frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Omorganisationen medförde problem för polismyndighetens utredningsorganisation dels då miljöbrottmålen - som är högt prioriterade ( lämnades kvar hos polismyndigheterna, dels genom att kompetensen för utredning av ekonomiska mål kraftigt decimerades. Den av riksdag och regering föreskrivna prioriteringen tillämpas inom utredningsorganisationen vid polismyndigheten och avser främst utredningsärenden med frihetsberövade, med unga perso-ner, av grova brott samt övriga prioriterade områden - för att nämna några - familjevåld och nar-kotikabrottslighet. Misstanke om trolöshet mot huvudman är som brottstyp inte ett prioriterat ärende. Den fortsättning på det s k P-målet som är ifråga kräver - enligt polismyndighetens och förun-dersökningsledarens samstämmiga uppfattning - sådan kompetens som fanns vid de tidigare eko-rotlarna. Enligt polismyndighetens uppfattning är det uppenbart att en fortsatt utredning hade hand-lagts av samma utredare om den gamla organisationen med eko-rotlar hos polisen hade funnits kvar. Efter tillkomsten av råder inte polisen längre över frågan vilka utred-ningsresurser som skall användas. avgör själv vad som faller inom det s k målområdet. Av 2 § förordningen (1997:898) med instruktion för framgår att kan, efter framställning från en annan åklagarmyndighet, överta mål som är av stor omfattning eller kräver särskild kompetens utan att vara särskilt uppräknade i brottskatalogen. i har gjort en sådan framställning till Ekobrottsmyndighe-ten utan framgång. Av samma bestämmelse framgår att Riksåklagaren kan avgöra var målet skall handläggas när osäkerhet råder. Någon sådan överprövning har ännu ej ägt rum. Det är dock po-lismyndigheten som haft utredningsansvar som frågan varit föremål för diskussion mellan åklagarmyndigheterna. Enligt 23 kap. 4 § andra stycket RB skall förundersökningen bedrivas så skyndsamt som omstän-digheterna medgiva. Bestämmelsen skall tolkas så att en utredning skall bedrivas så skyndsamt som det är möjligt (Fitger, I 23:27). Det är självklart inte acceptabelt att polis-myndigheten av anförda skäl inte kunnat avsätta utredningsresurser efter åklagarens beslut att inleda förundersökning . har numera vidtagit åtgärder för att kunna biträda med den utredning åklagaren kan komma att kräva. Resursinsatsen kan bedömas först sedan utredningsdirektiven beslutats. Ärendet remitterades därefter till och Riksåklagaren för ytt-rande över hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att bifalla en begäran från åklagaren om utredningshjälp. (rikspolischefen ) anförde följande. ombudsmän () har anmodat att yttra sig över hur man lämpligen bör förfara när Polisen inte har möjlighet att tillmötesgå en begä-ran från åklagaren om utrednings-hjälp. Remissen ger styrelsen anledning att be-lysa, förutom den angivna frågan, hur man bör för-fara när det råder delade me-ningar om huruvida ett ärende skall hanteras av eller hos en annan åklagarmyndighet och en lokal polismyndighet. Regler om förundersökningsledning finns i 23 kap. . Där regleras bl.a. när förun-dersökning skall inledas och vem som skall leda förundersökningen. Av 3 § andra stycket första meningen framgår att, när förundersökningen leds av åklagaren, han vid undersökningens verk-ställande får anlita biträde av polismyn-digheten. Åklagarens rätt att anlita biträde av polismyndigheten innefattar som grundregel en motsvarande skyldighet för polismyndigheten att biträda åklagaren. Rätte-gångsbalken och de författningar som reglerar polis-verksamheten utgår i princip från att Polisen skyndsamt skall utreda alla anmälningar om brott. Polisens resurser räcker emellertid inte till för att utreda alla brott när anmälning-arna kommer in. Det måste därför prioriteras mellan brottsutredningar. Polisen måste göra prioriteringar inte bara inom brottsutredningsverksamheten utan också mellan verksamhetsområden. När det gäller resurs-användningen hos Polisen vad gäller brottsutredningsverksamheten