frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — För att åtgärden skall få genomföras med tvång förutsätts att den per-son som skall utsättas för åtgärden är skäligen misstänkt för brott på vilket fängelse kan följa. beslöt att personer som hördes under förundersökningen skulle erbjudas möjligheten att frivilligt lämna ett salivprov för DNA-analys. Endast personer som inte var skäligen misstänkta er-bjöds denna möjlighet och något beslut om kroppsbesiktning fattades följaktligen inte i dessa fall. De personer som erbjöds denna möjlighet skulle upplysas om att det var frågan om helt frivil-liga prov och att ett avböjande till att lämna salivprov inte skulle anföras till dennes nackdel. Som ytterligare villkor uppställdes bl.a. att det under inga villkor fick användas någon form av utpress-ning så att förhörsper-sonen kände sig tvingad att lämna prov. Vid min bedömning av rättsläget finner jag det naturligt, såsom Justitieombuds-mannen tidigare uttalat (JO 1991/92 s. 144), att utgångspunkten vid bedömningen bör vara regeringsformens regler om de grundläggande fri- och rättigheterna och att detta grundlagsfästa skydd skulle urholkas om man gene-rellt skulle anse att alla former av ingrepp som omfattas av dessa fri- och rättigheter skulle vara tillåtna om bara samtycke lämnats från den som skall utsättas för åtgärden. Det förelig-ger enligt min mening betydande svårigheter att upprätthålla ett krav på att samtycket lämnats frivilligt. Detta problem är särskilt tydligt om personer som hörs under en förundersökning tillfrå-gas om samtycke till olika åtgär-der som utan samtycke skulle sakna lagstöd. Även om den som tillfrågas om samtycke informeras om att ett avböjande inte kommer att anföras till dennes nack-del, torde det för många ändå framstå som att samtycke inte lämnas helt frivilligt. Med andra ord att personen känner sig tvungen att lämna sitt sam-tycke. Mot bakgrund av vad departements-chefen anförde om samtycke till tvångsmedel i samband med de senaste ändringarna av reglerna om kroppsvisitation och kroppsbesiktning synes det dock råda delade meningar om denna tolkning. Med beaktande av de oklarheter som synes föreligga beträffande verkan av lämnat samtycke och särskilt med hänsyn till vad departementschefen anfört i tiden efter utta-lande finner jag att får anses ha haft fog för sin uppfattning att det förfarande som han beslutat om var tillåtet. kan fingeravtryck tas på en person som inte är skäligen misstänkt för ett brott med stöd av reg-lerna i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. och det kan ifrågasättas om det inte vore lämpligt med en tydlig reglering som ger förunder-sökningsledaren möjlighet att besluta om provtag-ning, i form av salivprov, i vart fall vid mer allvarlig brottslighet. Det förfaringssätt som valt och som använts i andra förundersökningar torde för de flesta av de berörda per-sonerna medfört en betydligt mindre integritetskränkning än vad som hade varit fallet vid en kon-troll av deras eventuella alibin. yttrade sig över remissvaret och anförde bl.a. följande. Det görs gällande att det inte kan anses förenligt med de grundläggande fri- och rättigheterna att föranstalta om salivprovtagning "på frivillig basis" i samband med en brottsutredning eftersom ett samtycke aldrig, oavsett på vilket sätt provtagning genomförs, kan betraktas vara helt frivilligt. Särskilt allvarligt är att den som vägrar tillmötesgå en begäran om provtagning självfallet kommer att betraktas som starkt misstänkt för det aktuella brottet, oavsett om information lämnas om att vägran inte kommer att anföras till dennes nackdel. Den påtalade "frivilligheten" är således i praktiken en ren chimär. I ett beslut anförde chefsJO bl.a. följande. Bestämmelser till skydd för medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter finns i 2 kap. regeringsformen (RF). Enligt 6 § är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp. Han är enligt samma bestämmelse skyddad