frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — fanns emellertid inte någon uppgift om att han t.ex. påträffats medvetslös eller någon annan uppgift som tydde på att saken var så brådskande att nämnden var tvingad att handla utan att först höra honom. Efter länsrättens beslut hade socialförvaltningen fram till några möten med P.E. Såvitt framgår av utredningen tillbakavi-sade P.E. socialförvaltningens erbjudanden om olika insatser. Nämndens ordförande fattade ett nytt beslut om att omhänderta honom med stöd av 13 § LVM. Som skäl för det beslutet anfördes att det var san-nolikt att P.E. kunde beredas vård enligt LVM och att rättens beslut om så-dan vård inte kunde avvaktas därför att P.E. kunde antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han inte fick omedelbar vård. Länsrätten upphävde beslu-tet då länsrätten inte ansåg att det förelegat en sådan akut fara för P.E. att ett omhändertagande var påkallat. Till skillnad från vad som var fallet inför beslutet hade socialnämnden anledning anta att P.E. inte var villig att frivilligt underkasta sig någon vård för sitt missbruk. Jag finner inte anledning att här närmare gå in på frågan om det förelåg sannolika skäl för att P.E. behövde beredas tvångsvård. Däremot vill jag något uppehålla mig vid frågan huruvida det var nödvändigt att omhänderta honom på den grunden att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas. När beslutet fattades hade P.E. undersökts av läkare inom ra-men för en pågående LVM-utredning. Enligt det utlåtande som upprättades efter undersökningen angavs i och för sig att P.E:s missbruk rent allmänt innebar en risk för hans hälsa. Det fanns dock inte något som talade för att faran var över-hängande. Mot bakgrund av innehållet i utlåtandet får det anses minst sagt förvå-nande att nämnden efter undersökningen ansåg att det fanns en sådan risk för P.E:s hälsotillstånd att rättens beslut om vård inte kunde avvaktas. Nämndens redogörelse i remissyttrandet rörande de överväganden som gjordes i denna del framstår som oklar. Jag kan av utredningen här inte dra annan slutsats än att beslutet fattades på alltför lösa antaganden om vilken risk miss-bruket inne-bar för P.E:s hälsa. Någon grund för att omhänderta P.E. kan, som även länsrätten konstaterade, inte anses ha förelegat. LVM ger en socialnämnd betydande tvångsbefogenheter mot en enskild miss-bru-kare. Lagstiftningen är tänkt att tillämpas med försiktighet och avser fall då det är fråga om ett allvarligt missbruk. Det ligger i sakens natur att bestämmelserna om omhändertagande och läkarundersökning måste tillämpas med stort omdöme. Den som fattar ett beslut angående omhändertagande skall se till att beslutet grundas på ett tillfredsställande underlag. En ledamot i en socialnämnd är dock ofta lekman och det finns gränser för vilka krav som kan ställas på denne när det gäller kunskap om lagstiftning och de medicinska och sociala bedömningar som behöver göras i ett ärende angående vård enligt LVM. Därför har den tjänste-man som föredrar ärendet för en nämndledamot ett ansvar för att belysa ärendet utifrån olika aspekter och ge upplysningar om innehållet i lagstiftning och rätts-praxis. När det gäller ett beslut angående ett frihetsberövande har dock en nämnd-ledamot ett betydande ansvar för att bilda sig en egen uppfattning om huruvida det finns lagliga förutsättningar för ett ingripande. Kritiken i förevarande fall måste riktas både mot ordföranden som fattade besluten om omhändertagande och den tjänsteman som hade huvudansvaret för beredningen av ärendet vid nämndens förvaltning. Det kan diskuteras om någon av dem kan ha gjort sig skyldig till tjänstefel enligt 20 kap. 1 § . En-ligt stadgandet skall den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighets-utövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för upp-giften dömas för tjänstefel. Om gärningen med hänsyn till gärningsmannens be-fogenheter