kan åklagaren i och för sig framställa öns-kemål hos polismyndigheten. är emellertid inte skyldig att lämna det biträde som åklagaren begär, om det saknas resurser för ändamålet (Fitger, I s. 23:19). Detta hänger samman med att det är två skilda myndigheter. Det bör i sammanhanget framhållas, som styrelsen gjorde i ett liknande ärende (JK 1988 s. 82), att det är självklart att åklagaren och polismyndigheten förtroen-defullt och i samförstånd skall verka tillsammans i den gemensamma angelägen-het som en brottsutredning utgör. Också frågor om prioritering mellan ärendetyper och ärenden bör vara föremål för återkommande diskussioner mellan åklagar-myndigheten och polismyndigheten, så att det finns en gemensam syn på hur stats-maktens krav skall tillgodoses. Om polismyndigheten anser sig inte ha möjlighet att inom rimlig tid efter åklaga-rens begäran ut-föra en utredningsåtgärd, skall åklagaren naturligtvis underrättas om detta. Sådana kontakter bör givetvis dokumenteras. Som JO har framhållit i flera beslut, bl.a. i ärendena och 3311-2001, vilar det övergripande ansvaret för verksamheten på en utredningsav-delning inom Polisen på avdelningens chef. Det ankommer på avdelningschefen att informera närmast högre chef om han gör den bedömningen att verksamheten inte kan bedrivas på ett god-tagbart sätt. Ytterst vilar enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) ansvaret för verksamheten vid en polismyndighet på länspolismästaren i dennes egenskap av myndighetens chef. Om förhållandena är sådana, som synes vara fallet i det aktuella ärendet (se skri-velse av chefen för länskriminalavdelningen ), att det är tveksamt om det alls kommer att finnas resurser för att biträda åklagaren, måste myndighetens ledning informeras. Detta har skett i det aktuella ärendet, i varje fall genom en kännedomskopia av den nämnda skrivelsen. bör i sådana situationer överväga om det går att lösa problemet genom ompriorite-ringar. Möjligheten att begära förstärkning från en annan polismyndighet bör också prövas. bör naturligtvis hållas informerad om sådana överväganden. kan vidare vända sig till . Styrelsen får enligt förordningen (1989:773) med instruktion för besluta om polis-för-stärkning från en polismyn-dighet till en annan, om de myndigheter som berörs inte enas i frågan (10 § första stycket). Om en polismyndighet begär det, skall styrelsen i mån av tillgång till resurser också lämna förstärkning vid en utredning hos en polismyndighet (9 §). anser att det är beklagligt när en polismyndighet har stora svå-righeter att avsätta erforderliga utredningsresurser. I här aktuellt fall tycks också bristen bestå i att för uppgiften kom-petent personal till viss del saknas. Detta beror i sin tur på att personal för denna typ av utredningar tjänstgör vid Ekobrottsmyn-digheten. Styrelsen noterar ändå med tillfredsställelse att polismyndig-heten försö-ker vidta adekvata åtgärder för att lösa det uppkomna problemet. Det bör också avslutningsvis i denna del nämnas att i samar-bete med polismyn-digheter har påbörjat ett metodutvecklingsarbete avseende var-dagsbrottsligheten. Arbetet syftar till att förkorta handläggningstider och öka an-talet lagföringar för vardagsbrottsligheten, men också till att frigöra resurser för annan utredningsverksamhet. När det så gäller det i ärendet speciella förhållandet att åklagaren vid flera tillfäl-len underställde frågan om inte ärendet skulle handläggas där, vill styrelsen lägga till föl-jande. Av 2 § förordningen (1997:898) med instruktion för fram-går vilka måltyper som handläggs hos . I instruktionen stadgas också att, om det är osäkert var ett mål skall handläggas, frågan skall av-göras av Riksåklagaren. Det får naturligtvis inte vara så att ett ärende bollas fram och tillbaka mellan olika åklagarmyndigheter. Om det råder delade me-ningar om var handläggningen skall ske, bör möjligheten att vända sig till Riksåklagaren tas till vara på ett tidigt stadium. Styrelsen vill emellertid inte utesluta