frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — var innehavare till fyra jaktvapen. Detta sker rutinmässigt när ingripande skall ske mot en person som är misstänkt för brott och denne är vapeninnehavare. Polispatrullen gjorde bedömningen att gripandeskäl fanns. Han delade polismännens bedömning, och enligt hans uppfattning förelåg både kollusions- och recidivfara. greps och fördes till polisstationen. Åtgärderna mot B.A. hade sin grund i straffrättsliga bedömningar, och det fanns inte något syfte från polisens sida att blanda sig i familjerättsliga angelägenheter. arrestantbladet står han som "beslutsfattare", men beslutet att gripa B.A. fattades inte av honom utan av polismännen som gjorde ingripandet. M.A., , anmälde per telefon sin före detta make , , för hemfridsbrott och egenmäktighet med barn. Polispatrullen och beordrades till M.A:s bostad. Efter att polispatrullen samtalat med henne, fortsatte den till B.A:s bostad, där han befann sig tillsammans med deras tre gemensamma barn. beordrades ytterligare en patrull med två polismän till B.A:s bostad. På platsen har alltså varit två polis-målade bilar med fyra polismän. A. greps efter samråd med vakthavande befäl, poliskommissarie . Under transporten till polisstationen hölls mellan 19.20 och 19.30 förhör med A. jml RB 24:8. Förhöret hölls av polisinspektören . A. delgavs misstanke om grovt hemfridsbrott och grov egenmäk-tighet med barn, vilka brott han förnekade. Av upprättat arrestantblad 103-00 framgår att A. infördes till polisstatio-nen i och insattes i arrest efter beslut av polisin-spektören . Gripandet anmäldes till jourhavande åklagare, statsåklagaren , Åklagarkammaren, . beslöt att inte anhålla A., varvid denne frigavs . Ärendet överlämnades till Åklagarkammaren i efter beslut av kriminalinspektören . Kammaråklagaren be-slutade att lägga ner förundersökningen med motiveringen "Fortsatt förundersökning förväntas inte leda till att brott kan styrkas". . . gäller den aktuella händelsen, som bl.a. resulterade i ett gripande, finns följande att anföra. har mycket noggrant redogjort för händelseför-loppet och de överväganden som gjorts. I efterhand kan konstateras att något ingripande från polisens sida inte varit påkallat. Det synes som om ärendet borde underställts en åklagare för prövning av de fortsatta utredningsåt-gärderna sedan A. anträffats i sin bostad tillsammans med barnen. Både och de ingripande polismännen har dock uppfattat situationen annor-lunda, som ofta är fallet i ett inledande skede av en förundersökning när knapp-händiga uppgifter föreligger. Så som beskrivit händelseförloppet, är denna uppfattning förståelig. Enligt polis-myndighetens mening finns det därför ingen anledning att rikta kritik mot de berörda polismännen. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Regler om häktning, anhållande och gripande finns i 24 kap. (RB). En grundläggande förutsättning för att häktning skall kunna ske är att den misstänkte är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver. För att häktning skall få ske krävs vidare att det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får emellertid inte häktning ske (1 § fjärde stycket). Om det finns skäl att häkta någon, får han anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan. Finns inte fulla skäl till häktning men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han anhållas om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning (3 §). Beslut om anhållande meddelas av åklagaren (6 §). Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa honom även utan anhållningsbeslut (7 § första stycket). Ett gripande med stöd av denna bestämmelse är en provisorisk åtgärd i förhållande till anhållande och häktning och får tillgripas endast om ett anhållningsbeslut inte kan avvaktas. Enligt 8 § skall den gripne efter gripandet förhöras av en polisman eller en åklagare, och frihetsberövandet skall skyndsamt anmälas till åklagaren om denne inte redan har underrättats om åtgärden. Efter förhöret skall åklagaren besluta om den misstänkte skall anhållas eller friges. Innan åklagaren har underrättats om frihetsberövandet, får beslutet om gripande hävas av polismyndigheten, om det är uppenbart att det inte finns skäl för fortsatt frihetsberövande. I omedelbar anslutning till gripandet får beslutet under samma förutsättningar hävas även av en polisman som har fattat beslutet. Den som är gripen, anhållen eller häktad skall tas i förvar. Den som är gripen behöver emellertid inte tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet (22 § första stycket). Straffskalan för hemfridsbrott är böter och för grovt hemfridsbrott fängelse i högst (4 kap. 6 § ). För egenmäktighet med barn är stadgat böter eller fängelse och för grovt brott fängelse till (7 kap. 4 § ). Av utredningen framgår att B.A. greps i sin bostad på grund av misstanke om brott. Som framgår av redogörelsen för den rättsliga regleringen förutsätter ett beslut att gripa någon med stöd av 24 kap. 7 § första stycket RB att anhållningsskäl föreligger. För ett anhållningsbeslut krävs i sin tur i princip att det föreligger skäl för häktning. Enligt polisens bedömning var B.A. vid tillfället misstänkt för grovt hemfridsbrott och grov egenmäktighet med barn. I straffskalan för dessa brott ingår fängelse . Av upplysningar framgår vidare att polisen ansåg att det förelåg risk för att B.A. skulle försvåra utredningen och att han skulle fortsätta sin brottsliga verksamhet. Omständigheter av nu nämnt slag kan läggas till grund för ett anhållningsbeslut. För att en polisman i ett sådant fall skall få gripa någon fordras emellertid dessutom att det är fråga om ett brådskande fall. Om åklagarens beslut i anhållningsfrågan utan fara kan avvaktas får ett gripande inte ske. Frågan om det i ett visst fall föreligger skäl för häktning och därmed också för ett gripande är av den arten att den ger visst utrymme för olika, var för sig godtagbara bedömningar. Det kan emellertid i det här aktuella fallet - oavsett hur man i övrigt ser på de bedömningar som gjordes från polisens sida - konstateras att den särskilda förutsättningen för ett gripande, att det är fråga om ett brådskande fall, inte var uppfylld. och har båda uppgett att B.A. var lugn och sansad när de kom hem till honom och att han stod och grillade i sin trädgård medan barnen sprang omkring. Det har vidare upplysts att polismännen tog sig tid att kontakta och samtala med . Det borde således ha varit fullt möjligt för dem att ta kontakt med en åklagare för att få dennes ställningstagande i anhållningsfrågan. Det fanns också goda sakliga skäl för ett sådant förfarande. Eftersom förhör redan hade hållits med M.A. och med ett vittne till händelsen kunde det exempelvis på goda grunder ifrågasättas om det verkligen förelåg någon kollusionsfara. Polismännen hade vidare fått veta att B.A. hade vårdnaden om barnen tillsammans med sin före detta hustru och att han vid det aktuella tillfället hade rätt till umgänge med alla tre barnen, något som borde ha gett upphov till ytterligare rättsliga överväganden - avseende exempelvis gärningarnas svårhetsgrad - i fråga om det handlande som B.A. var misstänkt för. Det framstår av nu angivna skäl som uppenbart att ett beslut i frihetsberövandefrågan borde ha avvaktats ytterligare. Jag delar således polismyndighetens uppfattning att något ingripande från polisens sida inte var påkallat. Ärendet skulle i stället ha underställts åklagare för vidare prövning. Av utredningen framgår att ett förhör enligt 24 kap. 8 § RB hölls med B.A. redan under transporten till polisstationen. Enligt min mening borde åklagare i den uppkomna situationen ha underrättats om gripandet senast i omedelbar anslutning till att B.A. fördes in till stationen, utan att denne sattes in i arrest. Som har nämnts i det föregående gäller dessutom att den som