frsrdg · GR04JO1 · 2004-01-01 00:00:00 — Det är ett misstag att brevet inte var daterat och att det inte fram-går att brevet var skrivet i tjänsten. Det är uppenbart att det utförda arbetet inte var myndighets-utövning varför skriftväxling bedömts kunna ske på ett praktiskt sätt. I skrivelse 00-11-27 ställd till kommunstyrelsen kräver S.J. att kommun återställer grän-sen mellan (fastigheten) och (fastigheten) på ett korrekt och varaktigt sätt. - - - I ett brev daterat 00-12-15 klargör S.U. återigen vilket uppdrag han haft och vilka regler som gäller för kommunens agerande. är missnöjd med kommunens besked och överklagar ärendet till 01-01-04. - - - Rättsinstanserna, länsstyrelse, länsrätt och kammarrätt konstaterar att något beslut inte fattats i ärendet och avvisar klagomålen. I skrivelse till ombudsman daterad 02-03-25 klagar . på att kommunen "utövat maktutövning" utan att ha rätt att göra så. - - - Åter måste konstateras att S.J. trots utförliga förkla-ringar uppfattar den praktiska handläggningen av ärendet som orättmätig myndighetsutövning. påstår att gränsen har utstakats vilket inte är fallet. Sådan behörighet har endast Lantmäterimyn-digheten i . Kommunen kan endast med behörig personal och som ren serviceåtgärd ut-visa gränsens läge vilket sedan normalt kan användas för iordningställande av tomter. Normalt föranleder detta förfarande inte någon tvist utan fastighetsägarna uppfattar åtgärden som både rättvis, praktisk och ekonomisk. Om någon fastighetsägare är missnöjd så finns det inget annat alternativ än att bestämma gränsen genom fastighetsbestämning enligt fastighetsbildnings-lagen, vilket beslut endast får tas av lantmäterimyndigheten. Kommunen har ingen skyldighet beställa sådan förrättning för att lösa tvister mellan grannar. Bristerna i skriftväxlingen i form av odaterad skrivelse på blankt papper är beklagliga men därav uppkomna eventuella missförstånd kan inte, vilket framgår av denna utredning och tidigare fullständiga genomlysning av ärendet, föranleda några men för klaganden S.J. och innebär inte på något sätt någon anledning från kommunens sida att rikta någon kritik mot mätningsingenjör . anförde bl.a. följande med anledning av innehållet i remissvaret. Nytt är kommunens påstående att mätningsingenjörens tjänsteutövning var en ren ser-viceåtgärd och inte myndighetsutövning. hade varken bett om eller beställt någon service från kommunen. Han var inte ens informerad. fönster såg han två personer med kommuns namn på sina ryggar samt äga-ren till grannfastigheten markera med sprayfärg kryss på gräs-mattan. På ett mycket arro-gant sätt fick han veta att "nu går gränsen här". Detta var ren myndighetsutövning. I ett beslut anförde JO följande. Enligt 1 kap. 3 § jordabalken har gräns som blivit lagligen bestämd den sträckning som utmärkts på marken i laga ordning. Med lagligen bestämda gränser avses sådana gränser som tillkommit vid exempelvis fastighetsbildning enligt bestäm-melserna i fastighetsbildningslagen (1970:988), FBL, men också andra gränser enligt expropriationslagen, ledningsrättslagen, anläggningslagen m.fl. Fastighets-bildningsfrågor prövas vid förrättning av en lantmäterimyndighet (2 kap. 2 § FBL). Med begreppet utmärkning på marken i laga ordning avses ett tekniskt för-farande genom vilket en vid förrättning beslutad gräns genom lantmäterimyndig-hetens försorg utmärks i behövlig omfattning (4 kap. 27 § FBL). En åtgärd om gränsut-märkning utgör myndighetsutövning och får överklagas. I 14 kap. FBL finns regler om fastighetsbestämning. Detta institut har till främsta uppgift att tjäna som medel för att fastställa den gällande fastighetsindelningens beskaffenhet. Fastighetsbestämningsfrågor handläggs, lik-som fastighetsbildnings-frågor, av