att det i det aktuella fallet, på grund av nya omständigheter, fanns särskilda skäl för åklagaren att vända sig till . Riksåklagaren kom in med ett yttrande till vilket hade fogats ett yttrande från överåklagaren som berörde bl.a. resursförhål-landena i . hänvisade i sitt yttrande bl.a. till en Årsrapport - i . I denna sägs bl.a. följande. Det måste således konstateras att bristen på utredningsresurser hos polisen inverkat negativt på åklagarverksamheten. Ett högt prioriterat brottsområde som kan nämnas - om än nu i mindre om-fattning än tidigare - är familjevåldsbrotten, där förstahandsåtgärder vid familjevåld och våld mot kvinnor på åtskilliga håll inom regionen alltjämt inte innefattar dokumentation med videoteknik. Inte heller utreds alla familjevåldsbrott med den skyndsamhet som är önskvärd. Ett annat priorite-rat brottsområde är miljöbrotten. Här är det främst Länskriminalpolisens resurser att utreda de kvalificerade miljöbrotten som varit otillräckliga. Detta har skapat balanser och har med-fört att miljöbrotten inte har kunnat handläggas med den snabbhet som åklagarmyndigheten och miljöåklagarna anser vara önskvärd och nödvändig. Ett annat omfattande och viktigt område med en negativ balanssituation är den som avser hos polisen icke prioriterade ärenden. Jag tänker särskilt på de för alla medborgare så viktiga vardags-brotten och i synnerhet på bedrägeribrotten. Vid tillsynsbesök vid kamrarna har äldre, ej avslutade ärenden till övervägande del avsett bedrägeri, förskingring och trolöshet mot huvudman men också en mindre andel olaga hot, våld mot tjänsteman och liknande vardagsbrott. De i balans liggande bedrägerimålen har i många fall inte ens kunna delas ut till utredningsman. Situationen är sådan att även allvarliga fall av bedrägeri där enskilda drabbats hårt ekonomiskt i den uppkomna situationen inte kan utredas. Dessa förhållanden är självfallet helt oacceptabla. De nu påtalade resursmässiga bristerna hos polisen inom viktiga områden av utredningsverksam-heten utgör således ett påtagligt problem. saknar möjlighet att styra över eller att få en garanterad tillgång till "öronmärkta" utredningsresurser. ( ( (. I det nu aktuella ärendet anförde bl.a. följande Myndighetsledningen anser att en åklagare som ansvarig förundersökningsledare i ett mål när denne ( trots påminnelser ( inte hos polisen får gehör för sin begäran om utredningsresurser ska vända sig till sin kammarchef, varpå kammarchefen t.ex. genom kontakter med berörd polisområ-deschef eller annan chefsperson inom polisen bör söka utverka att utredningen kan komma till stånd. Dessvärre är förhållandena med bristande utredningsresurser inom betydande områden hos polisen i sådana att en känsla av uppgivenhet kan uppkomma hos många åklagare. I sin tur har detta lett till att påminnelser inte alltid gjorts i erforderlig omfattning eftersom uppfattningen varit att det ju än då inte medför något resultat. Åklagarmyn-dighetens uttalade policy är att kammarchefen i sin tur ( om ett lyckat resultat uteblir ( vänder sig till , varpå jag och vice överåklagaren i samband med våra regelbundna möten med länspolismästaren tar upp problemen. Jag har också, t.ex. genom översändande av inspektionspro-tokoll och vid redovisning av förhållandena i åklagardistriktet i samband med överåklagarmöten eller andra kontakter delgett Riksåklagaren dessa problem. Jag har anmodats att yttra mig över hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att tillmötesgå en begäran från åklagaren om utredningshjälp. Den naturliga utgångspunkten är att åklagare och polis har det gemensamma ansvaret för att utreda och bekämpa brott. Den grundläggande ansvars- och uppgiftsfördelningen vilar på lagstiftningen om brottmålsförfarandet, främst och förundersökningskungörelsen. Reglerna om förundersökningsledning finns i 23 kap. . När en förundersökning leds av en åklagare får denne enligt 3 § andra stycket anlita biträde av polismyndigheten för att verkställa förundersökningen. Han