frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — konstaterade vid sin prövning av ärendet att sökandens rörelsehinder var av en sådan omfattning att hon var berättigad till det sökta tillståndet. Ärendet återförvisades således till förvaltningen för förnyad handläggning. Då ärendet återkom till förvaltningen lämnades sökanden ett tillstånd för av det vill säga för den period som erfordrades för att komplettera ärendet med ytterligare ett läkarutlåtande. Detta läkarutlåtande, som utfärdades av , specialist inom det aktuella sjukdomsområdet gav i motsats till det av begärda yttrandet stöd för förvaltningens uppfattning att rörelsehindret inte var av den omfattningen att det motiverade det sökta tillståndet. Detta tillsammans med det intryck som handläggaren fått vid det personliga mötet och andra kontakter med sökanden ledde till att ansökan om nytt tillstånd att gälla efter tremånadsperiodens utgång avslogs. Handläggarens uppfattning i ärendet förstärktes dessutom av att sökanden i skrivelse förklarat att en gångsträcka om inte är något problem och att hon regelbundet tar promenader. Avslagsbeslutet har överklagats till som fortfarande ansett att klaganden skall beviljas ett parkeringstillstånd och ånyo återförvisat ärendet till förvaltningen för förnyad handläggning. I de fall en kommuns beslut i ärenden av detta slag återförvisas av har kommunen, om den kvarstår vid sin uppfattning, möjlighet att överlämna ärendet till för slutligt avgörande. Då förvaltningen vidhåller sin uppfattning i ärendet, med stöd av intyg från . samt med övriga uppgifter som framkommit av sökanden själv, har ärendet överlämnats till , som dock ännu inte hunnit behandla detsamma. Nämnden vill särskilt framhålla att handläggarna av dessa ärenden, med hänsyn till den stora ärendemängden, med tiden fått en stor vana vid att vid den personliga kontakten med sökanden kunna studera dennes sätt att röra sig och genom att lyssna till den sökandes egen beskrivning av rörelsehindret kunna bedöma omfattningen av detsamma. Den personliga kontakten är således av avgörande betydelse för att rätt kunna handlägga dessa ärenden. Enligt nämndens uppfattning är det av stor vikt att handläggningen sker med noggrannhet och med hänsynstagande till likställighetsprincipen eftersom ett parkeringstillstånd har ett stort värde för den enskilde såväl ekonomiskt som praktiskt och påverkar även parkeringsmöjligheterna för stadens övriga bilister. har kunnat konstatera vid sin genomgång av ärendets handläggning har detta handlagts på ett korrekt sätt. kommenterade remissvaret samt riktade klagomål även mot . I beslut anförde JO följande. Handläggningen av ärendet om parkeringstillstånd Inledningsvis vill jag upplysa om att jag inte tar ställning till frågan om M.O. är berättigad till parkeringstillstånd. Denna fråga prövas nu av och granskning är inte avsedd att ersätta den prövning som kan ske i ordinarie instanser. JO bör inte heller föregripa en sådan prövning. Enligt 13 kap. 8 § trafikförordningen (1998:1276) kan ett särskilt parkeringstillstånd utfärdas för rörelsehindrade personer. Frågor om parkeringstillstånd prövas som huvudregel av den kommun där den sökande är folkbokförd. Ett parkeringstillstånd skall gälla för , dock längst . Enligt 1 § lagen (1978:234) om nämnder för vissa trafikfrågor skall frågor om parkeringstillstånd prövas av en nämnd. Beslut om parkeringstillstånd får enligt 6 § överklagas hos . beslut får överklagas hos , vars beslut inte får överklagas. En huvudfråga i detta ärende är vilken betydelse återförvisningsbeslut haft för ärendets fortsatta handläggning hos nämnden. Det gäller främst huruvida nämnden med anledning av beslut utan vidare utredning och prövning haft att utfärda ett parkeringstillstånd enligt M.O:s ansökan. En överinstans kan visa åter ett ärende till den beslutande myndigheten av olika i beslutsskälen redovisade anledningar. Om grunden endast är, att utredningen bör kompletteras, uppkommer inga problem när det gäller underinstansens