också mot bl.a. kroppsvisitation. Begränsning av det skydd som uppställs genom denna bestämmelse får enligt 12 § göras endast genom lag. Sådana lagregler finns bl.a. i kapitel om straffprocessuella tvångsmedel. Förutsättningarna för kroppsvisitation och kroppsbesiktning i samband med en brottsutredning regleras i 28 kap. (RB). Med kroppsvisitation avses en undersökning av kläder och annat som någon bär på sig samt av väskor, paket och andra föremål som någon har med sig. En kroppsbesiktning innebär en undersökning av människokroppens yttre och inre, tagande av prov från kroppen eller undersökning av sådana prover. Om det finns anledning att anta att ett brott har begåtts på vilket fängelse kan följa, får enligt 11 § kroppsvisitation göras på den som skäligen kan misstänkas för brottet för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet. Annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får kroppsvisiteras, om det finns synnerlig anledning att anta att det därigenom kommer att anträffas föremål som kan tas i beslag eller att det annars är av betydelse för utredningen om brottet. Den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa, får en-ligt 12 § första stycket kroppsbesiktigas för de ändamål som anges i 11 §. Bestämmelsen om kroppsbesiktning innehåller inte någon motsvarighet till möjligheten enligt 11 § att kroppsvisitera annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet. Den som skall kroppsbesiktigas får hållas kvar för ändamålet eller, om det finns synnerliga skäl, (12 § tredje stycket). För att en person skall anses vara skäligen misstänkt för ett brott krävs att det föreligger konkreta omständigheter som med viss styrka talar för att personen i fråga har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 1992/93 s. 204 och 1993/94 s. 101). Av hänvisningen i 28 kap. 13 § till 4 § i samma kapitel framgår att ett förordnande om kroppsvisitation eller kroppsbesiktning enligt huvudregeln meddelas av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Endast om det föreligger fara i dröjsmål får en sådan åtgärd beslutas av en polisman. 14 § RB kan av den som är anhållen eller häktad fotografi och fingerav-tryck tas. Denne kan dessutom underkastas "annan dylik åtgärd". De åtgärder som avses i detta lagrum kan vidtas också mot annan person, om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa. Närmare bestämmelser om sådana åtgärder finns i förordningen (1992:824) om fingeravtryck m.m. I 2 § första stycket förordningen om fingeravtryck m.m. föreskrivs att fingeravtryck och fotografi alltid skall tas av den som är häktad som misstänkt för brott samt att sådana åtgärder under vissa förutsättningar skall vidtas också i fråga om den som har anhållits som misstänkt för brott. Om det behövs för att utreda ett brott på vilket fängelse kan följa, får enligt andra stycket fingeravtryck och fotografi tas också av den som misstänks för brottet utan att vara anhållen eller häktad för detta samt av den som inte är misstänkt för brottet. I 4 § föreskrivs att den som är anhållen eller häktad som miss-tänkt för brott får videofilmas och att det av en sådan person får tas avtryck av hand, fot eller öra. Detsamma gäller i fråga om en annan person, om det behövs för att utreda brott på vilket fängelse kan följa. Det finns inte någon reglering i lag av frågan om den rättsliga innebörden av ett samtycke från den enskilde till någon av de olika åtgärder som har nämnts i det föregående. Frågan om verkan av samtycke till användningen av straffprocessuella tvångsme-del behandlas emellertid i slutbetänkande (SOU 1995:47). Där anförs bl.a. att en utgångspunkt för den svenska lagstiftningen bör vara att en åtgärd som får anses utgöra ett intrång i de i och regerings-formen skyddade fri- och rättig-heterna inte får företas annat än på de villkor som anges i lag, oavsett om den som utsätts för ingripandet har samtyckt till det eller ej (s. 144). I doktrinen har i fråga om kroppsvisitation