågor om bl.a. barnets mat, kläder, sovtider och hur barnet skall till-bringa sin fritid. Däremot undantogs beslut av mer ingripande betydelse för bar-nets framtid (prop. 1975/76:170 s. 178). När det gäller åtgärder inom hälso- och sjukvården måste det i många fall anses tillräckligt att samråd sker med den ene vårdnadshavaren. Man får utgå från att den vårdnadshavare som initierar vårdkontakten informerar den andre vårdnads-havaren. Samråd med den andre vårdnadshavaren skall dock som regel ske om det finns nå-gon särskild anled-ning att misstänka att denne inte samtycker till behand-lingen eller om det är fråga om åtgärder av ingripande beskaffenhet för barnets framtid. Några närmare riktlinjer kan inte lämnas, utan frågan om båda vårdnads-havarnas samtycke behövs eller inte måste avgöras i varje enskilt fall. I remissen till BUP hade angetts att misstanke förelåg om kvinno-misshandel, barn--miss-handel och sexuella övergrepp. Frågan om psykiatrisk behandling torde i ett sådant fall få anses vara av ingripande betydelse för barnets framtid. Det är natur-ligt-vis en viktig fråga för vårdnadshavarna att ta ställning till om planerade vård- och behandlingsinsatser är lämpliga eller inte. Endast om barnets bästa uppenbarligen kräver det, t.ex. på grund av att situationen är akut, kan hälso- och sjukvårdspersonalen underlåta att inhämta samtycke från den andra vårdnadshavaren. Informa-tion om en vidtagen åtgärd får då i stället lämnas i efterhand. Av utredningen i förevarande fall framgår att remissen kom in till BUP , men först inleddes kontakten med modern och T.G. Detta talar för att situationen inte var akut. Enligt min mening fanns det inte skäl att på den grunden underlåta att inhämta den andre vårdnadshavarens inställning. En särskild omständighet i detta fall var att det var barnets far som enligt remissen misstänktes för miss-handeln. Oavsett om det fanns grund för dessa misstankar eller ej kan man med fog ifrågasätta om hälso- och sjukvårdspersonalen av det skälet kunnat underlåta att efterhöra hans inställning. Det fanns sålunda anledning för personalen att misstänka dels att det före-låg en intressekonflikt mellan barnets mor och barnets far, dels att barnets far kunde ha synpunkter på vilka insatser som skulle vidtas inom hälso- och sjuk-vården. Enligt min mening var det en sådan situation där personalen borde ha kontaktat fadern för att efterhöra hans inställning till planerade insat-ser. I detta sammanhang noterar jag att i betänkandet av Kommittén mot barnmiss-handel (SOU 2001:72) föreslogs att frågan om vårdnadshavares möjlighet att ensam besluta om vård och behandling av barn när barnets föräldrar gemensamt har vårdnaden skulle behandlas i över-synen av vårdnadsreform. Regeringen beslutade att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppdrag att utvärdera reform om vård-nad, boende och umgänge. I direktiven (dir. 2002:89) angavs angående beslutande-rätten inom ramen för gemensam vårdnad följande. Kommittén skall överväga om de regler om beslutsfattande som gäller vid gemensam vård-nad är lämpligt utformade mot bakgrund av förutsättningarna att besluta om gemensam vårdnad mot en förälders vilja. Kommittén skall uppmärksamma de problem som Kommittén mot barn-misshandel har pekat på när det gäller att tillförsäkra barn psykiatrisk vård och behandling. har anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande eller någon åt-gärd från min sida. Ärendet avslutas med den kritik som ligger i det ovan anförda. Stöd och service till vissa funktionshindrade Fråga om en kommun under åberopande av arbetsmiljöskäl kunnat vägra att tillhandahålla personlig assistans enligt LSS m.m. (Dnr 4467-2000) framförde i en anmälan till JO klagomål mot kommun angående hur kommunen handlagt ett ärende rörande tillhandahållande av personlig assistans för A.M. Han anförde att kommunen nekat A.M. personlig assistans trots att hon beviljats assistansersättning av försäkrings-kassan. Under ärendets handläggning hos JO kom A.M. till JO in med en skrivelse rubricerad "tilläggsanmälan" i vilken hon anförde att kommunen inte uppfyllt den serviceskyldighet som myndigheter ålagts gentemot enskilda. Hon gjorde gällande bl.a. att hon inte hade fått svar på olika skrivelser, att tjänstemän var svåra att nå per telefon samt att hon inte hade givits någon information rörande hur kommun-en