frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Den bristfälliga handläggningen har inneburit att patienten varit berövad friheten utan lagligt stöd. Det finns därför, som också länsrätten uttalat, anledning att se mycket allvarligt på det inträffade. Jag finner dock inte grund för att driva saken vidare. Jag stannar sålunda vid den starka kritik som ligger i det anförda och förutsätter att länsrätten har vidtagit åtgärder för att undvika att något liknande inträffar igen. Fråga om ett eventuellt behov av lagstiftningsåtgärder på området Vad som har sagts i förarbetena till LRV om att det är angeläget att åklagare lämnar underrättelse även till vårdinrättningen har inte fått något genomslag i de föreskrifter som styr åklagarnas verksamhet. Av Riksåklagarens yttrande i ärendet framgår att åklagarna i praktiken inte heller underrättar vårdinrättningen, utom i de undantagsfall då chefs-över-läkaren särskilt har framfört önskemål till åklagaren om att få en sådan underrättel-se. Riksåklagaren har i yttrandet också redovisat sin uppfattning i frågan om åklagarna bör ha en underrättelseskyldighet gentemot vårdinrättningen. Riksåklagaren anser att det inte bör finnas någon sådan underrättelseskyldighet, utan att skyldigheten att underrätta vårdinrättningen endast bör åligga domstolarna. Vad Riks-åklagaren anfört till stöd härför talar enligt min mening för att underrättelseskyldigheten bör åligga domstolen ensam. Jag instämmer således i Riksåklagarens slutsats i frågan. Av mina uttalanden ovan framgår att handläggningen av åklagarens underrättelse om att ett beslut enligt LRV inte kommer att överklagas endast i vissa avseenden är reglerad i författning. Med hänsyn till de rättssäkerhetsintressen som berörs av denna handläggning bör den enligt min mening regleras närmare. Det bör av författning framgå att det ankommer på domstolen att lämna underrättelse till vårdinrättningen om att ett beslut kan verkställas. Det är givetvis angeläget att handläggningen sker med största skyndsamhet såväl hos åklagaren som hos domstolen. Ett krav på omedelbar handläggning bör därför tas med i regleringen. Med framställning om en författningsändring i enlighet med det sagda överlämnar jag ett exemplar av detta beslut till regeringen (). I ärendet har samråd skett med chefsjustitieombudsmannen , som har tillsyn över åklagarväsendet, samt med justitieombudsmannen , som har tillsyn över den rättspsykiatriska vården. Initiativärende mot en länsrätt angående frågor om självrättelse med stöd av 32 § förvaltningsprocesslagen (Dnr 2488-2001) I beslut anförde JO följande. Vid min inspektion av Länsrätten i antecknades följande till protokollet under punkten 3.13 (JO:s dnr 1334-2001). I två domar angående fortsatt vård enligt LPT (mål nr 7279-99 och 7282-99, båda från rotel 22) hade länsrätten förordnat om tvångsvård och att vården fick pågå räknat för beslutet om intagning. På domarna hade antecknats självrättelser enligt 32 § förvaltningsprocesslagen varigenom länsrätten ändrat förordnandena rörande vårdtidens längd till att i stället gälla för domen. Länsrätten hade i ett beslut (mål nr 6894-99, rotel 15) avskrivit ett mål om omhändertagande enligt LVU och i beslutet även förordnat om ersättning enligt lagen om offentligt biträde till en advokat med . hade länsrätten på domen antecknat "rättelse" bestående i att advokaten tillerkändes ytterligare och totalt . Jag beslutade att inhämta länsrättens yttrande avseende huruvida dessa åtgärder var förenliga med 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Lagmannen hänvisade beträffande mål nr 7279-99 och 7282-99 till ett yttrande av rådmannen samt anförde att han instämde i dennes bedömningar. I yttrandet anfördes följande. JO har i ett beslut påtalat vikten av att redigeringen av domar genom ordbehandling i datorer sker med största noggrannhet och framhåller att utskrifterna ingående skall granskas innan domarna undertecknas och expedieras. Den aktuella remissen visar på vikten av att detta krav