får också uppdra åt polisman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Reglerna i 23 kap. och i förundersökningskungörelsen är allmänt hållna och utgör endast den rättsliga ramen för hur en förundersökning skall ledas och utföras. Förarbetena ger mycket liten ledning för bedömningen av den närmare innebörden av det ansvar och de befo-genheter som åvilar åklagare resp. polis under en förundersökning. Däremot har dessa frågor be-lysts i bl.a. och Den parlamentariska kommissionens rapporter med anled-ning av mordet på . På ett mera allmänt plan kan ansvarsfördelningen beskrivas så att polisens grundläggande uppgift är att bedriva brottsspaning och att utreda brott medan åklagaren har som huvuduppgift att leda förundersökningen, besluta i åtalsfrågan och att driva brottmålspro-cessen (jfr SOU 1987:72 s. 113). Åklagarens rätt enligt 23 kap. 3 § andra stycket att anlita biträde av polisen får i och för sig anses innebära en skyldighet för polisen att ställa resurser till åklagarens förfogande för förundersökningen. Med hänsyn till att polisens resurser knappast kan räcka till att utreda alla inkommande anmälningar är det tydligt att prioriteringar mellan olika utredningar måste göras. När det gäller resursanvändningen anses åklagaren visserligen alltid fritt kunna framställa önske-mål hos polis med stöd av 23 kap. 3 § . Polisen är emellertid inte skyldig att lämna det biträde som begärs, om det saknas resurser för ändamålet (se bl.a. SOU 1987:72 s. 113 och Fitger, s. 23:19). Det anförda ger vid handen att det gällande systemet för ansvarsfördelning mellan åklagare och polis under en förundersökning inte ger något rättsligt utrymme för åklagaren att förfoga över de polisiära utredningsresurserna. Det är således i första hand en fråga för polisen att svara för priori-teringen av dessa resurser. Ansvaret för prioriteringen ligger på polisledningen. Praktiskt sett innebär det att en åklagare som i egenskap av förundersökningsledare möts av invändningen att det saknas resurser på polissidan bör vända sig till sin kammarchef. Denne kan då vända sig till en chefsperson vid polisen för att söka utverka att utredningen kommer till stånd. Detta kan t.ex. ske genom att polisen ser till att det tillförs resurser från annan polismyndighet eller att omprioriteringar görs. I sista hand bör kam-marchefen vända sig till överåklagarens kansli som genom kontakter med länspolismästaren eventuellt kan lösa problemet. Jag kan även nämna att polisstyrelsen enligt 3 kap. 4 § polisförordningen (1998:1558) vid plane-ring och uppföljning av polisens arbete skall samverka nära med åklagarmyndigheten och att po-lismyndigheten enligt 3 kap. 14 § skall samråda med åklagarmyndigheten innan den fattar beslut om föreskrifter som berör åklagarväsendet. Chefen för åklagarmyndigheten eller den åklagare chefen utser har enligt 2 kap. 9 § polisförordningen rätt att delta i och yttra sig vid polisstyrelsens och polisnämndernas sammanträden och att få sin mening antecknad till protokollet. I det aktuella fallet är det naturligtvis djupt beklagligt att polismyndigheten inte ansett sig ha till-räckligt med kompetent utredningspersonal. Jag vill tillägga att jag med stöd av 2 § förordningen (1997:898) med instruktion för beslutat att utredningen även fortsättningsvis skall handläggas vid i . Jag bifogar också ett yttrande av överåklagaren som berör bl.a. resursförhållandena i . Jag vill tillägga att jag i olika sammanhang framfört en oro för att polisens resurser för brottsutred-ningsverksamheten inte fullt ut tillgodoser de krav som måste ställas. Jag vill här hän-visa till vad jag anfört i bilaga till Riksåklagarens budgetunderlag 2002 under rubriken för brottsutredningsverksamheten ( ( ( . vill jag understryka att det pågår ett för åklagarväsendet och polisen gemensamt arbete för en fördjupad och förbättrad samverkan. Jag har i ett yttrande över betänkande i anledning av brottsutredningen efter mordet på statsminister redovisat min bild av en