frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Den omständigheten att varken försvararen eller åklagaren upptäckte felaktigheten i domen visar att påtaglig risk för skada för den tilltalade har förelegat. Med hänsyn till vad som har anförts kan gärningen inte anses som ringa. Inte heller det som har anfört om sin arbetssituation och förhållandena i övrigt i samband med huvudförhandlingen kan föranleda en sådan bedömning. skall dömas för tjänstefel till trettio dagsböter. ChefsJO överklagade domen och yrkade att skulle fällas till ansvar för tjänstefel i enlighet med åtalet. I överklagandet anförde chefsJO bl.a. följande. Som hovrätten funnit har vid myndighetsutövning av oaktsamhet åsi-dosatt vad som gällt för hans uppgift som domare genom att meddela en fällande brottmålsdom i stället för att rätteligen ogilla åtalet på grund av preskription. Jag delar hovrättens uppfattning att hans oaktsamhet inte har varit så obetydlig att gärningen inte varit straffbar i sig. I motsats till hovrätten anser jag emellertid att omständigheterna inte varit sådana att gärningen är att anse som ringa. Hovrättens prövning av frågan om gärningen skall bedömas som ringa har enligt vad som sägs i domen sin utgångspunkt i hovrättens uppfattning att rättspraxis, som denna kommer till uttryck i två avgöranden av meddelade , nu ger utrymme för ett något mindre strängt och något mera nyanserat sätt att se på fel i tjänsteutövningen . Jag kan inte dela hovrättens uppfattning i detta hänseende. Det är enligt min mening angeläget att den oklarhet i fråga om rättsläget som föranleds av hovrättens uttalande undanröjs genom att frågan om Bo Dufwas gärning skall bedömas som ringa eller ej prövas av . Till grund för sitt ställningstagande att gärningen är att bedöma som ringa har hovrätten, utöver vad som har angetts i det föregående, anfört vissa omständigheter hänförliga till det särskilda fallet. Hovrätten nämner inledningsvis att åklagaren under huvudförhandlingen ändrade gärningsbeskrivningen på sådant sätt att den påstådda våldsanvändningen inte längre framstod som så allvarlig som tidigare samt att preskriptionsfrågan inte varit "direkt aktuell" under förhandlingen. Hovrätten fäster vidare vikt vid att parterna inte uppmärksammade att gärningen var preskriberad, och den uppehåller sig härutöver vid Bo Dufwas arbetssituation, som beskrivs som "totalt sett pressad". Hovrätten ger slutligen uttryck för uppfattningen att gärningen inte medfört någon skada eller nämnvärd olägenhet och att det inte heller förelegat någon påtaglig risk för skada. Jag vill i dessa avseenden anföra följande. Såvitt framgår av protokollet från huvudförhandlingen innebar åklagarens justering av gärningsbeskrivningen inte att han ansåg att gärningen i rättsligt hänseende skulle bedömas på något annat sätt än enligt åtalet i dess ursprungliga avfattning. När tingsrätten sedan bedömde gärningen som ringa och således avvek från vad åklagaren hade gjort gällande, hade den särskild anledning att på eget initiativ uppmärksamma preskriptionsbestämmelserna. Det är enligt min mening en själv-klarhet att ansvaret för att dessa bestämmelser beaktas vilar på rätten. Det an-kommer alltid på rätten att göra den straffrättsliga prövningen av den gärning som den har funnit den tilltalade skyldig till, och denna prövning omfattar också frågan om eventuell preskription. Parterna har inte någon kontrollfunktion i detta hänse-ende utan skall i stället kunna förlita sig på att domstolens dom är korrekt i vad avser tillämpningen av bestämmelser av det aktuella slaget. En domare kan således aldrig urskulda sig för en underlåtenhet att beakta att preskription har inträtt genom att hänvisa till att parterna hade bort eller kunnat upptäcka felet. Som framhålls i den skiljaktiga meningen har det här varit fråga om att tillämpa en för straffrättskipningen grundläggande regel i en situation som inte är ovanlig för en domare i brottmål. Beträffande sin arbetssituation uppgav vid huvudförhandlingen i hovrätten