är gripen inte behöver tas i förvar om det inte är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med gripandet, ordning eller säkerhet. Några sådana omständigheter synes inte ha förelegat. Jag ställer mig mot denna bakgrund kritisk också till beslut att sätta in B.A. I ärendet föreligger olika uppgifter om vem som fattade gripandebeslutet. Enligt arrestantbladet fattades beslutet av . Denna uppgift vinner stöd av vad inledningsvis upplyst om att "enligt ledningscentralen skulle fadern tas med till stationen". Hon har emellertid därefter sagt att det var hon och som fattade beslutet att B.A. skulle gripas och att de endast rådfrågade i saken. din har inte uppgett annat i frågan än att han och "fick gehör för att ett gripande var rimligt" när de talade med . har uppgett att gripandebeslutet fattades av polismännen på platsen. Ett gripande kan - i motsats till ett beslut om anhållande och häktning - inte avse en person som inte är närvarande (se JO 1991/92 s. 52). Detta innebär att det ankommer på den polisman som direkt på platsen ställs inför en situation där frågan om frihetsberövande aktualiseras att ta ställning till om det föreligger gripandeskäl. var således inte behörig att besluta om gripande av B.A. Även om vissa uppgifter talar för att det var som i realiteten fattade gripandebeslutet kan jag inte - mot de berörda polismännens uppgifter i denna del - hävda att så var fallet. Jag vill emellertid framhålla att det från rättssäkerhets- och kontrollsynpunkt är av största vikt att uppgifter i polisens dokumentation av en tvångsåtgärd är sanna och fullständiga och således ger en korrekt bild av vad som har förekommit. Ärendet avslutas med den allvarliga kritik som ligger i det sagda. Fråga om en åklagares möjlighet att under en förundersökning godkänna att personer som inte var skäligen misstänkta för brott i samband med förhör tillfrågades om de frivilligt ville lämna salivprov för DNA-analys (Dnr 696-2001) I en anmälan till JO riktade M.F., som ombud för R.T., kritik mot och i län. Han uppgav bl.a. att polisen hade hållit ett mycket ingående vittnesförhör med R.T. i en mordutredning, vilket avslutades med att han tillfrågades om han "frivilligt ville lämna salivprov i mordutredningen". såg ingen annan utväg i den pressade situationen än att acceptera detta. Muntliga upplysningar inhämtades från chefsåklagaren vid i , åklagarkammaren i , varvid i huvudsak följande framkom. Den aktuella förundersökningen avsåg misstanke om mord. Det var en av de största utredningarna i och omkring 1 000 personer hördes i ärendet. Under utredningen hade gärningsmannens DNA säkrats. hade , i sin egenskap av förundersökningsledare, en diskussion med polisen angående salivprov. Efter att ha konsulterat befattningshavare hos Riksåklagaren upplyste han polisen om att de kunde erbjuda de berörda - som inte var skäligen misstänkta för brott - att frivilligt lämna salivprov. Det skulle emellertid bl.a. framhållas att provet var fullständigt frivilligt och inte något påtryckningsmedel. Det skulle också understrykas att den omständigheten att någon inte läm nade ett prov inte skulle innebära att han därefter skulle höras som misstänkt. Under förundersökningen erbjöds ca 200 personer som hördes upplysningsvis att lämna salivprov, som sedan analyserades vid . Vissa av de hörda lämnade inte prov. I de fall där någon hördes som misstänkt beslutade att det skulle tas blodprov på den berörde. - En person hade av hovrätten dömts för brottet. Ärendet remitterades till i för upplysningar och ytt-rande i följande hänseenden. Anledningen till att polisen i samband med att personer förhördes upplys--ningsvis under en förundersökning beträffande mord, där chefsåklagaren vid åklagarkammaren i var förundersökningsledare, beredde förhörspersoner tillfälle att lämna salivprov för DNA-analys? Vilka urvalskriterier användes? Vem beslutade om förfarandet? Har åklagare i något fall