uppfylls eftersom långt ifrån alla fel kan korrigeras i efterhand. Frågan är om rättelse med stöd av 32 § FPL är möjlig i de fall som jag nu har anmodats att yttra mig i. Inledningsvis kan jag bara beklaga de fel som har förekommit i utskrifterna av domarna och konstatera att de förlagor som har använts vid uppsättandet hänför sig till den prövning som sker enligt 8 § lagen om psykiatrisk tvångsvård. Lagen innehåller en prövningsordning med en "första-gångsprövning" enligt 8 § där vårdtiden bestäms med utgångspunkt i chefs-överläkarens beslut om intagning. Därefter kan, om behov av fortsatt vård föreligger, en "andragångsprövning" ske enligt 9 § sagda lag. Vårdförutsättningarna är desamma i båda fallen men medgivandet till fortsatt vård bestäms vid den senare prövningen utifrån prövningstillfället och som utgångspunkt brukar tas dagen för rättens dom. Vårdtiden har i de nu aktuella fallen av förbiseende bestämts med utgångspunkt i chefsöverläkarens beslut om intagning. En kort jämförelse med andra vårdlagar, som lagarna om vård av unga och missbrukare (LVU och LVM) visar på den skillnaden i lagarnas uppbyggnad att i de senare - då rätten väl har konstaterat att vårdförutsättningarna är uppfyllda och beslutat om vård - kommer vården att löpa med de i lagarna föreskrivna omprövningsfristerna utan något särskilt förordnande av domstolen i den frågan. En omprövning av fortsatt vård blir i sådana mål anhängig i domstol först genom ett överklagande. Det finns således en betydelsefull skillnad däri att domstolen i LPT-mål bestämmer en vårdtid som varierar beroende på om det är en första- eller andragångsprövning. Prövningen är till sin karaktär egentligen en tillståndsprövning med ett bemyndigande för chefsöverläkaren att bedriva vården som längst till den tidpunkt som domstolen har bestämt. Till detta bemyndigande är kopplat en skyldighet enligt 27 § LPT för chefsöverläkaren att kontinuerligt pröva om förutsättningarna för tvångsvården består och när så är fallet besluta att tvångsvården skall upphöra. I målet 7279-99 fattades intagningsbeslutet och en förlängning av vården enligt 9 § LPT räknat ifrån intagningsbeslutet som länsrätten felaktigt angett innan rättelsen gjordes skulle således sträcka sig till ; dvs. rätten har förlängt vården med . I det andra målet 7282-99 fattades intagningsbeslutet också och en förlängning av vården räknat ifrån det beslutet som länsrätten angett innan rättelsen sträckte sig således även i detta fall till med motsvarande förlängning av vårdtiden som i det förra fallet. Chefs-överläkaren har i båda fallen begärt en förlängning och rätten har vid överläggningen beslutat om detta även om domarna har kommit att utvisa något annat. Upplysningsvis vill jag lägga till att i det första målet sträckte sig vården fram till nästa prövningstillfälle då länsrätten avslog en ansökan om fortsatt vård och i det senare fallet övergick vården i vård enligt hälso- och sjukvårdslagen . Innan jag går in på de överväganden som jag gjorde i samband med rättelsen vill jag kort beröra en komplikation som hade betydelse för mig i bedömningen. Det framgår av de nu aktuella målen att en viss om än begränsad förlängning av vårdtiden kommer till stånd vid en prövning första gången enligt 9 § med det förekomna felet men så blir inte fallet vid en andra prövning enligt bestämmelsen. Det har då gått mer än från chefsöverläkarens intagningsbeslut och en förlängning av vården beslutad utifrån denna tidpunkt blir således verkningslös. Beslutet kan inte överklagas av chefsöverläkaren, som saknar talerätt och patienten lär väl inte vilja föra och kan väl förmodligen inte heller föra talan mot länsrättens dom och påyrka en förlängning av vårdtiden. Jag kan inte se att patienten då kan hållas kvar tvångsvis och utsättas för fortsatt tvång i form av medicinering och bältesläggning som lagen medger. Det kan även uppstå rättsliga komplikationer för sjukvårdsenheten som möjligen bedriver tvångsvård utan något reellt bemyndigande därtill. Jag