att denna allmänt sett var pressad på hans avdelning. Det har däremot inte framkommit eller ens påståtts att det förelåg några särskilda omständigheter som ger stöd för att hans arbetsbelastning vid den aktuella tidpunkten var så extrem att gärningen av detta skäl skulle kunna bedömas som ringa (jfr NJA 1997 s. 186). Det bör vidare framhållas att den försening som omnämns i hovrättens dom endast avser det förhållandet att förhandlingen i målet kom att pågå läng-re än vad man hade planerat för och att de mål som var utsatta därefter av detta skäl kom att ropas på något senare än vad som angetts i kallelserna. Sådana smärre förseningar är vanliga och torde ingalunda stressa en rutinerad domare. Härtill kommer att hade på sig att avfatta och kontrollera domen. om Bo Dufwas arbetssituation vid tillfället kan således enligt min mening inte, vare sig ensamt eller i förening med andra omständigheter, läggas till grund för en bedömning att gärningen är ringa. Frågorna om skada, olägenhet och risk för skada berördes under huvudförhand-lingen i hovrätten av såväl åklagaren som försvararen. Som framgår av förarbete-na till straffbestämmelsen om tjänstefel är det inte avgörande för straffansvar att en skadlig effekt konkret kan påvisas i det enskilda fallet. Tillfälliga omständig-heter som gärningsmannen inte kan råda över kan vara avgörande för om förfång uppkommer eller inte. Det sägs vidare att en viktig faktor vid bedömningen av om en gärning skall anses som ringa är i vad mån någon drabbats av skada eller om det förelegat någon mera påtaglig risk för skada eller olägenhet av annat slag (prop. l988/89:113 s. 16 och 17). Enligt min mening måste det alltid betraktas som en betydande olägenhet för den enskilde att dömas för ett brott när de lagliga förutsättningarna för fällande dom saknas. Man måste härutöver beakta risken för att en sådan oriktig dom kommer att medföra skada för den dömde bestående i att denne faktiskt kommer att drab-bas av den påföljd som har dömts ut. Det kan exempelvis inträffa att han aldrig upptäcker det begångna felet och därför avstår från att överklaga domen. Man kan inte heller utan vidare utgå från att felet efter överklagande kommer att upptäckas av högre instans. I det här aktuella fallet var omständigheterna sådana att det får anses ha förelegat en påtaglig risk för skada. Som framhålls i hovrättens dom hade det av tingsrätten begångna felet inte uppmärksammats av någon av parterna. Den dömdes överkla-gande innebar i stället att han i hovrätten yrkade att åtalet skulle ogillas av det skälet att han var oskyldig till den gärning som han hade dömts för. Av hovrättens dagboksanteckningar i det överklagade målet framgår vidare att hovrätten först övervägde att inte meddela prövningstillstånd men att den därefter ändrade sig och beviljade prövningstillstånd och sedan satte ut målet till huvudförhandling. Av sistnämnda förhållande kan man dra den slutsatsen att inte heller hovrätten när prövningstillstånd beviljades hade uppmärksammat att gärningen var preskriberad. Jag anser av nu angivna skäl att den gärning som har gjort sig skyldig till genom att döma till ansvar för ett preskriberat brott inte kan anses som ringa och att han således skall fällas till ansvar för tjänstefel. I en dom fastställde hovrättens domslut. I domskälen anförde bl.a. följande. Genom att döma S.K. för misshandel trots att brottet var preskriberat har vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällde för den uppgift han hade. Det har rört sig om ett förbiseende från Bo Dufwas sida. Frågan är om förbiseendet skall anses innebära straffbar oaktsamhet. Såsom stämningsansökan mot S.K. var utformad kan det före huvud-förhandlingen inte ha framstått som aktuellt att bedöma misshandelsbrottet som ringa med den kortare tvååriga preskriptionstiden som följd. Under huvudför-handlingen justerade emellertid åklagaren åtalet så att gärningen framstod som lindrigare, varefter tingsrätten vid överläggning kom fram till att åtalet endast