uttalats att det inte finns någon uttrycklig reglering i av innebörd att ett samtycke från den enskilde legaliserar åtgärden men att det däremot finns ett skydd mot kroppsvisitation i 2 kap. 6 § RF, som kan begränsas genom lag men inte genom avtal. Det kan enligt detta uttalande därför finnas anledning att inte tillåta sig att ge den enskildes samtycke dispositiv effekt genom att hänvisa till praxis vid kroppsvisitation eller genom att göra mer eller mindre djärva e contrario-tolkningar av den reglering av samtyckets betydelse som återfinns i 28 kap. 1 § tredje stycket RB (, 6:e uppl., s. 81). Regeringsformen ställer i 2 kap. 6 § upp ett skydd för medborgarna mot påtvingat kroppsligt ingrepp. I enlighet med vad som föreskrivs i 12 § i samma kapitel kan detta skydd begränsas endast genom lag. Som exempel på sådan lagstiftning kan nämnas regler om kroppsbesiktning. Begreppet kroppsbesiktning omfattar bl.a. tagande av prov från människokroppen och undersökning av sådana prover. Åtgärden att ta ett salivprov i syfte att göra en DNA-analys faller således till sin art in under begreppet kroppsbesiktning. Begränsningen av grundlagsskyddet till att avse påtvingade kroppsliga ingrepp är i första hand föranledd av önskemålet att från detta undanta sådana åtgärder som läkarundersökningar, medicinska provtagningar och kirurgiska ingrepp, som med patientens samtycke vidtas inom den allmänna sjukvården. Det är här fråga om åtgärder som företas i den persons intresse som är föremål för ingreppet och som normalt helt saknar inslag av tvång. Grundlagsregleringen ger därför i detta sammanhang som regel inte upphov till några problem. Frågor om innebörden och omfattningen av grundlagsskyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp aktualiseras på ett helt annat sätt i de fall där ett kroppsligt ingrepp görs som ett led i en brottsutredning och således syftar till att tillgodose det allmänna intresset av att brott beivras. Detta är något som måste beaktas när man i detta sammanhang för ett resonemang kring frågan om verkan av ett sam-tycke från den som är avsedd att utsättas för ingreppet. Som påpekar bör exempelvis ett ingripande som i det enskilda fallet kan genomföras utan tvång alltid betraktas som ett fall av tvångsmedelsanvändning, om den ingri-pande myndigheten har möjlighet att använda tvång om det skulle behövas (SOU 1995:47 s. 143). En fråga som har varit föremål för särskild uppmärksamhet gäller undersökning av en målsägande i brottsutredande syfte. har här uttalat bl.a. att de kroppsundersökningar som en måls-ägande underkastas i brottsutredande syfte inte kan betraktas som tvångsmedel, eftersom de inte kan genomföras med tvång, men att de i övrigt har stora likheter med sådana kroppsbesiktningar som enligt får utföras på någon som är skäligen misstänkt för brott (a.a. s. 274). Som har nämnts avser grundlagsskyddet mot kroppsliga ingrepp endast påtvingade sådana, och vidare omfattar kroppsbesiktningsbe-grepp endast åtgärder som vidtas mot personer som är misstänkta för brott. Det är därför möjligt att inta den ståndpunkten att en frivilligt genomförd undersökning av en måls-ägande, även om den görs i brottsutredande syfte, faller utanför det område som regleras genom grundlagsbestämmelsen om skydd mot kroppsliga ingrepp och föreskrifter om kroppsbesiktning. Detta innebär att en sådan undersökning betraktas som en brottsutredande åtgärd som inte omfattas av kroppsbesiktningsbegreppet och som får företas utan uttryckligt stöd i lag. Den omständigheten att man i ett visst fall upplyser målsäganden om att en vägran från dennes sida att medverka vid en undersökning kan komma att försvåra möjlighe-terna att utreda brottet anses inte innebära att denne utsätts för tvång i regerings-formens mening (jfr dock SOU 1996:35 s. 154). I det här aktuella fallet var det emellertid inte fråga om att undersöka en målsägande utan om att ta prover från personer som visserligen inte var skäligen