tvivlar på att saken låter sig lösas så lätt att patienten kan bli föremål för ett nytt intagningsbeslut av chefsöverläkaren utan att nya omständigheter föreligger. Såvitt jag kan se är alla vägar förutom rättelseinstitutet stängda. När jag övervägde möjligheterna till rättelse utgick jag ifrån att det var en uppenbar oriktighet tillkommen av förbiseende som vidlådde de aktuella domarna. Frågan var bara då om jag genom rättelsen skulle åstadkomma en materiell förändring som gav domen ett annat innehåll och gick utöver rättelsemöjligheten. I den delen bedömde jag - efter att ha studerat rättspraxis - att särskilt avgörandena RÅ 1975 ref. 105 och RÅ 1975 not. Ba 49 och Ba 110 samt RÅ 1986 not. 355 gav ett visst utrymme för självrättelse. Jag fäste även särskild vikt vid den omständigheten att förlängningen inte var reell i den meningen att själva vårdtiden förlängdes utan att rättelsen enbart medförde en förlängning av det bemyndigande för chefsöverläkaren att bedriva vård som jag inledningsvis pekat på utgör själva kärnan i tillståndet. Måhända kom jag med det begränsade utrymme till eftertanke som stod till buds att fästa för stor vikt vid den ovan redovisade situation som uppstår vid en andra prövning enligt 9 § och kom inte tillräckligt att beakta de skillnader som föreligger. I det senare fallet ser jag, som sagts, inga andra möjligheter att bota bristen än genom självrättelse. I de nu aktuella fallen har det löpt en viss om än oavsiktligt förkortad vårdtid som ju i och för sig har gjort att en rättelse inte varit absolut nödvändig. Så här i efterhand med tid till eftertanke hade jag valt att avstå från rättelse eftersom bristen kunnat läkas genom en förnyad ansökan från chefsöverläkaren. Det nu inträffade visar på vikten av lagtekniska lösningar - även juridiken är ju i många stycken en teknik bland andra - som i möjligaste mån reducerar eller minimerar risken för felgrepp och misstag och som med andra ord är användarvänlig. Det är särskilt angeläget inom ett område som rör människors autonomi och där patienterna mera sällan till följd av sin sjukdom klarar av att ta hand om sig själva eller att ta sina intressen till vara. De befinner sig i en mycket utsatt position. Till detta skall också läggas att en del sjukdomstillstånd är sådana att ett återinsjuknande kan leda till bestående funktionsnedsättningar som förvärras med varje skov. Vid prövningen av vårdbehovet skall vidare enligt 3 § LPT en farlighetsbedömning göras. Vårdfrågan blir därför extra känslig och "tekniska misstag" får inte inträffa som i förlängningen kan leda till att patientens vård äventyras. En konstruktion av de nu genomgångna bestämmelserna med förebild ifrån LVU och LVM där tidsbestämningen av vården hade legat i bestämmelsen och inte som i LPT i domstolens tillstånd hade varit bättre i linje med patientens skyddsbehov och förebyggt oförutsedda komplikationer av vården som exempelvis de nu avhandlade. Mot alternativet att släppa patienten med de konsekvenser det kan få för hans hälsa och för omgivningen, om det föreligger en farlighet, står sålunda alternativet att på något sätt försöka reparera felaktigheten och då kan jag inte se något annat remedium än en självrättelse. Så länge som chefs-överläkaren inte tillerkänns talerätt kan han inte få felet korrigerat genom en domstolsprövning. En rättelse kan möjligen ha det goda med sig att den leder till ett överklagande från patienten och i förlängningen - om överinstansen inte godtar rättelsen - en återförvisning som gör att målet kan prövas på nytt och felaktigheten undanröjas. upplyste beträffande mål nr 6894-99 att domaren i målet var avliden samt yttrade bl.a. följande. i beslutade att omhänderta två barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Länsrätten fastställde beslutet . Nämnden beslutade att det omedelbara omhändertagandet skulle upphöra. Genom beslut avskrev läns rätten målet från vidare handläggning. En advokat hade förordnats som gemensamt offentligt biträde för båda barnen. Advokaten