delvis var styrkt, att den misshandel som S.K. skulle dömas för skulle anses som ringa brott och att påföljden kunde stanna vid lägsta möjliga dagsbotsantal. har erinrat sig att det var oroligt under huvud-förhandlingen som också drog ut så att efterföljande för handlingar blev försenade. På grund av det anförda måste det anses att misstaget beträffande pre-skriptionen skedde under tämligen speciella omständigheter. Det har framkommit att vid tillfället tjänstgjorde vid en brottmåls-avdelning, specialiserad på narkotikamål, där det regelmässigt var hård arbets-belastning med stora mål rörande frihetsberövade personer. hade varit sjuk före den aktuella huvudförhandlingen. Det förhållandet att efter det att bötesdomen hade beslutats och fram till att den meddelades inte tänkte på att kontrollera preskriptionen får ses mot den nu an-givna bakgrunden. Det måste ställas höga krav på domare när det gäller noggrannhet och omsorg. Även med denna utgångspunkt kan det emellertid vid en helhetsbedömning inte anses att Bo Dufwas oaktsamhet varit så klandervärd att den skall föranleda straffansvar för tjänstefel. Åtalet mot honom skall därför ogillas. Från domen var ett justitieråd skiljaktig beträffande motiveringen och anförde. Genom att döma S.K. för misshandel trots att brottet var preskriberat har vid myndighetsutövning åsidosatt vad som gällde för den uppgift han hade. Det har rört sig om ett förbiseende från Bo Dufwas sida. Frågan är om förbiseendet skall anses innebära straffbar oaktsamhet och, i andra hand, om gärningen kan anses som ringa. Av rättssäkerhetsskäl måste särskilt stora krav ställas på domare när det gäller noggrannhet och omsorg. Att förbise en straffrättslig preskriptionsbestämmelse, som är en för straffrättsskipningen grundläggande regel får, även med beaktande av att åklagaren justerat åtalet, anses innebära en straffbar oaktsamhet. Frågan är då om gärningen vid en samlad bedömning är att anse som ringa. Det har framkommit att vid tillfället tjänstgjorde vid en brottmåls-avdelning, specialiserad på narkotikamål, där det regelmässigt var hård arbetsbelastning med stora mål rörande fribetsberövade personer. hade varit sjuk före den aktuella huvudförhandlingen. har erinrat sig att det var oroligt under huvudförhandlingen som också drog ut och försinkade efterföljande förhandlingar. Det var i och för sig en olägenhet för S.K. att felaktigt bli dömd vid tingsrätten, men någon skada har inte uppkommit på grund av att felet rättats till i hovrätten. Kravet att det skall föreligga speciella omständigheter för att anse gärningen vara ringa gör sig inte gällande i samma utsträckning när det är fråga om en bötesdom som när det är fråga om frihetsberövande. Med hänsyn härtill och med beaktande av Bo Dufwas situation i samband med handläggningen av det aktuella målet får den gärning som gjort sig skyldig till anses som ringa. Åtalet mot för tjänstefel skall därför ogillas. Iakttagelser vid en inspektion avseende handläggningen av ärenden om hemlig teleavlyssning m.m. (Dnr 1340-2003) genomförde chefsJO en inspektion vid . Inspektionen avsåg handläggningen av ärenden om hemlig teleavlyssning m.m. enligt lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt handläggningen av de hemliga tvångsmedlen enligt 27 kap. (RB). Följande iakttagelser gjordes beträffande handläggningen av ärenden enligt lag. Vissa akter var mycket omfattande. Skälet härtill var att de innehöll ett stort antal beslut som hade fattats av och som avsåg många personer. I dessa akter fanns såväl initialbeslut som förlängningsbeslut samt handlingar som utvisade att något nytt beslut inte påkallades i fråga om en viss person. Handlingarna i akterna var ordnade kronologiskt och inte efter misstänkt person. Det upplystes vidare att man lade upp ett nytt ärende, när akten blev alltför omfångsrik. I akterna fanns inte någon dokumentation av de föredragningar som hade ägt rum. Detta innebar bl.a. att det inte gick att utläsa vilka personer som hade varit närvarande och