frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Om någon är skäligen misstänkt för brott och det skäligen kan befaras att han genom att avvika eller genom att undanskaffa egendom eller annorledes undandrar sig att betala böter, värdet av förverkad egendom, företagsbot eller annan ersättning till det allmänna eller skadestånd eller annan ersättning till målsägande, som kan antas att på grund av brottet ådömas honom, får det förordnas om kvarstad på så mycket av hans egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (1 § första stycket). Beslut om kvarstad meddelas av rätten (2 § första stycket). En fråga om kvarstad får tas upp på yrkande av undersökningsledaren, åklagaren eller målsäganden. Efter åtalet får rätten även självmant ta upp frågan om kvarstad (2 § andra stycket). Väcks en fråga om kvarstad skall en förhandling äga rum inför rätten så snart det kan ske. Är det fara i dröjsmål får rätten bevilja åtgärden att gälla till dess något annat förordnas (2 § fjärde stycket). I avvaktan på rättens beslut om kvarstad får undersökningsledaren eller åklagaren ta lös egendom i förvar (3 § första stycket). Har undersökningsledaren eller åklagaren tagit lös egendom i förvar skall han så snart det kan ske och senast lämna in en framställning om kvarstad till rätten. Görs inte en sådan framställning skall egendomen återställas (4 § första stycket). När en framställning kommit in skall rätten så snart det kan ske och, om synnerligt hinder inte möter, senast på fjärde dagen därefter hålla en sådan förhandling som avses i 2 §. Utsätts huvudförhandling att hållas inom sedan framställningen kom in får dock, om inte rätten finner att särskild förhandling bör äga rum, förhandlingen anstå till huvudförhandlingen (4 § andra stycket). Beslutas kvarstad, beträffande egendom som tagits i förvar, skall, om rätten inte beslutar annat, egendomen bli kvar i myndighetens vård till dess beslutet verkställts (4 § tredje stycket). Särskild rättsverkan av brott Av 36 kap. 1 § framgår att utbyte av brott skall förklaras förverkat om det inte är oskäligt. När det, som i det aktuella fallet, är fråga om misstanke om narkotikabrott finns särskilda bestämmelser om förverkande i 6 § narkotikastrafflagen (1968:64). Av denna bestämmelse följer att narkotika som varit föremål för brott enligt lagen eller värdet därav eller av sådant brott skall förklaras förverkat om det inte är uppenbart obilligt. Uppbörd, dvs. frivillig betalning, eller indrivning beträffande sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet skall verkställas enligt bestämmelserna i bötesverkställighetslagen (1979:189) och bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Av 2 § första stycket bötesverkställighetslagen framgår att uppbörd sker så snart dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot har meddelats. Indrivning får däremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft eller föreläggandet har godkänts. är central uppbördsmyndighet och upprättar saköreslängd till grund för indrivning av obetalda belopp. Av förordningen (1970:517) om rättsväsendets informationssystem följer att tingsrätten för en dom i ett brottmål skall lämna uppgift om avgörandet till . Sedan tiden för fullföljd utgått skall uppgift lämnas till huruvida domen vunnit laga kraft eller överklagats (5, 6 och 7 §§). Beslaget och förvarstagandet av kontanterna togs i beslag hos T.J. i samband med att han greps som anhållen i sin frånvaro med anledning av misstanke om grovt narkotikabrott. Sedan beslaget fastställts skickades för spårsökning, medan resterande belopp sattes in på ett konto i Nordbanken. sattes även dessa in på kontot i banken. beslutade att ta pengarna i förvar. Ändamålet med beslaget av kontanterna var enligt protokollet att utröna omständigheter som kunde antas äga betydelse för utredningen. har i sitt yttrande anfört att hon, i samband med att kontanterna togs