en lantmäterimyndighet vid förrättning. Av 2 § mätningskungörelsen (1974:339) framgår, såvitt nu är av intresse, föl-jande. Återställande av ett för-kommet eller skadat gränsmärke utan samband med en fastighetsbildningsför-rättning vidtas av en lantmäterimyndighet som en sär-skild åt-gärd, om fastighetsbestäm-ning en-ligt 14 kap. FBL inte erfordras. Berörda sakägare skall underrättas angående en åtgärd om återställande. Åtgärder som avses i 2 § kan, enligt 16 §, överklagas hos från det att åtgärden slutfördes. I (HMK) - Geodesi, marke-ring finns angivet under vilka förutsättningar återställande av gränsmärke kan ske som tekniskt uppdrag. Det får inte finnas någon tvekan om gränsmarkeringens ursprungliga läge. Det får inte heller vara oenighet mellan sakägarna. Uppdrags-givarna bör vid oenighet uppma-nas att återkalla uppdraget och i stället ansöka om fastighetsbestämning. Fastighetsgränser och deras markeringar har en speciell ställning när det gäller vem som får göra vad med dem. Markeringar och märken som har tillkommit i syfte att vara gränsmärken är skyddade enligt 14 kap. 8 § . Föremålet för straffskyddet är märken som har rättslig betydelse, främst märken som marke-rar gränslinjer. Fastighetsägarna har ansvaret för underhållet av gränslinjer och markeringar. Om en markering saknas, skadats eller rubbats får den enskilde inte utan vidare åtgärda markeringen. Endast en lantmäterimyndighet får ut-märka en gräns med ett gränsmärke. den term som anges i jordabalken (1 kap. 3 §) och FBL avseende en åtgärd i anslutning till en förrättning. En sådan utmärkning görs varaktig, exempelvis med rör, och har enligt jordabalken ett högre bevisvärde än karta och handling. Vid tillkomsten av FBL förutsattes att ett förenklat förfarande för återställande av gränsmarkeringar som raserats vid exempelvis bygg- eller anläggningsarbeten skulle kunna tillämpas i vissa fall (prop. B 800). Som framgår ovan finns bestämmelser om ett sådant förfarande i mätningskungö-relsen. Åtgärden återställande av förkommet eller skadat gränsmärke begärs och utförs av en lant-mäterimyndighet. Återställande får inte användas om tvek-samhet råder om var det skadade eller förkomna gränsmärket skall placeras. I ett sådant fall skall fastig-hetsbestämning tillgripas. Det är lantmäteri-myn-digheten som avgör om återställande kan ske. (Se till mätningskungörelsen, Juridik, 1994, s. 113 f.) Såväl fastighetsbestämning som återställande är myndighetsutövande åtgärder som endast får prövas av en lantmäterimyndighet. Det förekommer emellertid att en fastighetsägare, när t.ex. gamla gränsmarkeringar blivit övervuxna eller av an-nan anledning inte går att återfinna, vänder sig till kommunen med en begäran att gränsen skall utvisas. Om det med hjälp av exempelvis kartor och s.k. koordinater med säker-het går att fastställa var gränsen går, kan kommunen i ett sådant fall åta sig att visa ut gränsen. En sådan utvisning är inte rättsligt reglerad och gränsen kan inte häv-das juridiskt. Gränsen får i detta fall inte utmärkas på ett varaktigt sätt. Inte heller betraktas uppdraget som myndighetsutövning. S.J:s anmälan avser dels omständigheterna då åtgärden rörande gränsen vidtogs, dels att kommunen enligt hans uppfattning borde vara skyldig att varak-tigt åter-ställa de borttagna gränsmärkena. Som framgått av utredningen utgjorde den åtgärd som tjänstemännen från samhällsbyggnadskontoret utförde på uppdrag av S.J:s granne en gränsutvis-ning. Jag har - utan att ta ställning till om det var tekniskt möjligt att i denna för-enklade form visa den rätta sträckningen av gränsen - inget att erinra mot uppdra-get som sådant. Mot bakgrund av vad S.J. uppgett ifrågasätter jag endast att kontoret inte hade underrättat honom innan