tänkt att ordna utförandet av den personliga assistansen. Inledningsvis inhämtades i beslut den 20 de-cember 2000 (beteckning 2123-99-59118), vilket främst behandlade A.M:s klagomål mot kommun avseende den tid då hon själv var arbetsgivare för sina personliga assistenter, dvs. till och med . Föredraganden inhämtade vissa upplysningar per telefon från , samordnare på enheten för äldre/omsorgerna/boendestöd. Av upplysningarna framgick bl.a. att kommunens tillhandahållande av personliga assistenter för A.M. upphört på grund av arbetsmiljöskäl. anmodades i kommun att med anledning av H.F:s anmälan inkomma med upplysningar och yttrande angående dels vilka förutsättningar som förelåg för att avbryta insatserna, dels vilka åtgärder som kunde anses erforderliga för att uppfylla beslut. inkom med ett remissvar undertecknat av socialnämndens ordförande och socialchefen . Efter det att nämndens yttrande kommit in till JO framförde A.M. i sin "tilläggsanmälan" egna klagomål mot socialnämnden. Med anledning av vad hon anförde bl.a. i den skrivelsen anmodades socialnämnden att inkomma med utredning och yttrande. I remissen angavs att det av yttrandet skulle framgå vilka åtgärder som vidtagits från nämnd-ens sida efter nämndens tidigare remissvar till JO. inkom med ett yttrande upp-rättat av samma personer som undertecknat det föregående remis-svaret. Under ärendets handläggning hos JO inkom A.M. med egna skrivelser och andra handlingar rörande kommunens agerande och sin livssituation. I ett beslut anförde JO följande. Lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade (LSS) inne-håller bestämmelser om insatser för särskilt stöd och särskild service åt personer inom vissa i lagen angivna personkretsar. Personer med varaktiga fysiska eller psykiska funktionshinder, som uppenbart inte beror på normalt åldrande, har således rätt till insatser i form av sådant särskilt stöd och särskild service som närmare anges i lagen (9 § LSS) under förutsättning att funktionshindren är stora och förorsakar betydande svårigheter i den dagliga livsföringen och därmed ett omfattande behov av stöd eller service, att hjälpen behövs för personernas livsföring och att behovet inte kan tillgodoses på annat sätt (1 och 7 §§ LSS). En av insatserna enligt lagen är biträde av personlig assistent eller ekonomiskt stöd till skäliga kostnader för sådan assistans, till den del behovet av stöd inte täcks av beviljade assistanstimmar enligt lagen (1993:389) om assistansersättning, (9 § andra punkten LSS). Med personlig assistans avses personligt utformat stöd som ges av ett begränsat antal personer åt den som på grund av stora och varaktiga funktionshinder behöver hjälp med sin personliga hygien, måltider, att klä av och på sig, att kommunicera med andra eller annan hjälp som förutsätter ingående kunskaper om den funktionshindrade (grundläggande behov). Den som har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov har även rätt till insats enligt 9 § 2 för andra personliga behov om behoven inte tillgodoses på annat sätt (9 a § LSS). Enligt har den som omfattas av 1 § LSS rätt att under angivna förut-sättningar erhålla assistansersättning om han eller hon har behov av personlig assistans för sina grundläggande behov under i genomsnitt (3 § ). Ansökan om assistansersättning görs hos allmän för-säkringskassa (5 § ). Assistansersättning skall beviljas för ett visst antal timmar , månad eller , dock längst , då den enskilde har behov av personlig assistans för sin dagliga livsföring (6 § ). Ersättningen utbetalas med ett belopp som motsvarar kostnaden för assistansen under det antal beviljade assistanstimmar som assistans lämnats (10 § ). Om den ersättningsberättigade genom kommunen fått biträde av personlig assistent får besluta att assistansersättningen skall betalas ut till kommunen i den utsträckning den motsvarar kommunens avgift för assistansen (11 § ). Enligt 4 § förvaltningslagen (1986:223), FL, skall varje myndighet lämna upp-lysningar, vägledning, råd och annan sådan hjälp till enskilda i frågor som rör myndighetens verksamhetsområde. Hjälpen skall lämnas i den utsträckning som är lämplig med hänsyn till frågans art, den enskildes behov av hjälp och myndig-hetens verksamhet. Frågor från enskilda skall besvaras . I 5 § FL anges bl.a. att myndigheterna skall ta emot besök och telefonsamtal från enskilda.