i beslag, gav muntliga direktiv om att det skulle utredas "vad det var för pengar" samt att polisens tekniker skulle undersöka dem. Såvitt framgår av utredningen vidtogs inga andra åtgärder avseende kontanterna än att undersöktes tekniskt. Uppenbarligen ledde denna undersökning inte till något resultat, eftersom hela den beslagtagna summan efter fanns insatt på polisens konto i Nordbanken. För att säkerställa statens kommande krav på förverkat värde och av överlåten narkotika beslutade att ta kontanterna i förvar. Med anledning av frågan om orsaken till att beslutet inte fattades har uppgett följande. Enligt uppgift från polisen sattes merparten av kontanterna på polisens initiativ in på konto medan några av sedlarna kvarstannade för ytterligare teknisk under Utredningen om vems kontanterna var eller huruvida de utgjort vederlag för narkotika eller stöldgods var då inte klar. Hon har vidare anfört att hon gjorde ett flertal förfrågningar om hur undersökningen avseende pengarna fortskred och att hon då fick veta att det inte var färdigutrett och att hon skulle få besked så snart det var klart. Hon fick emellertid inte kännedom om undersökningen förrän i samband med att utredningen redovisades . har uttalat att de i beslag tagna pengarna borde ha tagits i förvar då dessa sattes in på ett bankkonto , eftersom sedlarna då rimligen inte längre kunde undersökas i brottsutredande syfte. Jag delar denna uppfattning. Av utredningen framgår inte när fick kännedom om insättningen . Av hennes yttrande drar jag emellertid den slutsatsen att hon i varje fall inte förrän fick kännedom om att det återstående beloppet om hade satts in på konto . Enligt åklagarmyndigheten var detta resultatet av en oacceptabel brist i rutinerna. har inte kunnat dra sig till minnes om någon muntlig underrättelse om förvarstagandet gjordes som hon fattade beslutet. Hon har emellertid anfört att förvarstagandet framgick av stämningsansökan som överlämnades till dåvarande rotelchefen vid polismyndigheten som åtal väcktes, varför myndigheten i vart fall då torde ha fått kännedom om förvarstagandet samt att två kriminalinspektörer också var närvarande vid huvudförhandlingen som pågick mellan och . Underrättelse om förvarstagandet expedierades till polismyndigheten först . Som åklagarmyndigheten har anfört skulle en underrättelse om förvarstagandet självfallet ha skickats till polismyndigheten i omedelbar anslutning till beslutet. Av förhöret med framgår att hon, när hon fick del av domarna i målet, reagerade över att domstolarna hade glömt bort att ange beslagsnumret beträffande kontanterna. Hon hade inte heller gjort någon notering om förvarstagandet. Slutsatsen att beslagshandläggaren inte hade fått något besked om förvarstagandet ligger därför nära till hands. Skälet till detta har inte kunnat klarläggas. ansökan om stämning kom in till tingsrätten . I anslutning till åtalet för bl.a. grovt narkotikabrott yrkade hon att skulle förklaras förverkade hos T.J. och en medtilltalad solidariskt såsom värde och av överlåten narkotika. Hon yrkade också att rätten skulle förordna om kvarstad på så mycket av deras egendom att fordringen kunde antas bli täckt vid utmätning och anmärkte därvid att hon, i avbidan på rättens beslut om kvarstad, hade tagit , som påträffats hos T.J., i förvar. Huvudförhandlingen i målet påbörjades , dvs. Om lös egendom tagits i förvar skall en framställning om kvarstad, som har angetts i det föregående, prövas av rätten vid förhandling så snart det kan ske och, om synnerligt hinder inte möter, senast på fjärde dagen efter det att den kommit in. Om huvudförhandling sätts ut att hållas inom sedan framställningen kom in får emellertid, om inte rätten finner att särskild förhandling bör äga rum, förhandlingen anstå till huvudförhandlingen. har uppgett att tingsrätten varit medveten om gällande tidsfrister för rättens prövning av kvarstadsyrkandet