anförde i en skrivelse till länsrätten : "Jag har uppfattat att målet inte fullföljts med vårdansökan varför mitt uppdrag kan avslutas. För mitt lämnade biträde närslutes kostnadsräkningar varvid kostnaden fördelats lika på de båda barnen." Till skrivelsen var fogade två identiskt lika kostnadsräkningar avseende vartdera barnet med slutsumman på varje räkning. I länsrättens beslut tillerkändes advokaten ersättning med . Ett ersättningsbesked på beloppet skrevs . uppdagades att advokaten endast fått ersättning utifrån en kostnadsräkning. Ett beslut tecknades på den andra kostnadsräkningen att advokaten tillerkändes ytterligare och gjordes en rättelse i beslutet av . När målet avskrevs beslutades således endast om biträdesersättning om utifrån en kostnadsräkning. När misstaget uppdagades att ersättning inte utgått utifrån den andra kostnadsräkningen var det enligt min bedömning fel att föra en rättelse i domen, eftersom det var fråga om ett nytt beslut som inte varit under övervägande i avskrivningsbeslutet. Akterna i länsrättens mål nr 7279-99 och 7282-99 hämtades in. Bestämmelser om självrättelse av allmän förvaltningsdomstols beslut finns i 32 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Vid den i ärendet aktuella tiden hade paragrafen följande lydelse. Beslut, som innehåller någon uppenbar oriktighet till följd av domstolens eller någon annans skrivfel, räknefel eller liknande förbiseende, får rättas av domstolen. Har domstolen av förbiseende underlåtit att fatta ett beslut som skulle ha meddelats i samband med ett avgörande, får domstolen komplettera sitt avgörande i det hänseendet från det att avgörandet meddelades. Om det inte är obehövligt, skall parterna få tillfälle att yttra sig innan rättelse eller komplettering sker. Paragrafen ändrades i flera avseenden genom en lagändring som trädde i kraft (SFS 2001:27). Lagtexten i första stycket har utan annan motivering anpassats till lydelsen av motsvarande bestämmelser i (17 kap. 15 § och 30 kap. 13 § ). Härutöver kan nämnas att tidsfristen för komplettering av beslut enligt paragrafens andra stycke har utsträckts från det att avgörandet vann laga kraft. Möjligheten till rättelse enligt första stycket i paragrafen avser sådana fel som brukar kallas förbiseendefel. Med förbiseendefel menas fel som uppstått till följd av att domstolen av misstag råkat återge innehållet i en korrekt beslutad dom eller ett annat beslut på ett felaktigt sätt. En slags motsats till förbiseendefel är s.k. bedömningsfel. Sådana fel i beslutets innehåll beror på bristfällig utredning, felaktig bedömning av fakta eller felaktig rättstillämpning. Fel av denna art kan inte rättas med stöd av 32 § förvaltningsprocesslagen. Se härom och , Nya förvaltningslagen med kommentarer, 5 u. 1999, s. 288-292, , Allmän förvaltningsrätt, 21 u. 2002, s. 122 och , Förvaltningsprocesslagen m.m., 4 u. 2001, s. 304-308. Närmare föreskrifter om förfarandet vid rättelser finns i 36 § förordningen (1979:575) om protokollföring m.m. vid de allmänna förvaltningsdomstolarna. Av bestämmelsen framgår att rättelse eller komplettering av en dom eller ett annat beslut enligt 32 § förvaltningsprocesslagen skall antecknas av ordföranden på originalet till domen eller beslutet eller, när beslutet har tagits in i ett protokoll, i detta protokoll. I anteckningen skall dagen för rättelsen eller kompletteringen anges. Angående mål nr 7279-99 och 7282-99 Enligt 9 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård (LPT) får rätten efter ansökan av chefsöverläkaren medge att tvångsvården fortsätter utöver den längsta tiden enligt 8 §, dvs. utöver räknat för beslutet om intagning. Medgivande får lämnas åt gången, räknat från prövningstillfället. I 3 § LPT finns bestämmelser om de grundläggande förutsättningarna för psykiatrisk tvångsvård. I de aktuella målen, som rörde medgivande till fortsatt vård enligt 9 § LPT, har länsrätten såsom rättelser enligt 32 § förvaltningsprocesslagen beslutat att ändra förordnandena om vårdtidens