möjlig samverkan mellan åklagare och polis. B.G. yttrade sig över remissvaren. I ett beslut anförde chefsJO följande. Av utredningen i ärendet framgår att en anmälan om trolöshet mot huvudman, som gjordes , ännu inte hade föranlett några utredningsåtgärder av det skälet att polismyndigheten inte ansett sig kunna ställa några utredningsresurser till åklagarens förfogande. Det är tydligt att en sådan tidsutdräkt inte står i överensstämmelse med vad som föreskrivs i 23 kap. 4 § andra stycket (RB) att en förundersökning skall bedrivas så skyndsamt som om-ständigheterna medger. Den organisatoriska uppdelningen av ansvaret för den brottsutredande verksam-heten mellan två olika myndighetsorganisationer, polisväsendet och åklagarvä-sendet, förutsätter att åklagaren och polismyndigheten i det enskilda fallet kan samverka på ett effektivt och förtroendefullt sätt. Den grundläggande regeln om denna samverkan finns i 23 kap. 3 § andra stycket RB, som slår fast att en åklagare som är förundersökningsledare vid verkställandet av för-undersökningen får anlita biträde av polismyndigheten samt uppdra åt en polis-man att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgärdens beskaffenhet. Bestämmelsen i 23 kap. 3 § andra stycket RB ger således en åklagare som leder en förundersökning rätt att vända sig till polismyndigheten med en begäran om bi-träde. Åklagaren har däremot inte någon rätt att förfoga över polismyndighetens resurser, och polismyndigheten har å sin sida inte någon skyldighet att lämna åklagaren det biträde han begär. Ett skäl till att åklagaren inte får det önskade bi-trädet kan, som i detta fall, vara att polismyndigheten inte anser sig ha tillräckliga resurser för ändamålet. Det är emellertid uppenbart att systemet med två åtskilda men samverkande myndighetsorganisationer inte kan fungera på det sätt som lag-stiftaren har avsett, om det uppkommer en mera stadigvarande diskrepans mellan polisens resurser för brottsutre dande verksamhet, å den ena sidan, och åklagarvä-sendets krav på biträde, å den andra. Jag har inte underlag för att påstå att polismyndighetens bedömning att det sakna-des resurser för att biträda åklagaren med utredningen i och för sig skulle ha varit felaktig. Det finns därmed inte heller tillräcklig grund för kritik mot någon enskild befattningshavare vid myndigheten. Jag vill emellertid erinra om att ansvaret för verksamheten vid en polismyndighet enligt 6 § verksförordningen (1995:1322) ytterst vilar på länspolismästaren i dennes egenskap av myndighetens chef. Utredningen i detta ärende har i stället inriktats på frågan hur polis och åklagare skall agera i situationer där polismyndigheten av resursskäl inte anser sig kunna tillmötesgå en begäran om biträde från åklagarens sida. Eftersom åklagaren, som har nämnts, inte har någon rättslig möjlighet att förfoga över de polisiära utredningsresurserna, blir det i första hand en uppgift för polismyndigheten att vidta de åtgärder som krävs för att dessa resurser skall användas på bästa sätt. Jag delar uppfattning att frågor om vad som skall prioriteras i den brottsutredande verksamheten bör vara föremål för återkommande diskussioner mellan åklagarmyndigheten och polismyndigheten med inriktning på att få till stånd en samsyn i dessa frågor. Om man inom polismyndigheten gör den bedömningen att det i ett visst fall inte inom överskådlig tid kommer att finnas några resurser för att biträda åklagaren, måste självfallet myndighetens ledning informeras. Så har också skett i det här aktuella fallet. Det ankommer sedan på myndighetsledningen att försöka finna en lösning på problemet. Den åtgärd som därvid i första hand bör komma i fråga är att undersöka om det är möjligt att omprioritera de utredningsresurser som finns inom myndigheten. Som pekar på i sitt yttrande kan det vidare finnas anledning för myndig-heten att överväga möjligheterna att begära förstärk-ning från en annan polis-myndighet eller att vända sig till . Det är emellertid angeläget att man