men att det hade varit förenat med betydande praktiska svårigheter att hålla särskild förhandling i kvarstadsfrågan. Han beaktade vid avvägningen mellan de motstående intressena att den i förvar tagna egendomen utgjordes av medel som varit i beslag utan någon invändning från T.J:s sida. Den olägenhet som en dags dröjsmål kunde innebära för T.J. kunde inte anses som alltför betydande och kunde inte uppväga olägenheten med att endast få dagar före inledandet av en mycket omfattande huvudförhandling avsätta tid för ett särskilt sammanträde. Frågan fick därför anstå till huvudförhandlingen, vilket fick till följd att den yttersta tidsfristen överskreds med . Jag har förståelse för de svårigheter som är förknippade med uppgiften att förbereda en så omfattande huvudförhandling som det här var fråga om. Det kan emellertid konstateras att valet av tidpunkt för förhandlingen i kvarstadsfrågan saknade stöd i lag. Tingsrätten dömde T.J. till fängelse för grovt narkotikabrott och häleri och förpliktade honom bl.a. att utge såsom förverkat värde och av överlåten narkotika. Kvarstadsyrkandet lämnades utan bifall. Som skäl därför angavs i domskälen att domen jämlikt 3 kap. 6 § utsökningsbalken genast kunde verkställas, såvitt gällde ifrågavarande betalningsskyldighet. Utsökningsbalkens bestämmelser om verkställighet av dom genom vilken betalningsskyldighet har ålagts någon är emellertid inte tillämpliga i fall av det här aktuella slaget. Särskild rättsverkan som innebär betalningsskyldighet skall i stället verkställas enligt bestämmelserna i bötesverkställighetslagen och bötesverkställighetsförordningen. Om frivillig inbetalning genom uppbörd inte sker, får indrivning äga rum först när det föreligger en laga-kraftägande dom. har uppgett att han - med största sannolikhet på grund av tidspress - gjorde ett tankefel vid bedömningen av kvarstadsyrkandet. Det kan i varje fall konstateras att han inte hanterat frågan med den noggrannhet som krävts av honom i hans egenskap av rättens ordförande. Som angetts under den rättsliga regleringen skall domar av aktuellt slag expedieras till . Någon anteckning om att så skett har inte återfunnits. har i sitt yttrande uppgett att det inte är möjligt att få upplysning om hur domen expedierades, eftersom det gått sedan den meddelades. Han har vidare framhållit att det inte finns någon särskild anledning att anta att domen inte skulle ha expedierats i enlighet med gällande föreskrifter. Jag finner inte skäl att uppehålla mig vidare vid den frågan. Handläggningen efter tingsrättens dom Tagande i förvar är ett provisoriskt beslut i avvaktan på ett beslut om kvarstad. I och med att rätten tar ställning i kvarstadsfrågan upphör förvarsbeslutet att gälla. De i förvar tagna pengarna skulle därför rätteligen ha återställts till T.J. efter det att tingsrätten i sin dom hade ogillat åklagarens kvarstadsyrkande. Tingsrättens dom kom enligt vad som framgår av utredningen in till polismyndigheten först . Det dröjde därefter april/innan beslutade att det belopp som hade tagits i förvar skulle sättas in på konto. Jag kan ha viss förståelse för att man vid polismyndigheten hade svårt att förstå tingsrättens dom. Detta kan emellertid inte förklara varför det dröjde så innan det förelåg ett ställningstagande i fråga om pengarna. Man borde självfallet - t.ex. genom en förfrågan hos - ha försökt få klarhet i hur man skulle förfara med dessa. Det som skapade förvirring hos polismyndigheten var troligen det felaktiga uttalandet i domen att denna var verkställbar i fråga om den betalningsskyldighet som hade ålagts T.J. uppfattade tydligen detta uttalande på så sätt att polismyndigheten som en verkställighetsåtgärd skulle sätta in beloppet på konto. Han har också uppgett att han, när han fattade beslutet, trodde sig förstå vad tingsrätten avsåg. har vidare anfört att han i efterhand har förstått att hans beslut att beloppet skulle