längd från att avse högst från intagningsbeslutet till att gälla högst för domen. Länsrätten har i remissyttrandet anfört bl.a. att man vid överläggning i målen hade beslutat att bifalla chefsöverläkarens begäran om en förlängning av vårdtiden , men att domarna har kommit att utvisa något annat. Det kan således konstateras att domarna var behäftade med avfattningsfel som tillkommit till följd av förbiseende. Vad gäller frågan om domsluten i de aktuella delarna var uppenbart oriktiga enligt 32 § första stycket förvaltningsprocesslagen fäster jag avseende vid följande. Länsrätten har i domarna angett att målen gällde ansökningar om medgivande till fortsatt vård enligt 9 § LPT och i domsluten förordnat om medgivande till vård med hänvisning till denna bestämmelse. I domskälen har länsrätten, efter att ha konstaterat att de grundläggande förutsättningarna för vård enligt LPT var uppfyllda, anfört att ansökningarna skulle bifallas. Det sägs varken i reciten eller i domskälen något om hur länge medgivandena till fortsatt vård skulle gälla och inte heller något om utgångspunkten för dessa. I och för sig kan det konstateras att det hade varit fullt möjligt för länsrätten att begränsa medgivandena till fortsatt vård till att gälla kortare tidsperioder än . Någon sådan begränsning har emellertid inte berörts i domskälen. Att vårdtiden mot vad som följer av 9 § LPT angetts med utgångspunkt i beslutet om intagning framstår mot denna bakgrund otvetydigt som felaktigt. Förordnandena får med hänsyn härtill anses ha varit uppenbart oriktiga. Länsrättens rättelsebeslut innebar en förlängning av tiden för medgivande till fortsatt vård. Eftersom detta får anses som ingripande för de berörda patienterna skulle de enligt min mening ha lämnats tillfälle att yttra sig innan domstolen tog ställning till om rättelse skulle göras. Så har uppenbarligen inte skett. För det fall att patienterna motsatt sig att besluten rättades hade läns rätten, såsom berörts i remissvaret, som ett alternativ till rättelse kunnat hänvisa chefsöverläkaren till att komma in med nya ansökningar. Angående mål nr 6894-99 Av den anteckning som gjorts på det slutliga beslutet av framgår att länsrätten tillerkände det offentliga biträdet ersättning med ytterligare . Anteckningen ger intrycket av att utgöra en självrättelse. I remissyttrandet har länsrätten emellertid upplyst att beslutet om ytterligare ersättning tecknades på den ifrågavarande kostnadsräkningen. Som länsrätten har anfört i remissvaret var det i detta fall fel att föra in en rättelse i beslutet, eftersom det var fråga om ett nytt beslut som inte hade övervägts i avskrivningsbeslutet. Jag lämnar frågan med detta konstaterande. Med den kritik som ligger i det ovan sagda avslutar jag initiativärendet. Kritik mot en länsrätt för brister i handläggningen av ett över-klagande som inte skulle prövas av domstolen utan av en för-valtningsmyndighet (Dnr 4163-2001) , , , och framförde i en anmälan till JO klagomål mot Länsrätten i med anledning av handläggningen av ett överklagande. Av anmälan och därtill fogade handlingar framgick i huvudsak följande. Kommunfullmäktige i kommun beslutade i protokoll att anta detaljplan för kvarteret i . Genom en skrivelse till Länsrätten i överklagade , , , och beslutet. I överklagandet angavs vilket beslut som överklagades. Länsrätten begärde in yttrande i målet från kommun. I ett beslut konstaterade domstolen att överklagandet enligt 13 kap. 2 § (1987:10, PBL) skulle prövas av och att överklagandeskriften skulle ha getts in till kommunen. Länsrätten beslutade därför att överlämna målet till kommunen för vidare handläggning. Kommunen avvisade överklagandet som för sent inkommet. Kommunens beslut överklagades till som avslog överklagandet. , , , och ansåg att handläggningen i länsrätten hade tagit . Anmälan remitterades till länsrätten. I yttrande anförde lagmannen , efter samråd med ansvarig rotelinnehavare rådmannen , följande. Enligt 13 kap 1 § (1987:10) (PBL) får följande beslut enligt