frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Länsrätten bemötte yrkandet med beskedet att målet inte kunde sättas ut till förhandling förrän länsrätten fått det begärda läkarutlåtandet avseende ett av barnen. Vid den muntliga förberedelsen yrkade B.P. att länsrätten skulle fatta beslut och uppgav att det inte fanns något behov av kontaktperson. Länsrätten avslog yrkandet och hänvisade till vikten av att alla ansträngningar görs för att frivilligt överlämnande av barn skall kunna ske, så att verkställighet inte behöver meddelas. Formella frågor angående förordnandena av medlare Länsrätten beslutade att ge C.L. uppdrag enligt 21 kap. 2 § FB att verka för att B.P:s motpart frivilligt skulle överlämna barnen för umgänge. Enligt beslutet skulle C.L. lämna en redogörelse för de åtgärder som hade vidtagits och vad som i övrigt förekommit vid uppdragets utförande. Länsrätten förlängde sedan tiden för uppdraget och C.L. lämnade redogörelser till länsrätten den 20 och . I protokollet från den muntliga förberedelsen sistnämnda dag anförde länsrätten att C.L. skulle medverka vid ytterligare ett umgängestillfälle, , och därefter lämna skriftlig redogörelse över umgängestillfället. Därefter har länsrätten inte med stöd av några formliga dokumenterade beslut gett henne uppdrag att fortsätta som medlare i målet med den inriktning av uppdraget som följer av 21 kap. 2 § FB. har emellertid även fortsättningsvis på länsrättens uppdrag verkat som medlare ända fram till det avslutande stadiet i målet och för detta beviljats ersättning av länsrätten. På motsvarande sätt förhåller det sig beträffande medlaren , som förordnades genom beslut som medlare enligt 21 kap. 2 § FB och vars i beslutet angivna uppdragstid gick ut . Den tredje medlaren, J.K., verkade däremot som medlare . Som har nämnts i det föregående får tiden för medlingsuppdrag bestämmas , men får därefter förlängas. Ett medlingsuppdrag skall ha den inriktning som framgår av de ovan redovisade bestämmelserna. Länsrätten borde i formliga beslut ha förlängt C.L:s och J.H:s uppdragstider och med-delat dem riktlinjer för de fortsatta uppdragen i enlighet med vad som sägs i bestämmelserna. Inriktningen m.m. av medlingsuppdragen Det finns anledning att närmare beröra frågan om inriktningen av de medlingsuppdrag som C.L. haft i målet. har lämnat flera rapporter till länsrätten om deras fortsatta arbete som medlare i målet. Rapporterna tar i huvudsak upp vad som förekommit vid umgängestillfällena och planeringen av komman-de umgängestillfällen. har fungerat som kontaktpersoner. har också i egenskap av kontaktperson medverkat vid flera av umgängestillfällena. I vart fall C.L:s insatser har enligt min mening mer präglats av att hon var stöd- och kontaktperson än att hon var medlare i egentlig mening. Det kan i och för sig konstateras att det inte finns några föreskrifter eller förarbetsuttalanden som klart anger de yttre gränserna för vad ett medlingsuppdrag enligt 21 kap. 2 § FB får innefatta. Enligt min uppfattning är det emellertid tveksamt om ett sådant uppdrag får ges den inriktning som förekommit i målet. Det kan också diskuteras om det enligt nuvarande regler är möjligt att förordna flera medlare i ett verkställighetsmål. Regeringen har beslutat utredningsdirektiv till en kommitté som skall se reform om vårdnad, boende och umgänge (dir. 2002:89). I uppdraget ingår även en översyn av verkställighetsreglerna i 21 kap. FB. I kommittédirektiven sägs bl.a. följande (s. 8). års reformer har syftat till att bana väg för samförståndslösningar. Föräldrar uppmuntras att försöka lösa frågor som rör barnet innan en process inleds i domstol. Ju tidigare samarbetssamtal eller andra åtgärder kommer till stånd, desto lättare har föräldrarna att komma överens. Det är naturligt att nu gå vidare med inriktning på samförståndslösningar i de fall då allmän domstols avgörande inte följs och verkställighet söks. Erfarenheterna visar att medling vanligen är ett bra sätt att lösa tvister på