eller uppgifternas samband med myndighetsutövningen i övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skall inte dömas till ansvar. Jag har inte anledning misstänka att någon befattninghavare vid nämnden eller dess förvaltning medvetet har handlat i strid med reglerna i LVM eller avsett att skada P.E. Utredningen ger fastmer vid handen att de beslutsfattare och handläggare som befattat sig med ärendet handlat efter vad de bedömt vara P.E:s bästa och att de utgått från att besluten stått i överensstämmelse med lagstiftningen. Deras ställningstaganden beträffande besluten att om-händer-ta P.E. bygger i första hand på värderingar av beslutsunderlaget och på tolk-ningen av innebörden av bestämmelserna i om vård och omhän-dertagande. I ett sådant fall bör varje felbedömning inte föranleda ett straffansvar för den som fattat ett beslut. Jag har därför inte - funnit att det finns skäl för mig att gå vidare i saken utan jag låter saken bero med den allvarliga kritik som innefattas i det ovan anförda. Fråga angående förutsättningarna för ett LVM-hem att omhänderta försändelser, beställningskuponger, som en intagen hade för avsikt att skicka m.m. (Dnr 3764-2001) I en anmälan till JO framförde P.P. klagomål mot Frösö behandlingshem angående att tf. institutionschefen har omhändertagit såväl utgående som ankommande postförsändelser utan att informera de intagna om detta. Anmälan remitterades till (SiS) för utredning och yttrande. Generaldirektören anförde, efter att ha inhämtat yttrande från tf. institutionschefen (yttrandet har här utelämnats), följande. Omhändertagande enligt 31 § LVM Enligt 31 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) får den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem inte inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Han får inte heller inneha något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom som an-getts, får den omhändertas. Tf. institutionschefen har omhändertagit beställningssedlar med stöd av 31 § LVM och gjort den bedömningen att P.P:s beställningar skulle vara till men för vården och ordningen vid hemmet. Frågan är om aktuellt omhändertagande av be-ställningssedlar ryms inom paragrafen. I förarbetena till 31 § LVM har angetts att med föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet avses företrädesvis vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna (prop. 1981/82:8 s. 93 f. och 1987/88:147 s.107). JO har i tidigare beslut uttalat att även större penningsummor som innehas av de intagna kan omhändertas med stöd av 31 § LVM, när syftet med omhänderta-gandet varit bl.a. att förhindra utpressningssituationer samt för att undvika att dro-ger förs in på anstalten (JO 1995/96 s. 294 f.). Av yttrandet från Frösö behandlingshem framgår att 53 beställningssedlar avseende beställning av varor till ett värde av ca omhändertagits. Om beställning-arna hade skickats iväg hade de således orsakat P.P. stor olägenhet i form av bl.a. höga kostnader. Det är uppenbart att detta skulle ha varit till men för honom själv personligen, vilket i sin tur sannolikt även skulle ha lett till men för vården av honom. Beslutet om att omhänderta beställningssedlarna fattades således med P.P:s bästa för ögonen. Enligt SiS:s uppfattning ger emellertid bestämmelserna i 31 § LVM inte stöd för att omhänderta beställningssedlar. Dessa kan knappast i sig anses utgöra sådana före-mål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Beställningssed-larna borde således ha vidarebefordrats till respektive mottagare. sedermera fått varorna tillskickade sig hade däremot - beroende på vad det var för varor - institutionschefen möjligen kunnat fatta ett beslut om omhändertagande enligt 31 § LVM om dessa var till men för vården. Det bör särskilt framhållas att "öppna" beställningssedlar inte torde omfattas av regeringsformens skydd för brev och annan förtrolig post. Institutionspersonalen begick således inget fel