misstänkta för brottet men som alla betraktades som möjliga gärningsmän. Det framstår som naturligt att hävda att regel om kroppsbesiktning reglerar frågan om kroppsliga ingrepp av där avsett slag mot misstänkta personer i hela dess vidd, och att ett sådant ingrepp, riktat mot en person som visserligen är i någon mån misstänkt men inte skäligen misstänkt för det brott som utredningen avser, således är att betrakta som en icke tillåten kroppsbesiktning. Den fråga som då uppkommer är om förfarandet att ta ett prov från en sådan person med dennes samtycke utgör ett otillåtet kringgående av det skydd som ställs upp genom grundlagsregeln om skydd mot påtvingade kroppsliga ingrepp och bestämmelse om kroppsbesiktning som ett straffprocessuellt tvångsmedel. har i sitt yttrande hänvisat till ett tidigare JO-beslut (JO 1991/92 s. 114) där jag bl.a. gett uttryck för uppfattningen att grundlagens rättighetsskydd allvarligt skulle urholkas, om man godtog att den enskilde som huvudregel alltid kunde efterge detta med bl.a. den följden att tvångsmedel av det slag som regleras i fritt skulle få tillgri pas också i situationer där lagliga förutsättningar för åtgärden saknas. Regeringsformens utgångspunkt får i stället, enligt vad som sägs i beslutet, anses vara den motsatta, nämligen att samhälleliga organ inte får göra ingripanden inom det grundlagsskyddade området annat än med stöd i lag. Den ståndpunkt som kommer till uttryck i beslutet är således att regeringsformen inte ger utrymme för att ett samtycke till en straffprocessuell tvångsåtgärd skall kunna ersätta att en eller flera enligt lag angivna förutsättningar för åtgärden inte är uppfyllda. Som har nämnts i det föregående har sedan gett uttryck för samma uppfattning i frågan. Det är i viss mån oklart hur långt grundlagsskyddet sträcker sig vad gäller kroppsbesiktning, eftersom skyddet endast avser påtvingade kroppsliga ingrepp. Enligt min mening står det emellertid i bäst överensstämmelse med rättssäkerhetens krav att grundlagsregeln tolkas så, att den ställer upp ett skydd också mot att en befattningshavare vid en brottsutredande myndighet - utan att använda eller vara beredd att använda tvång i egentlig bemärkelse - uppträder på ett sätt som får till följd att någon med fog uppfattar sig vara tvungen att underkasta sig exempelvis en undersökning eller provtagning. Som exempel på sådant uppträdande kan nämnas underförstådda eller uttryckliga påtryckningar av olika slag. Det är tydligt att det finns en särskilt stor risk för att situationer av nu nämnt slag skall uppkomma, när åtgärden avser en person som har klart för sig att han inte är fri från misstanke om det brott som utredningen avser. Jag kan i detta sammanhang peka på vad har uttalat om att en polisman som ingriper i myndighetsutövning rent faktiskt ger uttryck för samhällets maktbefogenheter, oavsett om han använder tvång eller inte, och att saken också torde uppfattas på det sättet av den person som ingripandet riktar sig mot och som därför befinner sig i ett sådant underläge att det strängt taget aldrig kan bli tal om någon egentlig frivillighet (SOU 1995:47 s. 145). Enligt vad som sägs i anmälan i detta ärende uppfattade sig R.T. under förhöret med honom vara i en så pressad situation att han inte såg någon annan utväg än att acceptera att lämna salivprov. inte saknade fog för sin uppfattning vinner stöd av de upplysningar som har lämnat. Det föreligger således en påtaglig risk för att frivilligheten i en situation av det här diskuterade slaget blir mer eller mindre illusorisk. Det bör särskilt framhållas att det är svårt för den befattningshavare som verkställer åtgärden att avgöra om samtycket verkligen lämnas fullt frivilligt och att det är än svårare för en utomstående granskare att i efterhand bedöma om medverkan var resultatet av otillbörliga påtryckningar eller ej (jfr a.a. s. 150). Man kan inte heller utan vidare avvisa en på allmänna rättssäkerhetsöverväganden grundad tolkning