också inom åklagarväsendet är aktiv för att komma till rätta med problem av det aktuella slaget. En åklagare, som får ett be-sked att han inte inom rimlig tid kan påräkna det biträde med en brottsutredning som han bedömer som nödvändigt, får inte slå sig till ro med detta. Om han inte genom egna kontakter med polismyndigheten kan få till stånd en godtagbar lös-ning, bör han som Riksåklagaren och har anfört vända sig till sin kammarchef. Det ankommer sedan på denne att genom kontakter med befatt-ningshavare vid polismyndigheten på motsvarande nivå försöka utverka att nöd-vändiga resurser ställs till åklagarens förfogande. Om detta inte visar sig vara möjligt får frågan föras upp till överåklagaren som sedan får ta upp den med läns-polismästaren. Jag vill avslutningsvis understryka att det, som polismyndigheten framhåller i sitt yttrande, självfallet inte är acceptabelt att polismyndigheten inte har kunnat ge åklagaren det biträde som han begärt. Att samarbetet mellan polis och åklagare fungerar på ett tillfredsställande sätt är av grundläggande betydelse för medborgarnas förtroende för rättsväsendet och ytterst för rättsstaten. -Med anledning av vad som framkommit i ärendet om förhållandena vid i överlämnar jag kopior av detta beslut till Justitiedeparte-mentet och justitieutskottet. Jag överlämnar vidare en kopia av beslutet till Kom-mittén om tillsynen över polis och åklagare. Frågor om polisens befallningsrätt och dokumen-ta-tions-skyldighet vid en husrannsakan (Dnr 3480-2001) I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. klagade i en anmälan till JO på det sätt som polismän vid i hade genomfört en husrannsakan i hennes bostad. Hon anförde därvid bl.a. följande. I samband med att hennes sambo greps och anhölls företogs en husrannsakan i deras gemensamma lägenhet i vilken hon befann sig tillsammans med sin son. Sex polismän deltog vid förrättningen som pågick mellan ca och ca . tilläts hon inte att ringa något telefonsamtal och hon fick inte heller svara i telefonen som ringde . Även hennes personliga tillhörigheter genomsöktes och hon tvingades att redogöra för vad som hittades. Inledningsvis infordrades diarieblad och vissa handlingar i i ärende - - - samt handlingar i i ärende - - -. I en tjänsteanteckning angående husrannsakan upprättad av kriminalinspektören hade följande antecknats. Husrannsakan i lägenheten inleddes och avslutades 09.30. Förutom undertecknad närvarade . Närvarande var också . under hela förrättningen. Hon informerades om att . hade hämtats av polisen, misstänkt för ett grovt brott. Undertecknad bad henne inte att ringa några telefonsamtal och heller inte svara på några, vilket hon accepterade. Beträffande tårgassprayen som anträffades i lägenheten berättade . att hon fått denna av en . Protokoll över beslag upprättat. Husrannsakan i personbil samt källarförråd gav inget. Vidare inhämtades muntliga upplysningar från M.N. Hon anförde bl.a. följande. uppgav inledningsvis vid husrannsakan att de hade gripit hennes sambo. Det första hon då frågade polismannen var om hon fick ringa till sin mamma men det fick hon inte. Hon fick inte heller svara i telefonen när den ringde trots att hon ville det. kunde inte förklara varför hon inte fick ringa eller svara i telefonen. Det enda svar hon fick var att han inte ville att hon ringde eller svarade. Vidare ställde polisen frågor till henne om saker som påträffades vid husrannsakan. Hon fick i viss omfattning redovisa vilka saker som var hennes, och hon fick redogöra för betydelsen av det som stod på vissa lappar i hennes plånbok och . Polismännen höll emellertid inte något egentligt förhör med henne. Ärendet remitterades till polismyndigheten som anmodades att lämna upplysningar om och yttrande över uppgifterna i anmälan om att M.N. inte fick ringa och inte heller fick besvara telefonsamtal som förrättningen pågick samt anledningen till att de uppgifter som M.N. lämnade beträffande föremål som påträffades i lägenheten inte dokumenterades.