under utredningen fattat beslut om kroppsbesiktning? Vilka rättsliga överväganden föregick ställningstagandet att införskaffa prov för DNA-analys? (överåklagaren ) kom in med ett yttrande till vilket hade fogats upplysningar från . Av upplysningar framgick inledningsvis att en kvinna, , anträffades mördad i en bostadslägenhet i , att det kunde fastställas att anträffandeplatsen också var brottsplats samt att det vid analys av spår från lägenheten fastställdes att det fanns DNA, som uppenbarligen kom från gärningsmannen, på flera olika ställen. anförde härutöver bl.a. följande. DNA-prover från annan än misstänkt Att kontrollera alibin avseende personer som har anknytning till ett mycket grovt brott är en rutinåtgärd som sker utan att varje kontrollerad person är misstänkt. Naturligtvis kan misstankar finnas på en låg nivå men det gäller inte alla. Kontrollen är tidskrävande och kan upplevas som mycket obehaglig för den enskilde. Om kontrollen görs genom förhör kan det behövas många förhör för att kunna avföra en person från utredningen. Man kan bli tvungen att höra personens maka/make, grannar, släktingar, arbetskamrater m.fl. Säkerheten i kontrollen blir inte så hög framförallt om det rör en person som varit ensam som det utredda brottet skett. Det kan efter kontrollen finnas kvarstående oklarheter som är till olägenhet för en förhörsperson. Denna typ av kontrollåtgärder företas endast vid mycket grova brott av flera skäl. De främsta skä-len är hänsynen till proportionalitetsprincipen och utredningskostnaden. blev jag av spaningsledaren tillfrågad om det var möjligt att ta prov för DNA-undersökning från annan än misstänkt. Detta gällde t.ex. bekanta till offret eller andra som hade anknytning till utredningen såsom personer som burit en sådan jacka som gärningsmannen lämnat kvar på brottsplatsen. Jag hade inte tillämpat ett sådant förfarande tidigare. Det var inte aktuellt att ta blodprov utan tanken var att ett salivprov skulle lämnas. Mycket talade för att ett sådant prov från en person var att anse som kroppsbesiktning men rättsläget framstod som något osäkert. Om det inte var fråga om kroppsbesiktning var det inget annat tvångsmedelsinstitut. För att kunna lämna besked i frågan tog jag därför del av lagtext, kommentarer, förarbeten och eventuella tillämpningsföreskrifter. Avseende den som skäligen kan misstänkas för ett brott varå fängelse kan följa får kroppsbesiktning jml 28 kap. 12 § företas med tvång. Den som inte är skäligen misstänkt kan inte utsättas för kroppsbesiktning med tvång. En målsägande kan därför inte tvingas till kroppsbesiktning hur viktig en sådan åtgärd än är för att kunna styrka ett brott. Däremot sker undersökning av målsäganden, inklusive eventuell provtagning för att erhålla jämförelsematerial för DNA--undersökning, rutinmässigt genom att målsäganden medger detta. Något hinder mot ett sådant förfarande finns inte i lagtexten. Något särskilt beslut av förundersökningsledaren fattas inte vid frivillig undersökning. I kommentaren till (Fitger m.fl. sid. 28:25) anförs bl.a.: "Om annan än den misstänkte t.ex. målsäganden samtycker till en kroppsbesiktning får sådan utföras även beträffande honom." Texten synes vara hämtad direkt från kommentar till samma paragraf. i sin tur har tagit formuleringen från NJA II 1943 sid. 373. 1993/94:24 sid. 53 f anges att det inte finns skäl att ändra nuvarande reglering så att det skulle gå att med tvång göra undersökningar avseende icke misstänkta personer. Man hänvisar till tidigare reglering om att den som inte är misstänkt inte är skyldig att medverka. I 28 kap. 1 § regleras husrannsakan. I sista stycket anges, till skillnad från hur reglerna om kroppsbesiktning beskrivits, att man inte får åberopa den misstänktes samtycke till en husrannsakan. Det krävs att han begär åtgärden. Inget sägs om den som inte är misstänkt för brott. Lagstiftaren har uppenbarligen avsett att göra en