genom att läsa beställningssedlarna. Inom såväl LVM-vården som ungdomsvården uppmärksammas då och då att kli-enter - oftast till följd av en psykiatrisk problematik - inte har kontroll över sina privata ekonomiska angelägenheter. När det gäller vuxna missbrukare har social-nämnden i sådana situationer en skyldighet att anmäla behov av god man eller för-valtare till överförmyndaren (jfr 42 § andra stycket socialtjänstförordningen [1981:750]). Detta är således en fråga för socialnämnden och inte för ett LVM-hem. Det är dock oftast personalen vid institutionen som får kännedom om problemet. Fråga uppkommer då om LVM-hemmet kan informera om problemet eller om sekretessen lägger hinder i vägen för sådan information. Inom gäller sekretess till skydd för enskild enligt 7 kap. 4 § sekre-tesslagen (1980:100). Sekretessen gäller även mellan myndigheter. Uppgift för vil-ken sekretess gäller får därvid inte röjas för annan myndighet i andra fall än som anges i sekretesslagen eller i lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. Syftet med tvångsvården är enligt 3 § LVM att motivera missbrukaren att frivilligt medverka till fortsatt behandling och ta emot stöd för att komma ifrån sitt missbruk. Institutionschefen skall, enligt 26 § LVM, fortlöpande hålla socialnämnden under-rättad om hur vården framskrider och samråda med nämnden i alla frågor av vikt. Kravet på institutionschefen i 26 § LVM att hålla socialnämnden underrättad om hur vården framskrider torde utgöra en sådan uppgiftsskyldighet som bryter sekre-tessen (14 kap. 1 § sekretesslagen). Bestämmelsen tar emellertid sikte på rena miss-bruksvårdsfrågor och det framstår som tveksamt om en LVM-institution med stöd av bestämmelsen kan underrätta socialnämnden om ett eventuellt behov av god man eller förvaltare utom i de fall där behovet är relaterat till den enskildes miss-bruk. Det är önskvärt med ett klarläggande från JO i denna fråga. Kontroll av försändelser enligt 35 § LVM Enligt 35 § LVM får försändelser till den som vårdas enligt denna lag i ett LVM--hem för särskilt noggrann tillsyn kontrolleras, om det behövs med hänsyn till ord-ningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållanden. Om en ankom-mande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 31 §, får egen-domen omhändertas. I SiS:s interna allmänna råd (1997:1) för verksamheten vid LVM-hemmen sägs att kontroll av försändelser syftar till att förhindra missbruk på institutionen och avser endast de försändelser som ankommer till institutionen. Kontrollen skall begränsas till sådana försändelser som i varje enskilt fall kan innehålla t.ex. berusningsmedel eller sådant som klienten enligt 31 § LVM inte får inneha. Försändelserna som kontrolleras skall öppnas i närvaro av klienten. Som regel bör kontrollen genomfö-ras utan att brev och andra meddelanden läses. Det framgår också av tf. institutions-chefens yttrande att institutionen följer de råd som angivits. Något omhändertagan-de eller beslagtagande, enligt 31 § och 36 § LVM, av själva försändelsen sker inte. Det bör slutligen nämnas att SiS har för avsikt att se över de in-terna allmänna råden avseende LVM och kommer då att förtydliga när och hur de sär-skilda befogenheterna kan användas. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. Omhändertagande enligt 31 § LVM Enligt 31 § LVM får den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem inte inneha alkoholhaltiga drycker, narkotika, flyktiga lösningsmedel, sådana medel som avses i lagen (1991:1969) om förbud mot vissa dopningsmedel eller sådana varor som omfattas av lagen (1999:42) om förbud mot vissa hälsofarliga varor eller injektionssprutor, kanyler eller andra föremål som är särskilt ägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika. Han får inte heller inneha något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. Påträffas sådan egendom som angetts, får den omhändertas. Av utredningen