sättas in på konto var felaktigt. Det har emellertid inte varit möjligt att klarlägga vad som föranledde honom att ompröva sitt tidigare ställningstagande och besluta att pengarna skulle återföras till polismyndighetens konto och därefter utbetalas till T.J. har beträffande sin befattning med frågan om pengarna efter tingsrättens dom uppgett att hon , oklart när, fick en förfrågan från länsnarkotikaroteln. Hon försökte därvid förklara tingsrättens dom och upplyste att hon, i och med att tingsrätten avgjort saken genom dom, inte kunde fatta något beslut rörande pengarna. Hon har beträffande sina kontakter med T.J. och dennes försvarare uppgett att hon haft kontakt med T.J. men inte med hans försvarare och att hon då hänvisat till polisen. Hennes uppgifter i detta avseende har således inte kunnat kasta något ljus över händelseförloppet. Det kan sammanfattningsvis konstateras att slutresultatet av polismyndighetens handläggning av frågan om det hos T.J. påträffade beloppet var att denne återfick pengarna , dvs. först och efter tingsrättens beslut i kvarstadsfrågan. Det inträffade visar på allvarliga brister i fråga om polismyndighetens kunskaper om de regler som gäller för kvarstad och förvarstagande och för verkställigheten av domar med beslut om sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. Av utredningen i ärendet framgår att såväl åklagarens som polismyndighetens förfarande med de kontanter som togs i beslag hos T.J. uppvisar anmärkningsvärda brister. Det finns anledning att se allvarligt på det som kommit fram. Jag anser mig emellertid inte kunna hävda att någon av de befattningshavare som handlagt frågan har gjort sig skyldig till straffbart tjänstefel. Jag har av den anledningen beslutat att lägga ned förundersökningen. Som framgår av vad som har sagts i det föregående kan invändningar också riktas mot tingsrättens handläggning av kvarstadsfrågan. Tillåtligheten av ett villkor i ett tillståndsbevis avseende en allmän sammankomst (Dnr 3891-2001) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. I en anmälan till JO framförde L.G. klagomål mot i län, tillståndsenheten, med anledning av ett villkor som polismyndigheten hade uppställt i ett tillståndsbevis avseende en allmän sammankomst. Anmälarna gjorde gällande att villkoret - att tillstånd från berörd markägare erfordrades - inte kunde anses ha haft laga stöd. Tillståndsbeviset, som var daterat , hade jämte bilagor fogats till anmälan. Av beviset framgick att tillståndet avsåg "allmän sammankomst, ianspråk-tagande av offentlig plats samt tillstånd jml 10 § lokala ordningsföreskrifter" vid fyra tillfällen på respektive i kommun. Under rubriken i tillståndsbeviset angavs bl.a. att "Tillstånd från berörd markägare erfordras för nyttjandet av och ". Dessutom bifogades ett yttrande över ansökan om tillstånd från kommun, , gatu- och naturavdelningen. Av detta framgick att tillstyrkte ansökan om torgmöte på och men att kommunen som villkor för upplåtelsen angav bl.a. att det erfordras tillstånd från berörd markägare. Muntliga upplysningar inhämtades från polisintendenten , som hade undertecknat tillståndsbeviset på polismyndighetens vägnar. uppgav därvid att formuleringen av den aktuella texten under rubriken i tillståndsbeviset skall uppfattas som ett villkor från polismyndighetens sida att sökanden, för att tillståndet skall gälla, skall inhämta markägarens tillstånd för att nyttja de offentliga platserna. Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade framförts i L.G:s och M.G:s anmälan till JO. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar enligt följande. ansökte, hos i , om tillstånd för allmän sammankomst, vilken skulle bestå i gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsut-delning samt högtalarutsändning. Ansökan remitterades till kommun. Ansökan beviljades av polismyndigheten och under särskilda villkor angavs att tillstånd från berörd markägare erfordrades för nyttjandet av och . Handlingar rörande tillståndsärendet finns tillgängliga hos JO. prövning av en tillståndsansökan görs utifrån ordnings- och säkerhetsaspekter. Enligt 2 kap. 10 § ordningslagen (1993:1617) får tillstånd till allmän sammankomst vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ord-ningen eller säkerheten vid sammankomsten. Innan en offentlig plats kan tas i anspråk skall polismyndigheten, enligt 3 kap. 2 § ordningslagen, inhämta yttrande från kommunen. Det betyder att kommunen har inflytande över polismyndighetens tillståndsprövning, i form av vetorätt. När den offentliga platsen helt eller delvis är enskild mark, finns dock ingen skyldighet för polismyndigheten att höra markägaren. Ordningslagen innehåller offentligrättsliga regler och är den lag, som i enlighet med 2 kap. 12-14 § regeringsformen, anger i vilken form och inom vilka ramar mötes- och demonstrationsfriheten får begränsas. Mot dessa regler ställs den en-skilda markägarens intresse av hur marken nyttjas. Det ankommer dock inte på polismyndigheten att göra en prövning utifrån markägarens synpunkter på hur hans egendom utnyttjas. Detta styrs i stället av civilrättsliga regler. tog i sitt betänkande upp frågan huruvida även enskilda markägare skulle tillerkännas vetorätt enligt ordningslagen, men det ansågs att det skulle vara tidsödande för polismyndigheten att inhämta tillstånd från berörda markägare. Utredningen menade att det får ankomma på tillståndssökanden att inhämta erfor-derligt tillstånd (SOU 1985:24 s. 116 f. samt prop. 1992/93:210 s. 97 ff.). Däremot är det lämpligt att polismyndigheten i sitt beslut tar in en erinran om att det even-tuellt kan krävas samtycke från markägaren för att disponera området. Det är dock inte möjligt för polismyndigheten att meddela tillstånd och uppställa som krav att markägaren skall ge sitt medgivande (JO 1975 s. 88 ff.). kan inte heller vägra tillstånd, även om det är känt för polismyndigheten att markägaren inte har lämnat sitt samtycke (JO 1974 s. 100 ff.). I de JO-avgöranden, som anges ovan, var situationen den att platsen var allmän enligt den numera upphävda allmänna ordningsstadgan och marken ägdes av enskild men förvaltades inte av en kommun. Lagstiftaren har uppenbarligen förutsatt att offentliga platser till största delen är mark. I förarbetena till ordningslagen nämns inte heller något om för-hållandet då en kommun förvaltar en offentlig plats utomhus som ägs av enskild. i ägs av och ägs av . Det är dock svårt med en exakt gränsdragning, eftersom båda torgen angränsar till gågator, vilka ägs av kommun. Dessutom sva-rar kommun, enligt avtal med markägarna, för förvaltningen av torgen, i form av vinterväghållning, städning samt reparationer. Båda torgen har mark-värme och markvärmenätet ägs av kommun. menar att det är utrett att kommun förvaltar och . Efter-som kommun förvaltar torgen ligger det i kommunens intresse att veta hur torgen används. Därför skall polismyndigheten, enligt 3 kap. 2 § ordningsla-gen, inhämta kommunens yttrande innan tillstånd ges för en offentlig tillställning. prövning av en ansökan om tillstånd för allmän sammankomst skall göras utifrån ordnings- och säkerhetsaspekter. Det är därför inte möjligt för polismyndigheten att i sin prövning av tillstånd t.ex. ta kontakt med enskild markägare. Eftersom och förvaltas av kommunen, men ägs av enskilda markägare, är det därför lämpligt att ange i tillståndsbeslutet, att tillstånd från berörd markägare erfordras. Konsekvenserna av att torgen ägs av privata markägare kan bli att de själva har planerat att anordna någon aktivitet. Markägarna har inte i och med avtalet med kommun avsagt sig möjligheten att utnyttja marken för egna aktiviteter eller, såvitt är känt för polismyndigheten, dispositionsrätten i de fall marken skall utnyttjas för en allmän sammankomst. Det har inträffat att ägaren