inte heller i vad mån det vid föredragningarna lämnats uppgifter utöver vad som framgick av de promemorior som hade getts in av åklagaren. I vissa ärenden där brottsmisstanken hade angetts som olovlig kårverksamhet var de uppgifter som lämnats i promemoriorna inte tillräckliga för att man skulle kunna utläsa hur de objektiva rekvisiten i straffregeln var täckta av föreliggande faktiska förhållanden (jfr betänkande [SOU 2002:87] s. 376). Med anledning av dessa iakttagelser anförde chefsJO följande. JO:s granskning är av rättslig art och avser främst tillämpningen av gällande förfaranderegler. Domstolarnas självständighet i förhållande till andra myndigheter följer av 11 kap. 2 § regeringsformen, där det föreskrivs att ingen myndighet, ej heller , får bestämma hur en domstol skall döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt skall tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Det är således i princip inte en uppgift för JO att överpröva de rättsliga bedömningar och den bevisvärdering som i ett visst fall har gjorts av en domstol eller att ge anvisningar i sådana frågor. Min granskning vid inspektionen har i enlighet härmed i huvudsak inriktats på tingsrättens formella handläggning av tvångsmedelsfrågorna. Tingsrättens aktbildning har i vissa ärenden inneburit att handlingar avseende flera personer har blandats med varandra på sådant sätt att det inte är möjligt att med en rimlig arbetsinsats följa domstolens handläggning avseende en viss person. Det har vidare upplysts att ett nytt ärende läggs upp när en akt i ett pågående ärende blir för omfångsrik. En och samma person kan således förekomma i flera ärenden. Detta försvårar ytterligare möjligheterna att i efterhand överblicka det sätt på vilket ett tvångsmedel har använts beträffande en enskild individ. Som jag framhöll redan vid en inspektion av tingsrätten bör utgångspunkten vara att misstanke beträffande en och samma person avseende samma brottsliga handlande skall handläggas som ett ärende. Flera personer bör föras samman i ett ärende endast om det finns ett naturligt samband mellan dem, t.ex. att de är misstänkta för delaktighet i samma konkreta brottslighet. Aktbildningen skall styras av domstolens behov och göras på sådant sätt att den främjar överblickbarhet och en rationell handläggning av ärendena. Det är vidare angeläget att en tillsynsmyndighet kan genomföra sin efterhandsgranskning utan onödiga svårigheter. Möjligheterna att överblicka ett ärende förbättras i hög grad om det redan av aktomslaget eller diariet framgår vilka personer som förekommer i ärendet. En konsekvens av den aktbildning som tillämpas är att det i ett ärende som formellt är öppet kan finnas åtskilliga handlingar som hänför sig till en tvångsmedelsanvändning som inte längre pågår. När det inte längre begärs förlängning av tvångsmedlet beträffande en viss person fattas det inte något beslut om att avsluta ärendet i den delen och handlingarna rörande denne blir liggande kvar i akten i stället för att arkiveras. Jag vill med anledning av detta erinra om att ett beslut om tillstånd till exempelvis hemlig teleavlyssning är ett beslut under rättegång. När ett tillstånd har gått ut och det inte är aktuellt att fatta ett nytt beslut mot samma person, bör ärendet i den delen avskrivas . Detta förutsätter en viss bevakning av pågående ärenden. Det kan därför vara lämpligt att tingsrätten i samråd med åklagarmyndigheten utarbetar en rutin för underrättelse till rätten om att någon begäran om förlängning i ett visst fall inte kommer att göras. Det har upplysts att beslut om användningen av tvångsmedel alltid fattas efter föredragning av åklagaren inför rätten. Det har således förevarit sammanträden i ärendena. Detta framgår emellertid varken av dagboksbladet eller av någon annan handling i akten. Av 6 kap. 3 § RB framgår att anteckningar skall föras vid sammanträden inför rätten. Bland annat skall tid och ställe för sammanträdet samt vilka som deltagit antecknas. En sådan anteckning kan lämpligen