bundenhet av överinstansens beslut. Underinstansen kan självständigt bedöma saken på grundval av tillkommande material. Annorlunda ter det sig om återförvisningsbeslutet ger uttryck för en annan åsikt i en sakfråga och motiveringen kan sägas innefatta en anvisning till den lägre myndigheten om hur den bör besluta i sak. I ett tidigare JO-ärende (JO 1992/93 s. 238) har JO prövat frågan om myndigheters bundenhet av en besvärsmyndighets i samband med återförvisning företagna sakprövning. JO Ragnemalm uttalade bl.a. följande. Oavsett anledningen till återförvisningen måste huvudregeln vara, att besvärsinstansens sakprövning, sådan den kommer till uttryck i beslutsmotiveringen ( - - - ), skall godtas av beslutsmyndigheten, då denna senare meddelar sitt beslut. Den reservationen bör dock tillfogas, att särskilda skäl undantagsvis kan medföra, att huvudregeln genombryts. Skulle efter återförvisningen ny utredning ha tillkommit eller nya omständigheter ha framkommit, vilka rimligen skulle ha medfört ett annat ställningstagande från överklagandeinstansens sida, om de tidigare varit kända, bör underinstansen vara oförhindrad att avvika från den i återförvisningsbeslutet redovisade bedömningen. Detsamma gäller, om besvärsmyndigheten gjort sig skyldig till en uppenbar felbedömning. Det är dock fråga om situationer som påminner om dem som motiverar att resning beviljas i lagakraftvunna beslut (jfr resningsgrunderna "nya omständigheter och bevis" och "uppenbart oriktig rättstillämpning"). Även om underinstansen således inte kan sägas vara "formellt bunden" av det ställningstagande i sakfrågan som görs i återförvisningsbeslutets motivering, ligger det, som regeringsrätten betonat, "självfallet - - - i instansordningens natur att underinstansen, om särskilda skäl inte talar däremot, godtar överinstansens bedömning" (RÅ 1979 1:95). Jag har inte någon annan uppfattning än den som JO Ragnemalm sålunda gett uttryck för. Av motivering till beslutet framgår klart att det var styrkt att M.O. hade ett sådant rörelsehinder som förutsätts för parkeringstillstånd. En anledning till att ansökningen inte uttryckligen förklarades beviljad kan antas vara, att själva tillståndet ansågs böra meddelas av samma myndighet, tekniska nämnden, som enligt bestämmelserna har att utfärda skriftligt bevis om tillstånd. Vid angivna förhållanden och mot bakgrunden av vad som har sagts om beslutsmyndighetens bundenhet har det, enligt min mening, ålegat tekniska nämnden att utan vidare prövning meddela tillståndet och utfärda bevis om detta. Nämnden kunde också ha överklagat beslut till . Som framgår av utredningen har nämnden visserligen med anledning av beslut meddelat ett tillstånd, men endast . inhämtade nämnden ett kompletterande läkarintyg för att "klarlägga huruvida eller förvaltningen gjort en korrekt bedömning av ärendet". Därefter har nämnden, efter en ny ansökan från M.O., på nytt prövat de förhållanden som tidigare prövats av . Tillståndsfrågan prövas av och är således ännu inte avgjord. Nämndens handläggning har enligt min mening på ett onödigt sätt fördröjt ärendets slutliga avgörande till men för M.O. Jag är sålunda kritisk till nämndens handläggning och förutsätter att nämnden vidtar åtgärder för undvikande av liknande fel . Felaktiga uppgifter i ett färdtjänstärende och utelämnande av uppgifter i ett beslut om färdtjänst anfört angående felaktiga uppgifter i färdtjänstärendet är för opreciserat för att kunna ligga till grund för en utredning. Enligt 20 § förvaltningslagen (1986:223) skall ett beslut varigenom en myndighet avgör ett ärende innehålla de skäl som har bestämt utgången, om ärendet avser myndighetsutövning mot någon enskild. Skälen får dock utelämnas helt eller delvis bl.a. om det är nödvändigt med hänsyn till skyddet för enskilds personliga förhållanden. anfört angående utelämnande av uppgifter i beslutet föranleder mot bakgrund härav inte någon åtgärd från min sida. En länsstyrelses dröjsmål med att överlämna en överklagande-skrivelse till