skillnad här. Den misstänktes samtycke borde motsatsvis kunna ha betydelse vid kroppsbesiktning. Den tekniska utvecklingen har förändrats på ett sätt som lagstiftaren inte har kunnat förutse. Tekniken ger möjligheter till kvalitativt mycket säkra utredningsmetoder. Det finns specialregler för i vilka sammanhang man får ta fingeravtryck. En utredningsmetodik som är relativt gammal. Regleringen finns i 2 § sista stycket i förordning (1192:824) om finger-avtryck m.m. Här anges förutsättningarna för att ta prov även från den som inte är skäligen miss-tänkt för brott. Den typ av provtagning som var aktuell i detta ärende var inte mer integritetskrän-kande än ett fingerav-tryck. Vad gäller fingeravtryck är det inte fråga om frivillighet. Beslut skall fattas av förundersök-ningsledaren jämlikt 6 § samma förordning. I RÅ:s rapport (1995:1) från arbetsgruppen om grova våldsbrott har den aktuella frågeställningen be-lysts, se bl.a. s. 58 f. Här talas det dock mest om blodprov. Enligt min uppfattning var frågan om DNA-prov i aktuellt hänseende inte reglerad. Mitt ställningstagande var att det var möjligt för förhörspersoner att lämna frivilliga salivprov. Jag tog därefter kontakt med dåvarande avdelningsdirektören i . Vi resone-rade om förutsättningarna för ifrågavarande prov. Hon höll med mig om mitt resonemang. Mitt besked till spaningsledningen var att salivprov inte fick avse personer som var på sannolika skäl misstänkta, att det skulle vara fråga om helt frivilliga prov, att förhörspersonen skulle upplysas om detta, att förhörspersonen också skulle upplysas om att för det fall denne avböjde detta inte skulle anfö-ras till dennes nackdel, att det på inga villkor fick användas någon form av utpressning så att förhörs-personen kände sig tvingad, att provtagningen skulle avse saliv och ske genom spottning i engångsmugg eller genom upptag-ning på bomullstops, att förhörspersonen själv utförde provtagningen under övervakning av förhörsledaren, att den skulle ske på avskild plats, samt att förhörspersonen skulle underrättas om att provet endast skulle jämföras med spår i detta ärende och sedan kastas. Provet skulle ses mer som en möjlighet för den enskilde än en begäran från polisen. Instruktionen från spaningsledningen till utredarna var vidare att om frivilligt salivprov lämnades skulle förhören kunna hållas ganska korta. Dock skulle ett förhör omfatta vad förhörspersonen kände till om S.A., eventuella kontakter, eventuella tips samt vad förhörspersonen gjorde . För det fall förhörspersonen hade ett lättkontrollerbart alibi skulle salivprov inte lämnas. Med hänsyn till jämförelsen med kroppsbesiktning avseende målsägande ansåg jag att det var den enskilde polismannen som skulle bedöma förutsättningarna för provtagning. Något särskilt beslut i varje enskilt fall från min sida skulle därför inte behövas. Att prov tagits har i stället antecknats i förhö-ret. har cirka 350 personer frivilligt lämnat DNA--jämförelse-prov till utredningen. Vissa har tagit kontakt med polisen för att lämna prov men de flesta har lämnat prov på förfrågan eller efter erbjudande av denna möjlighet. Några få har sagt sig inte vilja medverka. Några har begärt att få skriftligt besked för att kunna visa upp för annan men de flesta har haft klart för sig att om vi inte hör av oss så finns ingen överensstämmelse. Genom denna typ av alibikontroll utsattes den enskilde för ett mycket mindre intrång eller kränk-ning av den personliga integriteten än vad en alibikontroll genom förhör skulle medföra. Någon kvarstående oklarhet skulle inte behöva förekomma utan ett antal personer kunde efter analys av svaren avföras från utredningen. Under utredningen har jag varit övertygad om att det i ärendet tillämpade förfarings-sättet inte stod i strid med lagstiftningen. Sedan i vart fall 1996 har i förekommit flera mordutredningar av samma svårutredda ka-raktär som i detta ärende där frivilliga DNA-prov