framgår att tf. institutionschefen, med stöd av nämnda bestämmelse, beslutade att omhänderta ett stort antal beställningar av varor som P.P. hade för avsikt att sända iväg. Av beslutet, som fattades , framgår bl.a. att mängden varor och tjänster samt den höga kostnaden gjorde att beställningarna ansågs vara till men för vården av P.P. Av 2 kap. 6 § regeringsformen följer att varje medborgare gentemot det allmänna är skyddad mot undersökning av brev eller annan förtrolig försändelse. I remissvaret har angetts att "öppna" beställningssedlar inte torde omfattas av regeringsformens skydd för brev och annan förtrolig post. Med anledning härav vill jag framhålla att även meddelanden i en öppen försändelse, t.ex. vykort, i princip omfattas av skyddet i 2 kap. 6 § regeringsformen. Skyddet för meddelanden som överförs i en öppen försändelse blir dock av naturliga skäl begränsat (se JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 330). I detta fall är det oklart hur granskningen har gått till. Det har dock inte framkommit annat än att beställningssedlarna var urklippta ur tidskrifter och skulle skickas i öppet skick. Således torde det av själva försändelsen som sådan, dvs. utan att man behövde läsa innehållet, ha varit ganska uppenbart vad som avsågs. Mot bakgrund av vad som har framkommit i detta avseende finner jag inte skäl att vidare uppehålla mig vid det förhållandet att personalen tog del av innehållet i beställningssedlarna. Frågan är emellertid om beställningssedlarna kan anses utgöra sådana föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. I förarbetena till bestämmelsen i 31 § LVM har angetts att med föremål som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet avses företrädesvis vapen och tillhyggen som kan skada personalen eller andra intagna (prop. 1981/82:8 s. 93 f. och 1987/88:147 s. JO har tidigare uttalat att större penning-summor som innehas av de intagna kan omhändertas med stöd av 31 § LVM, när syftet med omhändertagandet varit bl.a. att förhindra utpressningssituationer samt för att undvika att droger förs in på anstalten (se JO:s ämbetsberättelse 1995/96 s. 294). Även bankomatkort har ansetts falla under begreppet. På motsvarande sätt har innehavet av en legitimationshandling ansetts kunna vara till men för vården eller ordningen vid hemmet. En sådan handling, som bl.a. möjliggör uttag av medel i bank, kan således representera ett sådant värde att handlingen kan vara att jämställa med bankomatkort eller kontanter. Det bör inte föreligga något hinder mot att omhänderta bankomatkort och identitetshandlingar med stöd av 31 § LVM när förutsättningarna för omhändertagande i övrigt är uppfyllda (se JO:s ämbetsberättelse 2000/01 s. 310). Som framgår av det anförda har således föremål som kunnat främja ett fortgående missbruk eller störa ordningen vid hemmet ansetts kunna omhändertas med stöd av bestämmelsen i 31 § LVM. En beställningssedel i sig kan inte anses utgöra ett sådant föremål. Såsom har framhållits i remissvaret hade institutionschefen däremot, beroende på vad för slags varor P.P. fått sig tillsänt, möjligen kunnat omhänderta dessa varor med stöd av den aktuella bestämmelsen. Hemmet ställdes i förevarande fall inför en svårlöst situation. Jag har inte anledning att anta annat än att hemmet handlade utifrån vad som bedömdes stå i överensstämmelse med P.P:s bästa. Ledningen för hemmet måste dock se till att hemmet handlar inom lagstiftningens ramar och, som SiS har anfört i remissvaret, har det inte med stöd av 31 § LVM funnits utrymme för att omhänderta beställningssedlarna. Kontroll av försändelser enligt 35 § LVM har i anmälan gjort gällande att tf. institutionschefen även har omhändertagit ankommande försändelser. Enligt 35 § LVM får försändelser till den som vårdas enligt denna lag i ett LVM-hem för särskilt noggrann tillsyn kontrolleras, om det behövs med hänsyn till ordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållanden. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 31 §, får egendomen omhändertas. I remissvaret och i yttrandet från tf. institutionschefen har redogjorts för de rutiner som enligt SiS:s interna allmänna råd (1997:1) bör tillämpas vid LVM-hemmen vid granskning av ankommande försändelser med stöd av 35 § LVM. Vidare har uppgetts att Frösö behandlingshem följer angivna råd samt att något omhändertagande eller beslagtagande av själva försändelsen inte sker. Vad som har framkommit i denna del föranleder ingen kritik från min sida. I remissvaret har SiS väckt frågan om möjligheten för ett behandlingshem att, med hänsyn till den sekretess som gäller inom , vidarebefordra uppgifter angående behov av god man eller förvaltare till socialnämnden. Jag delar SiS:s uppfattning att det är tveksamt om 26 § LVM, jämförd med 14 kap. 1 § sekretesslagen (1980:100), ger utrymme för att underrätta socialnämnden om ett eventuellt behov av god man eller förvaltare utom i de fall där behovet är relaterat till den enskildes missbruk. Jag vill för egen del peka på att i viss utsträckning kan uppgifter inom lämnas med stöd av 14 kap. 2 § sista stycket sekretesslagen. Av bestämmelsen framgår att sekretess enligt 7 kap. 4 § första och tredje styckena inte hindrar att uppgift om enskild som fortgående missbrukar alkohol, narkotika eller flyktiga lösningsmedel lämnas från myndighet inom hälso- och sjukvården eller till annan sådan myndighet, om det behövs för att den enskilde skall få nödvändig vård, behandling eller annat stöd. förarbetena till bestämmelsen anfördes bl.a. att syftet med bestämmelsen är att vårdmyndigheterna inte skall vara förhindrade att utbyta uppgifter med varandra för att bistå en enskild som är i behov av vård, behandling eller annat stöd. Det skall alltså vara fråga om att vårdmyndigheterna behöver samverka med varandra eller annars lämna varandra information för vård, behandling eller annat stöd (prop. 1990/91:111 s. 40). Frågor som rör sekretess och myndigheternas möjligheter att samverka utreds av Offentlighets- och sekretesskommittén. Av utredningens direktiv (1998:32) framgår att kommittén skall utreda förutsättningarna för att öka möjligheterna att lämna sekretessbelagda uppgifter mellan och inom myndigheterna i syfte att förbättra förutsättningarna för deras samverkan. Mot denna bakgrund föranleder den fråga som SiS har väckt inte något ytterligare uttalande från min sida. torde dock kunna vara av intresse för kommitténs arbete. Jag finner därför skäl att tillställa kommittén en kopia av detta beslut. Det kan även tilläggas att regeringen tillkallade en särskild utredare med uppdrag att se över tillämpningen av LVM (dir. 2002:10). Av direktiven framgår att utredaren, utöver att analysera hur lagen har kommit att användas , även skall överväga om LVM i sin nuvarande utformning motsvarar de höga krav på rättssäkerhet som måste ställas på åtgärder som kan vidtas mot en enskild mot dennes vilja. Jag finner skäl att tillställa utredningen en kopia av beslutet för kännedom. Fråga om utseende av s.k. kontaktman enligt 8 § LVM (Dnr 3402-2002) Vid en inspektion av i uppmärksammades frågan angående socialnämndens skyldighet att utse en s.k. kontaktman enligt 8 § LVM. I protokollet från inspektionen anförde JO i denna del följande. I samband med att en utredning enligt 7 § LVM inleds skall socialnämnden, enligt 8 § LVM, utse en tjänsteman hos nämnden som skall svara för kontakterna med missbrukaren och olika vårdgivare, en s.k. kontaktman. I samband med socialtjänstreform tillkom lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. I den lagen ålades, efter initiativ från social-utskott, ansvaret för utredning och ansökan om tvångsvård hos läns-rätten (efter en övergångstid med socialnämnden som ansvarig). skulle utse en befattningshavare hos socialnämnden som hade att an-svara för kontakterna med missbrukaren. Enligt förarbetena (prop. 1981/82:8 s. 89 f.) borde en sådan kontaktman, som kunde vara en tjänsteman hos nämnden eller en ledamot av nämnden, utses så snart socialnämnden fick kännedom om att det hade uppkommit fråga om att bereda någon vård med stöd av lagen. Enligt Social-styrelsen (allmänna råd 1982:6 s. 36) fick det inte bli så att missbrukarens social-sekreterare rutinmässigt utsågs till kontaktman utan att uppgiften avsatte några spår i det ordinarie arbetet med missbrukaren. Kontaktmannen skulle, enligt , helst bli inkopplad innan vården inleddes och vara med när vård-planen diskuterades. Vidare skulle kontaktmannen, tillsammans med klienten och institutionen, planera och förbereda de insatser som skulle följa på utskrivningen från LVM-vården, t.ex. utbildning, arbete och bostad. Klienten skulle också kunna vända sig till kontaktmannen för råd och stöd om han mötte problem under vård-tiden. gjordes förändringar i lagstiftningen och gällande LVM trädde i kraft . När lagen trädde i kraft var det fortfarande som hade ansvaret för utredningen och ansökan om tvångsvård hos länsrätten. fick emellertid skyldighet att lämna en redogörelse till för missbrukarens förhållanden samt för vidtagna och planerade åtgärder. När det gäller frågan om kontaktman föreskrevs att socialnämnden, i samband med att en redogörelse till upprättades, skulle utse en tjänsteman hos nämnden som skulle svara för kontakterna med missbrukaren och olika vårdgivare. Därmed bortföll möjligheten att utse en ledamot av social-nämnden till kontaktman. I propositionen (1987/88:147 s. 95) angavs att erfarenheterna hade visat att den enskilde behövde stöd även under utrednings-tiden. Till kontakt-mannens uppgifter hörde, enligt propositionen, att informera den enskilde om vilka regler som gällde för vården. En annan viktig uppgift var att förmedla kontakt med andra i missbrukarens närhet som kunde bistå denne. I Social-styrelsens allmänna råd (1989:3 s. 51) påtalades att kontaktmannen borde vara bekant med klienten eller omgående söka kontakt med denne samt medverka vid upprättandet av en vårdplan. Enligt var det naturligt att klientens socialsekreterare utsågs till kontaktman. Detta fick emellertid inte inne-bära ett slentrianmässigt förordnande som inte avsatte spår i social-sekreterarens arbete för och tillsammans med missbrukaren. övergick utredningsansvaret och ansvaret för att ansöka om vård hos länsrätten från till socialnämnden. I förarbetena till lagändringen (prop. 1993/94:97 s. 17) uttalades, med hänvisning till vad som hade anförts i den tidigare propositionen, att den föreslagna nya ordningen för utredning och ansökan om vård enligt lagen inte motiverade att regeln om att utse kontaktperson ändrades. I propositionen angavs också att syftet med bestämmelsen var något annat än att utse någon an-svarig för utredningen. I de granskade ärendena saknades uppgift om att kontaktman hade utsetts. Vid det avslutande mötet upplystes att några sådana beslut inte fattades och att det var handläggaren i det enskilda ärendet som svarade för kontakterna med missbrukaren och olika vårdgivare. Jag har i min inspektionsverksamhet upp-märksammat att det närmast är undantagsvis som nämnden har utsett en tjänsteman till kontaktman. Det förefaller som om den tjänsteman hos nämnden som svarar för utredningen enligt 7 § LVM som regel även fullgör de uppgifter som en kontaktman skall ha. När jag i samband med mina inspektioner erinrat om att nämnden enligt 8 § LVM skall utse en kontaktman har jag ibland mötts av viss oförståelse från socialför-valt---ningarnas sida. Företrädarna för förvaltningarna har anfört att de upp-gifter som en kontaktman skall utföra i praktiken handhas av den som svarar för utred-ningen angående vård enligt LVM. Frågan om utseende av kontaktman har därför kommit att begränsas till en fråga om hur den blankett som används för dokumenta-tion av beslutet att inleda en utredning bör utformas.