överinstansen (Dnr 3528-2002) I en anmälan till JO anförde I.J. i huvudsak föl-jande. beslutade i att återkalla min klients, A.N:s körkort. I egenskap av ombud för A.N. överklagade jag beslutet till länsrätten och skickade överklagandeskriften till samt en kopia till länsrätten. I ett meddelande från länsrätten daterat meddelades jag att den besvärshandling som jag hade skickat till länsrätten nu hade skickats vidare till . kontaktade jag länsrätten för att höra hur långt handläggningen kommit och fick då besked att någon akt eller överklagande inte inkommit till länsrätten. Jag skrev då bifogad skrivelse till . kontaktade jag åter länsrätten och fick återigen besked om att något överklagande inte inkommit. Uppenbarligen har underlåtit att vidarebefordra överklagandet jämte ärendeakten till länsrätten, trots att överklagandet inkom till . Jag önskar få utrett om underlåtenhet att vidarebefordra överklagandet har stöd i lag. I den omnämnda skrivelsen till , daterad , yrkades att överklagandet skyndsamt skulle överlämnas till länsrätten. Sedan anmodats att göra en utredning och yttra sig över vad som framförts i anmälan uttalade följande. Av handlingarna i det aktuella ärendet och av uppgifter lämnade av beslutsfattaren i ärendet, J.S., framgår följande. återkallade i beslut , dnr 253-6891-02, A.N:s körkort. Spärrtiden bestämdes räknat från den dag A.N. fick del av beslutet. Beslutet skickades till A.N. i rekommenderat brev med mottagningsbevis. inkom till en fullmakt, utställd av A.N. den 16 au-gusti 2002, för I.J., Trafikjuristen, , att föra A.N:s talan. inkom via i en skrivelse från I.J. med önskemål om att få till sig faxat de handlingar i ärendet som hade tillgång till. Efter överenskommelse på telefon med I.J. faxade J.S. till denne ett yttrande som A.N. sänt in inför beslut. J.S. påpekade för I.J. att beslut måste delges A.N. inkom från I.J. ett överklagande med begäran om anstånd med att framställa yrkanden och utveckla talan till och med . inkom till via länsrätten en skrivelse från I.J. med yrkanden och grunder för ta-lan. Enligt meddelande från länsrätten överlämnade man handlingen för "rättidsprövning och ev. omprövning". fick den rekommenderade försändelsen med beslutet till A.N. i retur med anteckning om att försändelsen inte hade blivit utlöst/avhämtad inom föreskri-ven tid. skickade återigen beslutet till A.N. i rekommende-rat brev med mot-tagningsbevis och förkortad liggetid (). kom brevet med beslutet åter i retur eftersom det inte lösts ut/avhämtats inom föreskriven tid. Länssty-relsen skickade beslutet till polisen för delgivning genom stämningsman. delgavs beslutet genom stämningsman . inkom delgivningsbevi-set till . Dagen därefter överlämnade överklagandet och handlingarna i det överklagade ärendet till länsrätten. Länsrätten har i dom avslagit överklagandet. Länsrätten uttalar i domen att, "oaktat att A.N:s ombud överklagat beslut skall spärrtiden inte börja löpa förrän då A.N. personligen delgavs läns-styrelsens återkallelsebeslut". (Länsrättens dom , mål nr 2046-02.) Enligt 7 kap 7 § körkortslagen (1998:488) skall ett beslut om körkortsingripande delges den som beslutet rör. Av 7 kap 8 § körkortslagen framgår att spärrtid med anledning av återkallelse räknas från den dag då beslutet delges körkortshavaren eller från den tidigare dag när körkortshavaren överlämnar körkortet till . Regeringsrätten har fastslagit att ett beslut om körkortsingripande skall delges körkortshavaren personligen (RÅ ref 1977:105). har väntat med att överlämna överklagandet till Länsrätten till dess att A.N. blev personligen delgiven. Detta för att göra det möjligt för att pröva om överklagandet kommit in i rätt tid och om anledning till ändring av beslutet framkommit. har därvid också beaktat det faktum att A.N. haft kvar sin behörighet att föra körkortspliktigt fordon un-der hela den tid som försökt få A.N. har således inte gjort någon rättsförlust eller lidit någon skada genom att inte över-lämnade överklagandet till länsrätten. När väl A.N. blev delgiven överlämnades ärendet genast till länsrätten. anser sammanfattningsvis att det aktuella ärendet handlagts korrekt. Han anförde bl.a. att han inte förstod på vilket sätt skulle ha hindrats att ompröva sitt beslut eller pröva om överklagandet kommit in i rätt tid, om överklagandeskriften hade lämnats vi-dare till länsrät-ten innan A.N. delgavs beslutet personligen. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 23 § andra stycket förvaltningslagen (1986:223), FL, skall en skrivelse med överklagande ha kommit in till den myndighet, som fattat det beslut som överklagas, från den dag då klaganden fick del av beslutet. Beslutsmyn-digheten prövar enligt 24 § FL om skrivelsen med överklagandet har kommit in i rätt tid, s.k. rättidsprövning, och skall, om detta är fallet, enligt 25 § FL överlämna skrivelsen och övriga handlingar i ärendet till den myndighet som skall pröva överklagandet. Har skrivelsen kommit in , skall den som regel avvisas. Frågan inom vilken tidsfrist en förvaltningsmyndighet skall överlämna en skri-velse med överklagande och övriga handlingar i ärendet till överinstansen är inte reglerad i någon författning. Det ligger emellertid i sakens natur att ett överlämnande - när sådant skall äga rum - måste ske utan dröjsmål. Den allmänna regeln i 7 § FL om snabb och enkel handläggning m.m. skall vara vägledande även i detta hänseende (prop. 1985/86:80 s. 77). När omprövning inte företas, bör över-lämnandet normalt ske inom efter det att överklagandet kom in till myn-digheten. Av utredningen framgår att skrivelsen från A.N:s ombud med överkla-gande av beslutet kom in till . Vidare framgår att överklagandet jämte handlingarna i ärendet översändes till länsrätten . Av remissvar framgår att anledningen till att överklagandet och övriga handlingar i ärendet inte vidarebefordrades till länsrätten var att beslutet inte hade delgetts A.N., vilket enligt var en förut-sättning för bl.a. rättidsprövningen. Denna uppfattning saknar emellertid stöd i FL. Bestämmelsen i 23 § andra stycket FL att en överklagandeskrivelse skall ha kommit in från den dag då klaganden fick del av beslutet innebär inte något krav på en formell delgivning. Utgångspunkten för beräkningen av tiden för över-klagande kan således bli en annan än vid beräkningen av spärrtiden enligt 7 kap. 7 och 8 §§ körkortslagen. I sistnämnda fall krävs att körkortshavaren personligen delges beslutet. bygger på den förutsättningen att klagoskrivelsen skall inges till beslutsmyndigheten och att denna, när så skall ske, överlämnar skrivelsen till den högre instansen. borde därför redan när A.N. genom ombud ingav ett överklagande ha prövat om anledning till ändring av beslutet kommit fram och i annat fall prö-vat om överklagandet kommit in i rätt tid. handläggning har inne-burit att överklagandeskrivelsen inte översändes till läns-rätten med den skynd-samhet som föreskrivs i 7 § FL. Jag är mycket kritisk till det inträffade. Upplysningar i beslut om lov enligt (1987:10, PBL): råd till byggherren att delge sakägare m.fl. uppgiften att bygglov lämnats (Dnr 325-2003) JO inspekterade i kommun. De vid granskningen av nämndens protokoll m.m. gjorda iakttagelserna föranledde bl.a. de uttalanden som framgår nedan. I anslutning till de i besluten angivna upplysningarna om giltighetstiden för lov förekom genomgående följande: Byggherren bör bevisligen delge grannar att bygglov erhållits. Grannen har besvärs-rätt även i planenliga ärenden. Först efter delgivning börjar besvärstiden löpa. JO lät anteckna följande. Rätten att överklaga beslut och den tidsbegränsning som därvid gäller regleras i lovärenden av förvaltningslagen, i 22 § respektive 23 §: Ett beslut får överklagas av den som beslutet angår, om det har gått honom emot och beslutet kan överklagas. Skrivelsen - - - skall ha kommit in - - - från den dag då klaganden fick del av beslutet. Under-rättelser om innehållet i det beslut, varigenom ett ärende om lov (eller för-handsbesked) avgörs, skall sändas