förekommit i stor skala. Denna omständighet har dock inte varit avgörande i denna utredning. lämnade avslutningsvis också vissa upplysningar om förhöret med R.T. Varje medborgare är enligt 2 kap. 6 § regeringsformen mot det allmänna skyddad mot påtvingade kroppsliga ingrepp, kroppsvisitation samt husrannsakan och liknande ingrepp. Dessa grund-läggande fri- och rättigheter får begränsas endast genom lag och för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle och begränsningarna får aldrig gå utöver vad som Enligt kommentaren till regeringsformen (och , Grundlagarna, s. 87) avses med ut-trycket "kroppsligt ingrepp" bl.a. smärre ingrepp som vaccination och blodprovstag-ning och andra liknande företeelser som brukar betecknas med ordet kroppsbesiktning. Nämnda fri- och rättigheter har i 28 kap. 12 § begränsats ifråga om kroppsbesikt-ning. Enligt nämnda bestämmelse får den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fäng-else kan följa kroppsbesiktas för ändamål som anges i 28 kap. 11 § . Med kropps-besiktning avses enligt bestämmelsen undersökning av människokroppens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prov. Av förarbetena till den senaste ändringen av paragrafen (prop. 1993/94:24 s. 45) framgår att med provtagning avses alla former av provtagningar som kan komma ifråga. Som exempel anges bl.a. salivprov. Vad gäller frågan om samtycke till kroppsbesiktning angavs i förarbetena till (NJA II 1943 s. 373) att regleringen inte hindrar att kropps-besiktning företas på målsäganden om denne lämnar sitt samtycke. Mot bakgrund av vad som angivits i förarbetena till skulle det med fog kunna hävdas att lagstiftarens utgångspunkt varit att samtycke till åtgärder som faller inom tvångsme-delsregleringen i , utom i fall där det särskilt reglerats (jfr 24 kap. 23 § och 28 kap. 1 § ), medför att åtgärden är tillåten. har i ett tidigare ärende rörande samtycke till husrannsakan (se JO 1991/92 s. 114) uttalat sig allmänt om verkan av samtycke vid tvångsmedel. I beslutet angavs bl.a. följande. Ut-gångspunkten vid bedömningen av rättsläget måste numera, oavsett vilka överväganden som kan ha gjorts i samband med tillkomst, ta sin utgångspunkt i regeringsformens regler till skydd för de grundläggande fri- och rättigheterna. Det är tydligt att grundlagens rättig-hetsskydd all-varligt skulle urholkas, om man godtog att den enskilde som huvudregel alltid kunde efterge detta med bl.a. den följden att tvångsmedel av det slag som regleras i fritt skulle få tillgripas också i situationer där lagliga förutsättningar för åtgärden saknas. Regerings-formens utgångspunkt får i stället anses vara den motsatta, nämligen att samhälleliga organ inte får göra ingripande inom det grundlagsskyddade området annat än med stöd i lag. Frågan om verkan av samtycke har även berörts i förarbetena till den senaste ändringen av reglerna om kroppsvisitation och kroppsbesiktning i . Departementschefen anförde (prop. 1993/94 s. 46) följande. I regleras inte generellt fråga, om samtycke från den som skall undersökas in-nebär att undersökningen får genomföras. Annorlunda uttryckt är det frågan om huruvida sam-tycke kan ersätta de förutsättningar som ges i för tvångsmedelsanvändningen. Med visst fog kan man i sådant fall påstå att det över huvud taget inte är fråga om någon tvångs-medelsanvändning, eftersom tvångsmomentet saknas. Grundlagsskyddet avser ju också enbart påtvingade ingrepp. Så snart ingreppet inte är påtvingat, eller m. a. o. frivilligt, är det inte fråga om någon inskränkning i det grundlagsenliga skyddet. Den förhärskande uppfattningen är också att samtycke innebär att en åtgärd, som utan samtycke vore grundlagsstridig, får genomföras. Alla former av prov från människokroppen omfattas numera av regleringen i 28 kap. 12 § rätte-gångs-balken och de åtgärder som företagits i den aktuella förunder-sökningen, ifråga om salivprov, omfattas av bestämmelsen.