av bestämmelse om kroppsbesiktning som innebär att åtgärder av det slag som avses där - oavsett hur man bedömer räckvidden av grundlagsskyddet mot påtvingade kroppsliga ingrepp och oberoende av om samtycke föreligger eller ej - aldrig får riktas mot misstänkta personer i andra fall än när graden skälig misstanke har uppnåtts. Av vad som har sagts framgår att det rättsenliga i det förfarande med provtagningar för DNA-analys som förekom i den aktuella brottsutredningen på goda grunder kan ifrågasättas. Man kan emellertid å andra sidan konstatera att rättsläget knappast kan betraktas som klart. Jag beaktar vid min bedömning av åtgärd att tillåta provtagningen vidare vad han uppgett om sina överväganden inför denna och om de direktiv som han gav om formerna för provtagningen. Jag finner mot denna bakgrund inte anledning att rikta någon kritik mot honom. Den oklarhet som föreligger vad gäller den rättsliga betydelsen av att någon, som visserligen kan misstänktas för brott men inte är skäligen misstänkt, samtycker till att underkasta sig åtgärder av det slag som avses med bestämmelsen om kroppsbesiktning framstår emellertid som i hög grad otillfredsställande. Jag vill i detta sammanhang peka på vad uppgett om att det i varje fall har bedrivits flera mordutredningar i där frivilliga DNA-prov förekommit i stor skala. Med hänsyn till den stora betydelse som den moderna DNA-tekniken har fått i den brottsutredande verksamheten finns det enligt min mening skäl att överväga att göra frågan om provtagning för DNA-analys till föremål för en särskild lagreglering som kan till-godose intresset av att DNA-tekniken utnyttjas effektivt i den brottsutredande verksamheten utan att detta på ett oacceptabelt sätt går ut över den enskildes rätts-säkerhet. Jag kan som en jämförelse nämna bestämmelserna i 28 kap. 14 § RB och förordningen om finger-avtryck m.m., som medger att åtgärder av där avsett slag vidtas också beträffande den som inte är skäligen misstänkt för det brott som utreds. Det kan enligt min mening vidare finnas anledning att i generellt reglera frågan om de undersökningar och andra åtgärder av kroppsbesiktningskaraktär avseende målsäganden som anses kunna äga rum med dennes samtycke. Genom en lagreglering av detta slag skulle man vinna att det klargörs dels under vilka förutsättningar sådana åtgärder får företas, dels vem som är behörig att ta initiativ till dem. Jag överlämnar av nu angivna skäl kopior av detta beslut till justitieutskottet och . Fråga om hur man lämpligen bör förfara när polisen inte har möjlighet att bifalla en begäran från åklagaren om utrednings-hjälp (Dnr 2970-2001) I en anmälan till JO, som kom in hit , framförde B.G. klagomål mot i och åklagare vid i med anledning av handläggningen av en förundersökning i ärendet - - -. Vissa handlingar fordrades in från åklagarmyndigheten i ärendet - - - . Därvid framkom det att en anmälan om trolöshet mot huvudman hade kommit in till åklagar-myndigheten . I en skrivelse, daterad den 27 , från chefen för länskriminalavdelningen, i , polisöverintendenten , till i anfördes följande. Ang. begäran om biträde i - - - Länskriminalavdelningen har saknat resurser för att lämna begärt biträde. Det finns dessutom anledning tro att detta tillstånd kommer att bestå bland annat på grund av många utredningar rörande grova brott ( i fler fall med pågående frihetsberövanden. Jag kan således inte lämna begärt biträde. Om och när biträde kan komma att lämnas finns anledning att redan nu påpeka att ärendet kräver eko-kompetens. Som bekant saknas sådan kompetens och erfarenhet vid länskriminalavdelningen. En eventuell insats i ärendet kommer därför att kräva mycket extra tid enbart för att sätta sig in i ärendet och skaffa nödvändig kunskap. Som framgår av tidigare skriftväxling i ärendet har avböjt att lämna biträde i ärendet. Enligt min mening borde frågan om utred-ningshjälp återigen anhängiggöras hos . En kopia av denna skrivelse jämte viss tidigare skriftväxling överlämnas av mig till länspolismäs-taren för kännedom. Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande med anledning av underlåtenheten att biträda i med utredningshjälp. (biträdande länspolismästaren ) an-förde följande i ett remissvar. utreddes vid dåvarande eko-roteln i misstankar mot före-trädare för P-bolagen i rörande misstankar om ekonomiska brott. Åtal väcktes av chefs-åklagare och ledde till fällande domar mot flera personer. Utredningen var mycket omfattande. hos i anhängiggjort frågan om ytterli-gare brottslighet i samband med förundersökningen och likvidationsförfarandet begärde i i skrivelse till länskriminalavdelningen biträde med att höra S.N. innan beslut fattades om huruvida förundersökning skulle inledas eller ej. B.N., som vistas i , kunde höras per telefon . tillkom ytterligare påståenden från journalisten rörande dels den tidigare handläggningen av ärendet, dels rörande misstankar bland annat om hanteringen av ett större parti kabel vid tiden för den föregående utredningen och överlåtelse av ett skadestånd på 18 milj. kronor. Genom beslut av överåklagare i utvidgades undersökningen till att omfatta andra frågor som skulle prövas av olika myndigheter. Kå beslutade att inleda förundersökning mot B.N. avseende trolöshet mot huvudman och gav direktiv om att de skulle höras. I skrivelse från handläggande utredare vid enhet i Helsing-borg, framhölls att en eventuell fortsatt utredning borde handläggas vid dels av det skälet att ärendet rörde komplicerade ekonomiska förhållanden som kräver särskild kompetens, dels att de utredare som tidigare handlagt huvudärendet - och som tjänstgör vid ( bäst hade kunnat genomföra en fortsatt utredning. Skrivelsen biträddes av chefen för länskriminalavdelningen. Några utredningsåtgärder vidtogs inte från polisens sida på grund av en stor mängd grova våldsbrott vilka krävde stora utredningsresurser. Efter samråd med kå tog chefen för länskriminalavdelningen kontakt med chefen för , , och begärde biträde med utredningen. Handlingarna i ärendet överlämnades till för bedömning. I skrivelse begärde kå att även åklagaruppgiften skulle övertagas av då även åklagaruppgiften krävde särskild kompetens. I beslut avslog framställningarna om övertagande av ut-redningen med motiveringen att utredningen inte föll inom målområde. I en ny framställning - vilken biträddes av polismyndigheten - begärde kå Marmén ånyo att skulle överta utredningen som även innefattade påstående om skattebrott. I beslut avslog framställningen sedan beslut fattats vid samma myndighet att inte inleda förundersökning för grovt skattebedrägeri. Marmén har därefter i skrivelser till polismyndigheten upprepat sin begäran om biträde med utred-ningen vilket inte kunnat verkställas på grund av andra mer prioriterade utredningsuppgifter rörande bland annat grova våldsbrott och grova narkotikabrott. I skrivelse till åklagarmyndigheten meddelade chefen för länskriminalavdel-ningen att utredningssituationen inte medgav att resurser kunde avsättas och att polismyndighetens uppfattning i frågan om medverkan ånyo borde över-vägas. Kå har därför i skrivelse - för tredje gången - begärt att skulle överta utredningen. Till framställningen fogades skrivelsen av från journalisten . avslog ånyo Marméns begäran i beslut . har numera beordrat chefen för den lokala bedrägeriroteln i att biträda åklagaren med utredningen. Utredningsdirektiven övervägs av åklagaren. Utredningen avser förhållanden som redan varit föremål för en större eko-utredning och hänför sig till 1995 och där de bakomliggande omständigheterna hänför sig till åren 1990-1995. Den första utredningsinsatsen handlades som ett eko-mål med utredare från dåvarande eko-roteln och med åklagare som normalt handlade ekonomiska brottmål. bildades och innebar för polismyndighetens del att all personal vid dåvarande eko-roteln fördes över - kommenderades - till den nya myndigheten jämte viss personal från bedrägerirotlarna.