göras på dagboksbladet. Det har vidare upplysts att det förekommer att ytterligare information av betydelse för rättens bedömning lämnas vid föredragningen men att sådan information inte dokumenteras. Jag vill understryka vikten av att de tillkommande uppgifterna antecknas i akten. Det är viktigt ur kontrollsynpunkt men också för det fall att det är en annan beslutsfattare som har att besluta i en fråga om förlängning av användningen av ett tvångsmedel. Jag vill med anledning av mina iakttagelser beträffande vissa beslut grundade på misstanke om olovlig kårverksamhet framhålla att det självfallet inte får förekomma att det inte är möjligt att av handlingarna i ärendet utläsa grunderna för rättens bedömning av brottsmisstanken. Jag noterar emellertid att chefsrådmannen har uppgett att tingsrätten är medveten om den kritik som har framfört i detta hänseende och att tingsrätten beaktar kommissionens synpunkter vid sin prövning i ärendena. Följande iakttagelser gjordes beträffande handläggningen av ärenden enligt 27 kap. . Vid genomgången konstaterades att det inte vare sig av dagboksbladet eller av någon annan handling framgick att ett sammanträde hade förevarit och vilka som hade varit närvarande vid detta. I de avslutade ärendena saknades vidare med ett undantag beslut om att ärendet hade avskrivits. I några ärenden iakttogs att det under pågående tillståndsperiod hade kommit in en framställning om avlyssning av en ny teleadress varvid det angavs att den misstänkte hade bytt telefonnummer. framgick härvid inte om avlyssningen av den tidigare teleadressen hade upphört eller ej. Med anledning av dessa iakttagelser anförde chefsJO följande. Det skall av en anteckning på dagboksbladet eller på annat ställe i akten framgå att föredragning ägt rum och vilka som då var närvarande. Ett beslut om tillstånd till exempelvis hemlig teleavlyssning är ett beslut under rättegång. När ett tillstånd har gått ut och det inte är aktuellt att fatta ett nytt beslut i samma ärende bör detta avskrivas . Det kan ske t.ex. genom en anteckning på dagboksbladet. Om det inte längre finns skäl för ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig teleövervakning skall åklagaren eller rätten enligt 27 kap. 23 § RB häva beslutet. Rätten bör därför, i de fall där det kommer in en framställning om avlyssning av en ny teleadress av det skälet att den misstänkte har bytt telefonnummer, alltid klarlägga hur det skall förfaras med det ursprungliga tillståndsbeslutet. Fråga om den särskilda förutsättningen för en polisman att gripa en person, dvs. brådskande fall, var uppfylld samt dokumenta-tionen av ingripandet (Dnr 194-2001) I en anmälan till JO framförde B.A. klagomål mot i med anledning av att han greps som misstänkt för grovt hemfridsbrott. Han uppgav bl.a. följande. Sedan det dömts till äktenskapsskillnad mellan honom och hans hustru, kom de överens om att vårdnaden om parets tre barn skulle vara gemensam, att barnen skulle bo hos sin mor och att B.A. skulle ha rätt till umgänge med dem. hade haft ett fungerande umgänge med sin son men inte kunnat bygga upp något umgänge med de två döttrarna. Någon dag innan han skulle hämta sonen för umgänge krävde han i enlighet med sin umgängesrätt att också döttrarna skulle följa med. Sedan han hämtat alla tre barnen hos sin före detta hustru anmälde denna honom för grovt hemfridsbrott, och han blev föremål för ett polisingripande som genomfördes med två polisbilar och fem uniformerade polismän. Han greps och sattes i arrest. Av polismyndighetens handlingar i ärendet K13832-00 framgick följande. gjorde per telefon en polisanmälan att hennes före detta make . olovligen hade trängt in i hennes bostad och mot hennes vilja tagit med sig deras tre gemensamma barn. greps enligt ett arrestantblad av polismännen . och A-C. i sin bostad som misstänkt för grovt hemfridsbrott och grov egenmäktighet med barn. Enligt en anteckning på arrestantbladet fattades gripandebeslutet av poliskommissarien . . Under transporten till