verkställighetsstadiet. Kommittén skall överväga hur medlingsinstitutet kan utvecklas och förbättras. Frågor som skall uppmärksammas är om den tidsfrist inom vilken ett med-lingsuppdrag som regel skall slutföras bör förlängas och om det i vissa svåra fall bör vara möj-ligt att utse flera medlare. En annan fråga som skall tas upp är om det bör vara möjligt att vid verkställighet utse medlaren eller någon annan person att under viss närvara när umgänge ut-övas. Det skall också utredas om medlingsuppdraget bör inriktas på att få föräldrarna att nå samförståndslösningar i stället för att som ta sikte på att få en tredskande part att rätta sig efter allmän domstols dom eller ett godkänt avtal (se 21 kap. 2 § ). Vad som anförts i direktiven ger ytterligare fog för den tveksamhet jag gett uttryck för när det gäller tillämpningen i detta fall av reglerna om medlare. Övriga aspekter beträffande handläggningen Av 21 kap. 2 § FB framgår att medling syftar till att åstadkomma frivillig fullgörelse av vad en allmän domstol har bestämt. Den rätt till umgänge som tingsrätten och sedermera hovrätten hade beslutat om för B.P. avsåg umgänge utan kontaktperson. Det av länsrätten bedrivna medlingsarbetet har emellertid inledningsvis och under en stor del av handläggningstiden varit inriktat på umgänge med kontaktperson. Syftet har uppenbarligen varit att umgänget sedermera skulle kunna ske utan kontaktperson. Det kan enligt min mening starkt ifrågasättas om länsrätten mot vad tingsrätten hade bestämt bort initiera och i övrigt ställa sig bakom ett sådant förfarande. Det är givet att en sådan åtgärd även medför en klar risk för en utdragen handläggning. Det förhållandet att länsrättens medlingsåtgärder i stor omfattning vidtogs med parternas samtycke föranleder inte någon annan uppfattning från min sida. Den långa handläggningstiden i målet står i stark kontrast till markeringarna i författningstext och motiv om en skyndsam handläggning av verkställighetsmål. Länsrätten har i remissyttrandet själv tagit upp frågan huruvida handläggningen av målet, när det gäller den använda medlingsmetoden, är förenlig med nuvarande lagstiftning. Enligt länsrätten har dock handläggningen varit försvarbar med utgångspunkt i , förarbetsuttalanden och ändamålsbestämmelsen i 21 kap. 1 § första stycket FB. Länsrätten har också föreslagit att JO skall inhämta yttrande i ärendet från . Enligt 21 kap. 1 § första stycket FB skall barnets bästa komma i främsta rummet vid verkställighet. Införandet av denna bestämmelse syftade till att tydligare markera att barnets bästa alltid skall finnas med som en utgångspunkt för bedömning-en. Bestämmelsen innebar dock inte någon ändring i gällande rätt (se prop. 1997/98:7 s. 99 och 127 f., bet. 1997/98:LU12). Vad gäller genomförandet av har lagstiftaren hänvisat till nämnda bestämmelse och ansett att en översyn av verkställighetsreglerna i syfte att stärka barnperspektivet inte är nödvändig (prop. 1997/98:182 s. 54 f., bet. 1998/99:SoU6). Jag kan för min del inte finna att det förhållandet att skall användas vid tolkningen av svensk lagstiftning medför att de ovan berörda författningsföreskrifterna angående handläggningen av verkställighetsmål inte skulle gälla. Inte heller de av länsrätten åberopade förarbetsuttalandena kan enligt min uppfattning ge grund för det sätt på vilket länsrätten har handlagt målet. Jag anser i anslutning härtill att det inte finns anledning att i ärendet inhämta yttrande från . Mot bakgrund av det anförda finner jag sammanfattningsvis att länsrätten när det gäller medlingsuppdragen har brustit i formellt hänseende och att medlingsåtgärderna haft en inriktning och omfattning som inte vinner erforderligt stöd i gällande bestämmelser. Detta har också medfört en oacceptabel handläggningstid i målet. Jag vill emellertid avslutningsvis påpeka att jag inte har tagit ställning till om den av länsrätten tillämpade medlingsmetoden i och för sig är en bra metod för att lösa tvister på verkställighetsstadiet. Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutas ärendet. Ett exemplar av detta beslut översänds för kännedom till Kommittén om vårdnad, boende och umgänge (Ju 2002:09). Kritik mot en förvaltningsdomstol för dröjsmål vid hand-lägg-ningen av en underrättelse från åklagare om att ett beslut enligt lagen om rättspsykiatrisk vård inte skulle överklagas. Även fram-ställning från JO om författningsändring (Dnr 2477-2001) I en anmälan till JO framförde advokaten klagomål mot Länsrätten i län med anledning av handläggningen av ett mål (mål nr 2284-01) om upphörande av vård enligt 16 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård - LRV. var ombud och offentligt biträde för den patient som målet rörde. Han kritiserade länsrättens handläggning av en underrättelse från åklagaren om att länsrättens beslut i målet inte skulle överklagas och uppgav följande. I en dom biföll länsrätten patientens ansökan om att vården enligt LRV skulle upphöra. Åklagaren under-rättade länsrätten i en skrivelse att beslutet inte skulle överklagas. Först fick vårdinrättningen och meddelande om åklagarens underrättelse. Härigenom var patienten frihetsberövad i utan laglig grund. kritiserade också länsrättens handläggningstid i målet och påtalade att muntlig förhandling hölls men att beslutet meddelades först . Länsrättens akt och dagboksblad i målet inhämtades. Av handlingarna framgick bl.a. följande. Åklagaren hade före länsrättens beslut anmält att det kunde komma att överklagas. Åklagarens underrättelse att beslutet inte skulle överklagas kom in till länsrätten . Från Psykiatrin Nordvästra , , inhämtades en kopia av åklagarens underrättelse . Enligt vad som framgick av handlingen skickades den till kliniken från länsrätten via telefax. Länsrätten anmodades att göra en utredning och yttra sig över handläggningen av åklagarens underrättelse . I yttrande anförde länsrätten, lagmannen , bl.a. följande. Länsrätten måste tyvärr efter företagen utredning konstatera att handläggningen av åklagarens underrättelse, dvs. orsaken till att åklagarens yttrande inte kom sjukhuset tillhanda inom acceptabel tid efter det att det kom in till länsrätten endast kan förklaras med en vid den aktuella tidpunkten på grund av sjukdom och semester ytterst pressad arbetssituation. Patienten har genom länsrättens handläggning varit berövad friheten utan lagligt stöd från det att åklagarens yttrande kom in till länsrätten fram till länsrättens meddelande . Länsrätten ser mycket allvarligt på det inträffade och gör sitt yttersta för att detta skall förbli en engångsföreteelse. Hos JO upprättades en promemoria rörande åklagares handläggning av underrättelser om att ett beslut enligt LRV inte kommer att överklagas. I promemorian anfördes bl.a. följande. Av 20 § LRV framgår att allmän åklagare får överklaga beslut enligt 16 § att vår-den skall upphöra, om åklagare före beslutet har anmält till rätten att beslutet kan kom-ma att överklagas. Enligt 25 § första stycket LRV gäller ett beslut som meddelas enligt lagen ome-del-bart, om inte annat förordnas. Av andra stycket i paragrafen framgår att om åklagaren före en länsrätts beslut har anmält att beslutet kan komma att över-klagas, får länsrättens eller kammarrättens beslut inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller rätten har underrättats om att beslutet inte kommer att överklagas. En motsvarande bestämmelse fanns tidigare i 20 § andra stycket LRV och flyttades med viss ändring över till 25 § andra stycket LRV genom SFS 2000:354. I specialmotiveringen till den ursprungliga bestämmelsen i 20 § andra stycket LRV anfördes bl.a. följande (prop. 1990/91:58 s. Bestäm-melsen i andra stycket innebär att i de fall då anmälan har gjorts ett beslut inte får verkställas förrän det har vunnit laga kraft. Av föreskriften följer vidare att beslu-tet gäller genast, om åklagaren avstått från att göra anmälan. Beslutet är också verkställbart om åklagaren har gjort anmälan men efter beslutet förklarat att han avstår från att överklaga. Likvärdigt med