denna lag överklagas i den ordning som föreskrivs för laglighetsprövning enligt 10 kap kommunallagen (1991:900), nämligen kommunfullmäktiges beslut om översiktsplan, kommunfullmäktiges beslut om uppdrag åt en nämnd att anta, ändra eller upphäva detaljplaner och områdesbestämmelser eller att fatta beslut om skyldighet för fastighetsägare att betala kostnader för gator och andra allmänna platser eller att fatta beslut om villkoren för sådan betalning, kommunfullmäktiges och kommunala nämnders beslut att inte anta, ändra eller upphäva en detaljplan, områdesbestämmelser eller en fastighetsplan, kommunfullmäktiges och kommunala nämnders beslut om grunderna för skyldighet att betala kostnader för gator och andra allmänna platser och om generella villkor för sådan betalning, kommunfullmäktiges beslut om taxa i ärenden hos byggnadsnämnd samt kommunalförbunds och regionplaneförbunds fullmäktiges beslut om regionplan. Andra beslut rörande gatukostnader än de som anges i första stycket 4 får ej överklagas. Att tvister rörande gatukostnader prövas av fastighetsdomstol framgår av 15 kap 8 §. Av 13 kap 2 § PBL framgår att andra beslut enligt denna lag av kommunfullmäktige och kommunala nämnder än de som anges i 1 § får överklagas hos . Tiden för överklagande av sådana beslut regleras i 13 kap 3 § PBL. I 10 kap 1 § kommunallagen (1991:900) stadgas att varje medlem av en kommun eller ett landsting har rätt att få lagligheten av kommunens eller beslut prövad genom att överklaga dem hos länsrätten. Av 8 § framgår att ett överklagat beslut skall upphävas, om det inte har tillkommit i laga ordning, beslutet hänför sig till något som inte är en angelägenhet för kommunen eller , det organ som har fattat beslutet har överskridit sina befogenheter, eller beslutet strider mot lag eller annan författning. Något annat beslut får inte sättas i det överklagade beslutets ställe. Av 10 kap 3 § framgår att föreskrifterna i detta kapitel inte gäller om det i lag eller annan författning finns särskilda föreskrifter om överklagande. Följande har inträffat. Aktuellt mål registrerades hos länsrätten då överklagandet och fyra andra aktbilagor kom in från klagandena. Av överklagandet, som var ställt till länsrätten, framgick att det avsåg ett beslut av kommunfullmäktige och det hävdades bl.a. i skrivelsen att en ledamot skulle anses jävig. Registratorn vid länsrätten bedömde, efter samråd med en rådman (som inte stod på tur för lottning av målet), att målet avsåg laglighetsprövning enligt kommunallagen och registrerade det som ett sådant. Målet lottades därefter på rotel 8 (rådmannen ) och överlämnades till rotelkansliet. Rutinen är där att en rotelsekreterare lämnar förslag till åtgärd, varefter en jurist (notarie eller föredragande) granskar om den föreslagna åtgärden är riktig. I tveksamma fall sker samråd med ansvarig rådman på roteln. I aktuellt fall har granskningen på roteln lett fram till en beställning riktad till kommun att bl.a. komma in med anslagsbevis och yttrande i målet. Beställningen undertecknades av rotelsekreteraren och sändes iväg , dvs. dagen efter det att målet kom in Beställningen bör ha kommit kommunen tillhanda . Om kommunen bedömde att överklagandet avsåg något annat än laglighetsprövning borde kommunen med tanke , som enligt kommunens avvisningsbeslut gick ut (dag), omgående ha tagit kontakt med länsrätten. Först (efter besvärstidens utgång) kontaktades notarien på roteln per telefon av en tjänsteman hos kommun. Denne ifrågasatte om målet avsåg en laglighetsprövning enligt kommunallagen. I samråd med rådmannen på roteln kom man därvid fram till att överklagandet skulle prövas av och att kommunen därför borde göra rättidsprövning. Beslut att överlämna målet till kommun fattades av rådmannen som ensamdomare. utformning och det förhållandet att den var direkt ställd till länsrätten medför knappast att registrators åtgärd kan klandras. Inte heller den tidsmässigt fortsatta hanteringen av målet från länsrättens sida ter sig anmärkningsvärd.