polisstationen hölls förhör med B.A. enligt 24 kap. 8 § (RB) varvid han delgavs misstanke om de nämnda brotten. Sedan han förts in till polisstationen beslutade polisinspektören att han skulle sättas i arrest. frigavs av kammaråklagaren . beslutade kammaråklagaren att lägga ned förundersökningen med motiveringen "fortsatt förundersökning förväntas inte leda till att brott kan styrkas". Av muntliga upplysningar inhämtade från polisassistenten framgick följande. När hon och kom till moderns bostad var modern mycket uppriven. Modern berättade att fadern inte var välkommen in i huset men att han trots det hade jagat runt i huset för att få fatt i barnen. Barnen ville inte följa med honom. Vakthavande befälet beslutade att de skulle söka upp fadern i bostaden. De åkte till faderns hus. Ytterligare en patrull med tre personer kom till platsen men blev kvar i bilen. Modern tillsammans med en följde efter i egen bil. När de kom fram stod fadern och grillade i trädgården och barnen sprang omkring. Polismännen pratade med fadern som var lugn och sansad. Enligt ledningscentralen skulle fadern tas med till stationen och barnen återföras till modern. Fadern greps som misstänkt för grovt hemfridsbrott och grov egenmäktighet med barn. Sedan fadern hade hörts körde honom hem. Hon har inget minne av att han sattes i någon cell. Av muntliga upplysningar inhämtade från polisinspektören framgick följande. Han och åkte till faderns bostad. De bad också att en patrull från skulle komma till platsen eftersom modern i sin anmälan hade uppgett att fadern använt våld. Det hela gick helt odramatiskt till, och den andra patrullen höll sig i bakgrunden. De drog ärendet för och fick gehör för att ett gripande var rimligt. var den som talade med , och hon var också den som, såvitt han minns, upprättade arrestantbladet. Han höll "24:8-förhöret" i bilen och skrev sedan ut det när de kom in på stationen. Kompletterande muntliga upplysningar inhämtades från som därvid uppgav följande. Hon minns inte om det var hon eller som upprättade arrestantbladet. Det var och hon som var på platsen och som fattade beslutet att fadern skulle gripas. Innan de beslutade om detta rådgjorde de med som är en mycket erfaren och duktig polis. Ärendet remitterades därefter till polismyndigheten för upplysningar och yttrande över vad som hade anförts i anmälan. (länspolismästaren ) kom in med ett remissvar till vilket hade fogats upplysningar från . Av upplysningar framgick bl.a. följande. Han arbetade vid det aktuella tillfället som vakthavande befäl vid ledningscentralen. kom det in ett samtal från M.A., varvid hon uppgav att hennes före detta make . olovligen hade trängt sig in i hennes bostad och tagit med sig deras tre gemensamma barn. Med anledning av telefonsamtalet beslutade han att en polispatrull skulle sändas till M.A:s bostad för att bilda sig en uppfattning om händel-sen och för eventuell anmälningsupptagning. När polispatrullen hade gjort detta kontak-tade den honom. Det framgick därvid bl.a. att parterna, som varit gifta med varandra, hade enats om en provisorisk lösning i vårdnadsfrågan som innebar att fadern skulle ha rätt till umgänge med barnen vissa . Vid det här aktuella tillfället var det meningen att B.A. skulle komma till moderns bostad och hämta parets son. Flickorna hade däremot tidigare inte velat följa med. kom till M.A:s bostad trängde han sig förbi henne in i huset och började leta efter flickorna. Han tog därefter med sig flickorna med våld. gjorde bedömningen att B.A. kunde misstänkas för grovt hemfridsbrott och egenmäktighet med barn. Han ansåg vidare att ärendet var brådskande och att det var fel att låta ärendet "ligga" till . Polisen borde ta reda på mer omständigheter i ärendet och försöka träffa B.A. dels för att höra honom om omständigheterna, dels för att kontrollera barnens hälsa. Han beslutade därför att polispatrullen skulle åka till B.A:s bostad. Anledningen till att det skicka des ytterligare en patrull till bostaden var att det framkom att B.A.