det sistnämnda fallet är att åklagaren har överklagat beslutet men därefter återkallat sitt överklagande. Om återkallelsen i det fallet görs innan klagotiden gått ut - dvs. från domstolens dom (se 7 § FPL) - skall alltså beslutet verkställas redan innan det har vunnit laga kraft. Det bör påpekas att beslutet skall gå i verkställighet så snart åklagaren har gett till känna sin uppfattning för överinstansen och alltså utan att ett eventuellt avskriv-ningsbeslut av denna domstol avvaktas (jfr NJA 1989 s. 382). Det är mot denna bakgrund i dessa fall angeläget att åklagaren också direkt meddelar vårdin-rätt--ningen att han återkallar sitt överklagande. Motsvarande gäller beträffande de fall där åklagaren avstår från att överklaga. Riksåklagaren anmodades att mot bakgrund av de angivna uttalandena i propositionen redovisa åklagarnas rutiner i detta hänseende samt från allmänna synpunkter ange sin syn på rutinerna. I yttrande anförde vice riksåklagaren följande (bilagorna uteslutna här). I anledning av JO:s begäran har jag begärt in yttrande från samtliga åklagarmyndigheter. Deras yttrande biläggs. För egen del vill jag anföra följande. Av yttrandena från åklagarmyndigheterna framgår att underrättelser till vårdinrättningen i de aktuella fallen hanteras av domstolarna samt att det rör sig om ett mycket litet antal fall där frågan uppkommer. Enligt 25 § första stycket lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård (LRV) gäller ett beslut som meddelas om annat inte förordnas. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om åklagaren före en länsrätts beslut har anmält att beslutet kan komma att överklagas, får länsrättens eller kammarrättens beslut inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller rätten har underrättats om att beslutet inte kommer att överklagas. I lagtexten anges således att det antingen skall vara fråga om att beslutet har vunnit laga kraft eller att rätten har underrättats om att beslutet inte kommer att överklagas. Lika med en sådan underrättelse får anses vara en återkallelse av ett överklagande när tiden för överklagande ännu inte har gått ut. Som redovisas i de bifogade yttrandena från åklagarmyndigheterna underrättar åklagarna genast domstolen om sina slutliga ställningstaganden i överklagandefrågan. Som regel sker denna underrättelse per fax. I vissa fall skickas underrättelsen med post efter det att domstolen per telefon har underrättats att ett återkallande resp. avstående från att överklaga har avsänts. Däremot underrättas inte vårdinrättningen genom åklagarens försorg om detta ställningstagande utom i de få undantagsfall då chefsöverläkaren särskilt framfört önskemål om detta till åklagaren. Någon skyldighet för åklagaren att underrätta vårdinrättningen finns varken i 25 § LRV eller i någon annan författning. I förarbetena till 25 § LRV uttalas visserligen att det är angeläget att åklagaren också direkt meddelar vårdinrättningen om han eller hon återkallar sitt överklagande samt att motsvarande gäller i de fall då åklagaren avstår från att överklaga beslutet (prop. 1990/91:58 s. 320). Någon närmare analys av vilka rättsliga effekter en sådan underrättelse skulle få finns dock inte. ger möjlighet till frihetsberövanden från statens sida. Det är således fråga om en lagstiftning som inskränker medborgarnas grundlagsskyddade fri- och rättigheter. Vid tillämpningen av sådan lagstiftning gör sig legalitetsprincipen särskilt starkt gällande. Med hänsyn till detta måste lagtexten tillmätas stor betydelse vid avgörandet av om en tvångsvård får tillgripas, formerna för vården samt när den skall upphöra. Jag vill här erinra om att den aktuella situationen även kan uppstå vid beviljande av permissioner och formerna för dessa. Enligt lagtexten får länsrättens eller kammarrättens beslut inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller om rätten har underrättats om att beslutet inte kommer att överklagas. En domstols beslut vinner laga kraft antingen när tiden har gått ut för ett