till, förutom sökanden, sådana i 8 kap. 22 § första styck-et PBL omnämnda personer, organisationer eller föreningar som yttrat sig i ärendet, om det inte är uppenbart obehövligt. Underrättelse får ske genom delgiv-ning. (8 kap. 27 § och 34 § fjärde stycket PBL. I en del andra typer av ären-den enligt PBL tilläm-pas de allmänna, inte helt likadana, bestämmel-ser-na i 21 § förvaltningslagen.) Vilka som yttrar sig i ett ärende om lov e.d. beror i mycket på vilka har berett tillfälle att yttra sig enligt de nämn-da i 8 kap. 22 § angivna reglerna om dess skyldighet på den punk-ten. (Se närmare avsnittet 3.11 i inspektionsprotokollet om kommunice-ring och JO:s ämbets-berät-tel-se 1989/90 s. Även om orden delgiva (delge) och delgivning i allmänt språk kan opreciserat betyda underrätta och liknande, har de i domstolars och förvaltningsmyndigheters verksamhet en särskild begränsad betydelse. Med delgivning skall i rättsliga sammanhang nämligen förstås förfarande enligt delgivnings-lagen (1970:428; prop. 1971:30 s. 417; jfr prop. 1970:13 s. 94 f.). I PBL:s reglering ligger att det är som svarar för beslutsunder-rät-tel-ser-na till inte bara sökanden utan även andra parter, dvs. bl.a. de sakägare som hörts i ärendet. Detta gällde också enligt de närmast tidigare gällande före-skrifterna i 58 § 1 mom. byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1981:873; se när-mare i t.ex. m.fl., Byggnadslag-stift-ningen, 5 u. 1970, s. 503 f., om för-arbetena, vilka närmare har berörts av Lind-berg i Förvaltningsrättslig tidskrift 1994 s. 180 f.). Enligt paragrafen skulle också sökandena anmanas att bevisligen underrätta grannar och andra, vilka kunde beröras av beslutet. Den äldre bestämmelsen innebar att grannar m.fl. i viss utsträckning kunde komma att underrättas dubbelt - dels från nämnden, dels från sökandena. Av för-arbetena får anses framgå att den tillkom med tanke på den, visserligen mindre betydande, risk, som mötte från andra än de närmaste, i ärendet hörda, grannarnas sida, för att beslut att bevilja lov skulle överklagas och upp-hävas. Det kan antas att upplysningar sådana som miljö- och nu ak-tuella blivit kvar från den tid då byggnadsstadgan tillämpades. Läget i stort har i nämnda kommentar till PBL beskrivits så (Didón m.fl., a.a., s. 8:132): Av PBL framgår inte hur de personer, som inte är skyldig att underrätta, skall få del av ett bygglovsbeslut. Det förekommer därför i praktiken att en byggnadsnämnd i sina bygglovsbeslut uppmanar sökanden att underrätta grannar och andra som kan beröras av beslutet. Syftet med en sådan uppmaning torde vara att bygglovet därmed kan vinna laga kraft utan att sökanden behöver vara osäker på om någon klagoberättigad person kan komma att uppträda, kanske först när byggnaden redan är under uppförande. Med uttrycket i 23 § andra stycket förvaltningslagen "den dag då klaganden fick del av beslutet" avses vid delgivning den dag då denna skedde. Annars räknas överklagandetiden i allmänhet från den dag då klaganden skriftligen fick del av beslutet genom myndighetens försorg (förarbetena till äldre förvaltningslagen, prop. 1971:30 s. 418). Orden "delge" och "delgivning" har enligt delgivningslagen bl.a. den innebörden att det normalt är myndigheter som svarar för de åtgärder som syftar till att någon mot-tar en handling (1, 2 och 19 §§). Emellertid kan enskilda enligt delgivnings-lagen i vissa situationer ombesörja vad som är delgivning i lagens mening. Det ena fallet är att "part, sökande eller annan sakägare" i ett mål eller ärende på begä-ran medges det (2 §). Det andra, s.k. privat delgivning, är när enskilda på grund av föreskrifter i författning har att, utan samband med mål eller ärende, ombesörja delgivning (22 § andra stycket). Ingetdera är fallet i vad som här upptagits vid inspektionen. Någon delgivning kan således inte äga rum, när byggherren underrättar andra en-skilda om beslut att lämna lov enligt PBL. Det anförda innebär att byggherren inte kan åstadkomma rättsligt verkande underrättelser genom