till har hävdat "bättre rätt" till marken för egen aktivitet, jämfört med utomståendes ansökan till polismyndigheten för en offentlig tillställning. Vid det tillfället löstes frågan i samförstånd så att ägaren till kunde ge-nomföra sin aktivitet. Det är därför av största vikt att sökanden vänder sig till markägaren för att försäkra sig om att platsen inte redan är upptagen. Villkoret "Tillstånd från berörd markägare erfordras för nyttjandet av Celsiustor-get och " skall ses som ett villkor, och utan detta villkor finns det risk för att tillståndsinnehavaren drabbas av en betydande olägenhet om markägaren planerar att genomföra en egen aktivitet tillståndet gäller. Villkoret kan inte heller anses vara till nackdel för tillståndsinnehavaren, eftersom denne annars får flytta på sig om markägaren själv behöver disponera marken. yttrade sig över remissvaret. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 3 och 4 regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Dessa friheter får i viss utsträckning begränsas genom lag (2 kap. 12 § RF). Av 2 kap. 14 § första stycket RF framgår att mötesfriheten och demonstrationsfriheten får begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. Med allmän sammankomst enligt ordningslagen (1993:1617) avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet samt andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas (2 kap. 1 § första stycket ordningslagen). Allmänna sammankomster får inte utan tillstånd anordnas på offentliga platser (2 kap. 4 § ordningslagen). prövar frågor om tillstånd att anordna allmänna sammankomster (2 kap. 8 § ordningslagen). Tillstånd till en allmän sammankomst får enligt 2 kap. 10 § första stycket ordningslagen vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller för att motverka får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten (2 kap. 16 § andra stycket ordningslagen). Polismyndigheternas prövning av tillståndsansökningar såvitt avser allmänna sammankomster skall således grunda sig endast på ordnings- och säkerhetssynpunkter i enlighet med vad som framgår av såväl regeringsformen som ordningslagen. Ordningslagen trädde i kraft och ersatte allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. Av beslut från JO avseende tillstånd till allmänna sammankomster före ordningslagens ikraftträdande framgår bl.a. följande. äger inte rätt att till grund för sitt beslut lägga andra synpunkter än dem ifrågavarande lagstiftning avsett att reglera. kan inte vägra att meddela tillstånd under påstående att markägaren inte lämnat sitt samtycke till aktiviteten i fråga eftersom det inte ligger inom polismyndighetens kompetensområde att pröva det rättmätiga i markägarens vägran i detta hänseende. Av samma skäl är det även felaktigt att såsom ett villkor för ett tillstånd uppställa krav på markägarens medgivande. Det är emellertid lämpligt att i tillståndet inta en erinran om det ytterligare medgivande som kan erfordras från markägarens sida eller från den myndighet som disponerar marken (se JO 1974 s. 100 och 1975 s. 82 II). Dessa uttalanden har giltighet också i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om allmänna sammankomster i ordningslagen. Det kan således konstateras att polismyndigheten inte hade rättsligt stöd för att ställa upp krav på tillstånd från berörd markägare som ett villkor för tillståndet till de allmänna sammankomsterna. I den mån ett uttalande om krav på tillstånd från markägaren anses påkallat bör detta i stället utformas som en upplysning till sökanden. I förevarande fall avsåg tillståndsbeviset, förutom allmän sammankomst, även ianspråktagande av offentlig plats samt tillstånd enligt 10 § lokala ordningsföreskrifter (gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning). Av utredningen framgår att polismyndigheten hade inhämtat yttrande från kommunen i frågan om tillstånd att nyttja den offentliga platsen.