överklagande och beslutet inte har överklagats eller om ett överklagande senare återkallas. Det torde i båda fallen vara domstolen som avgör om beslutet har vunnit laga kraft eller inte, dvs. i det senare fallet om det har kommit in en återkallelse av överklagandet eller inte. Att en part säger sig ha återkallat sitt överklagande kan knappast vara avgörande för frågan om beslutet har vunnit laga kraft oavsett om det är fråga om en allmän eller en enskild part. En återkallelse kan ju ha skickats från en avsändare utan att den verkligen anländer till adressaten, t.ex. på grund av en felaktig adress eller på grund av att en faxmaskin inte fungerar hos mottagaren. Om återkallandet inte anländer till domstolen har domen inte vunnit laga kraft. I dessa fall har åklagarens eventuella underrättelse till vårdinrättningen således inte någon självständig betydelse. Domstolen bör vidare pröva om det verkligen rör sig om ett återkallande samt att det har kommit från rätt part. Man kan inte helt utesluta risken för att en underrättelse mycket snart efter domstolens beslut skulle kunna härstamma från någon annan än åklagaren. Domstolen har bättre förutsättningar än vårdinrättningen att avgöra om underrättelsen är riktig. Ett beslut får som anges ovan också verkställas även om det inte har vunnit laga kraft i de fall dom--stolen har underrättats av åklagaren om att han eller hon avstår från att överklaga beslutet eller i detta skede återkallar överklagandet. Det avgörande i dessa fall är således åklagarens agerande. Som JO pekar på i sin promemoria behöver något avskrivningsbeslut inte fattas för att beslutet skall kunna verkställas, se NJA 1989 s. 382. Det är således tillräckligt att åklagaren har gett till känna sin uppfattning för rätten. är den avgörande tidpunkten enligt lagtexten när rätten har underrättats. Inte heller i dessa fall har åklagarens eventuella underrättelse till vårdinrättningen någon självständig betydelse. Om åklagaren skulle åläggas en skyldighet att underrätta vårdinrättningen är vårdinrättningen ändå tvungen att kontrollera med domstolen om ett återkallande av ett överklagande respektive ett avstående från att överklaga har kommit in. Vidare är kontakterna mellan domstol och vårdinrättning som regel betydligt mer utvecklade än mellan åklagare och vårdinrättning. Det är t.ex. mycket sällsynt att en åklagare närvarar vid förhandlingen. Dessutom är det inte sällan oklart för åklagaren var patienten vistas och vem som skall verkställa domen eller vem som eventuellt är ombud för patienten. En underrättelseskyldighet för åklagaren direkt till vårdinrättningen skulle därför kunna medföra en viss tidsutdräkt och en ökad risk för att underrättelsen sänds fel. Några större effektivitetsvinster uppnås därmed inte med en ordning där åklagaren underrättar både domstol och vårdinrättning. I valet mellan underrättelseskyldighet för åklagare eller domstol anser jag därför att starka skäl, såväl från praktisk som juridisk utgångspunkt, talar för att underrättelseskyldigheten bör åvila domstolarna. Om åklagaren jämte domstolen skall åläggas en underrättelseskyldighet till vårdinrättning kan det uppkomma frågor om ansvarsfördelning för det fall ingen underrättelse skickas eller i undantagsfall om underrättelserna skulle få olika innehåll. Enligt min mening är det därför lämpligare med en ordning där det endast är domstolen som åläggs att underrätta vårdinrättningen så snart beslutet kan verkställas. Sammantaget anser jag således att det varken är eller bör vara ett åliggande för åklagaren att underrätta vårdinrättningen om att han eller hon, till domstolen, har lämnat in ett återkallande av ett överklagande eller ett besked om att domstolens beslut inte kommer att överklagas. För det fall en annan ordning skall tillämpas anser jag att det bör framgå av författningstext. kommenterade remissyttrandena samt ifrågasatte även åklagarens handläggning av underrättelsen till länsrätten. I ett beslut anförde JO följande. har i sin anmälan