att gå efter nämndens nu berörda upplys-ningar. Nämndens upplysningar är alltså inte vare sig korrekta eller ändamålsenliga, även om de rent faktiskt i många fall leder till att grannar, som inte varit parter i ären-det, genom att bekräfta mottagandet av handlingar, som byggherren tillhanda-hål-ler, utgår från att de inte får överklaga lovbeslutet efter en begränsad tid, even-tuellt angiven i hand-lingarna. I upplysningarna anges dock inte ens att lovbesluten i sin helhet bör överläm-nas vid "delgivning" utan bara själva faktum att lov läm-nats. Det är emellertid inte orealistiskt att anta att en granne eller någon annan person med klagorätt, vid ett överklagande mer eller mindre efter den period han på något sätt har underrättats om bygglovet, åbe-ro-par att han inte har fått del av beslutet i lagens mening. Upplysningar som nämnden vill ge i det nu behandlade av-seen-det bör omarbetas med beaktande av det sagda. Fråga om lagligheten av en byggnadsnämnds utvisning av en gräns (Dnr 1151-2002) framförde i en anmälan till JO klagomål mot kommun. Av anmälan och bifogade handlingar framgick bl.a. följande. Under byggnation på S.J:s grann-fastighet togs rör bort som varaktigt markerade en utstakad gräns mellan fastig-heterna. kommun, på uppdrag av ägaren till grannfas-tighe-ten, "återställde" gränsen . I ett brev till kommunen daterat påpekade . att gränsen inte hade återställts på ett kor-rekt sätt, bl.a. hade gränspunkter markerats med sprayfärg och inte varaktigt med rör. Som svar fick S.J. ett odaterat brev, skrivet på "blankt" papper och under-tecknat S.U. I bre-vet anfördes bl.a. följande: Samhällsbyggnadskontoret har på uppdrag av ägaren till (fastigheten), J.V., utvisat gränsen mellan (fastigheten) och (fastigheten). Utvisningen har redovisats med sprayfärg. Gränsen är utvisad till skillnad från utstakad. Utvisning av gräns är en enklare metod att få reda på en gräns, men har inte samma juridiska status som en utstakad gräns. Utstakad gräns markeras varaktigt med t.ex. rör och berörda grannar har besvärstid på utmärkningen. Vill Ni att gränsen skall utstakas, eventuellt att gränsen skall fastighetsbestämmas kan Ni prata med G.E., Lantmäteriet - - - I ett brev till S.J. - på kommunens brevpapper och under-tecknat S.U., Sektorn för samhällsbyggnad - uttalades bl.a. föl-jande: Utstakning av gräns är en myndighetsuppgift som endast får utföras av Lantmäteriet. Gränsen markeras då varaktigt och samtliga berörda har besvärstid på utmärkningen. Är det en tvist mellan två grannar handlägger Lantmäteriet ärendet som en fastighetsbestämning. Utvisning av en gräns är en enklare metod att få reda på en gräns, men har inte samma juridiska status som en utstakad gräns. Utvisning av gräns är vanligt förekommande t.ex. för att bygga ett staket, en mur etc. Naturligtvis gäller att utvisningen blir korrekt så att ett byggt staket inte hamnar på grannes tomt. Kommunen fick i uppdrag att återställa gränsen men informerade J.V. vad som ovan redovisats, som då valde utvisning av gräns. Kravet att kommun skall återställa berörda gränsmarkeringar avvisas då kommun inte har rätt eller möjlighet att subventionera grannars gränstvister. Sedan ärendet remitterats uttalade kommunstyrelsen (kommunens byggnadsnämnd) följande. till kommun angående "kommun utstakning av tomtgränser mellan (fastigheten) och (fastigheten)". - - - Brevet innehöll en del missförstånd, sakfel och påståenden som kommunen genom mätningsingenjör . svarade på i ett brev. - - - Brevet innehöll bl a en redogörelse för vem som beställt tjänsten, vad beställningen avsåg, vad som utförts och skillnaden mellan kommunens utvisning av gräns och lantmäteriets myndighetsutövning, utstakning av gräns. Brevet är underskrivet och diariefört men inte utskrivet på kommu-nens brevpapper. Dessutom saknar brevet datering. Brevet skickades i ett kuvert med kommunens logotyp. Brevet var skapat (torde rätteligen vara , JO:s anm.) på S.U:s privata dator och besvarade på ett klart sätt de frågor som S.J.