framfört klagomål mot länsrättens handläggning av underrättelsen från åklagaren om att länsrättens beslut om upphörande av vård enligt LRV inte skulle överklagas. Jag har, som framgått av det ovan anförda, tagit upp denna fråga till utredning. I anmälan har också kritiserat länsrättens handläggningstid i målet och påpekat att muntlig förhandling hölls och att beslut meddelades först . Av handlingarna i länsrättens akt framgår att länsrätten i en remiss begärde yttrande av beträffande frågan om den rättspsykiatriska vården av patienten kunde upphöra. rättsliga råd, som inhämtade yttrande från styrelsens vetenskapliga råd i rättspsykiatri, lämnade det begärda yttrandet . Med hänsyn härtill har jag inte funnit skäl att vidta någon åtgärd med anledning av anmälan i denna del. Allmänt angående handläggningen beträffande åklagarens underrättelse om att ett beslut om upphörande av vård enligt LRV inte kommer att överklagas Såsom framgått av det föregående gäller ett beslut som meddelas enligt LRV , om inte annat förordnas (25 § första stycket LRV). Om åklagaren före en länsrätts beslut har anmält att beslutet kan komma att över-klagas, får länsrättens eller kammarrättens beslut inte verkställas förrän det har vunnit laga kraft eller rätten har underrättats om att beslutet inte kommer att överklagas (25 § andra stycket LRV). Beträffande handläggningen av mål enligt LRV gäller en allmän föreskrift om att målen skall handläggas skyndsamt (21 a § första stycket LRV). Det finns inte några närmare föreskrifter om handläggningen hos åklagare och förvaltningsdomstol av åklagarens underrättelse om att ett beslut enligt LRV inte kommer att överklagas. I förarbetena till LRV berördes frågan vart åklagaren skall skicka underrättelser i de nu aktuella fallen. Där förespråkades att underrättelser skulle skickas både till domstolen och till vårdinrättningen (prop. 1990/91:58 s. 320). Det har dock inte införts några föreskrifter om att åklagaren är skyldig att underrätta vårdinrättningen. Av Riksåklagarens yttrande i ärendet framgår att vid den praktiska tillämpningen av lagen lämnar åklagarna normalt inte heller någon underrättelse direkt till vårdinrättningen. Den enda författningsföreskriften som specifikt rör den i ärendet aktuella handläggningen är sålunda bestämmelsen i 25 § andra stycket LRV. Av den framgår att åklagaren skall underrätta rätten om sitt ställningstagande att inte överklaga domstolens beslut. Regleringen i LRV får därmed anses bygga på förutsättningen att det ankommer på domstolen att underrätta vårdinrättningen om åklagarens ställ-ningstagande, så att verkställighet av domstolens beslut kan ske. Det ligger i sakens natur att handläggningen av en sådan underrättelse bör ske med största skyndsamhet. Länsrättens handläggning av åklagarens underrättelse om att beslutet inte skulle överklagas I målet hade åklagaren under handläggningen anmält att länsrättens beslut kunde komma att överklagas. Genom skrivelsen till länsrätten meddelade åklagaren emellertid att beslutet inte skulle överklagas. När denna skrivelse kom in till länsrätten var beslutet om upphörande av vård enligt LRV i princip att anse som verkställbart enligt 25 § andra stycket i lagen. För att beslutet skulle kunna verkställas fordrades dock att skrivelsen handlades av länsrätten och att vårdinrättningen fick någon form av underrättelse om att det kunde verkställas. Länsrätten vidarebefordrade underrättelsen till vårdinrättningen först , varefter länsrättens beslut om upphörande av vård kunde verkställas. Eftersom åklagarens underrättelse innebar att ett beslut om frihetsberövande inte längre skulle gälla framstår länsrättens handläggningstid som helt oacceptabel. Länsrätten har i remissyttrandet inte lämnat någon redogörelse för vad som förekom vid handläggningen av underrättelsen. Som förklaring till tidsutdräkten innan underrättelsen översändes till vårdinrättningen har länsrätten endast hänvisat till en på grund av sjukdom och semester ytterst pressad arbetssituation.