uppdraget utfördes. Enligt min me-ning hade det varit lämpligt att så skett då tjänstemännen synes ha befunnit sig på S.J:s fastighet och sprayat gränsen. Som påpekats i remissvaret åligger det inte kommunen () att vidta åtgärder rörande gränsutmärkning. Som jag uttalat ovan är det fastighets-ägarna som har ansvaret för underhållet av gränslinjer och markeringar. Det ålig-ger således den som upptäcker att en markering är borttagen, skadad eller dylikt att rapportera detta till lantmäterimyndigheten och det kan då bli aktuellt med en återutsättning eller en fastighetsbestämning. När det sedan gäller utformningen av den skrivelse som S.J. fick som svar på sitt brev vill jag endast erinra om vikten av att tjänsteskrivelser ut-formas på ett korrekt sätt. Med dessa besked avslutar jag ärendet. Den rättsliga grunden för avgiftsdebitering vid upplåtelse av en kommuns lokaler (Dnr 3489-2000) vid klagade till JO på att , som lyder under i , tar ut en avgift om av den som önskar fotografera i lokaler. Till anmälan var fogad en skrivelse till från den ansvariga för visningar och filminspelningar vid . Av brevet framgick att tar betalt för vissa tjänster, som ligger vid sidan om den ordinarie verksamheten, som att visa huset ur konsthistorisk synvinkel eller att hyra ut delar av lokalen för viss typ av fotografering eller filminspelning. Vid besök av TV-bolag för nyhetsbevakning i t.ex. kulturfrågor debiteras ingen avgift. Muntliga uppgifter hämtades inledningsvis in. Anmälan remitterades därefter till i för yttrande såvitt avsåg grunderna för uttag av avgift. åberopade som sitt remissvar ett tjänsteutlåtande från , i vilket bl.a. följande anfördes. Grunderna för uttag av avgifter menar att rätt föreligger för denna att vid nyssnämnda arrangemang i t.ex. huvudbyggnad ta ut en avgift som utgör viss ersättning för arbetsinsatser, kostnader och besvär i samband därmed och/eller hyra för den sålunda upplåtna nyttjanderätten till lokalutrymmen. Denna rätt att besluta om ersättning vilar på flera alternativa grunder. Fråga är för det första om ersättning för kostnader och för tjänster från sida; avgiften ses alltså som en på avtalsmässig grund överenskommen ersättning för t.ex. bokning av lokaler med tillhörande vaktmästarservice m.m. Vidare föreligger lokalupplåtelse. upplåter detta eller vissa lokaler eller delar av lokaler däri till fotografen/filmaren för att denne skall få nyttja dem för ändamål som ligger utanför dem vartill lokalen egentligen är avsedd. På samma sätt som förvaltningen äger rätt att upplåta hela (utanför ordinarie öppethållandetid) för t.ex. filminspelning, kan den upplåta del av detta . Nämnda avgift skall här ses som en schablonmässigt beräknad hyra, avsedd att täcka åtminstone vissa av kostnader och besvär i samband med upplåtelsen. Någon vinst uppstår således ej. Rätten att fatta beslut på nämndens vägnar rörande upplåtelser i/av - liksom dithörande taxor och avgifter och dylikt - har delegerats till förvaltningschefen. Genom beslut i kulturnämnden , § 7, beslöts att uppdra åt förvaltningschefen att besluta på kulturnämndens vägnar i samtliga nämndens ärenden, dock med undantag för ärenden enligt 6 kap. 34 § kommunallagen samt vissa andra - här ej aktuella - förbehåll (protokollsutdrag häröver bifogas). Ur kommunalekonomisk synpunkt har dessa avgifter ingen nämnvärd betydelse. I den kommunala förvaltningen vidtas en mängd åtgärder som kan anses utgöra verkställighet. Gränsen mellan områdena för delegering och verkställighet är stundom tämligen oklar och kan därför inte generellt anges med någon större skärpa. Kännetecknande för ett delegationsbeslut är att det föreligger alternativa lösningar och att delegaten måste göra vissa överväganden eller bedömningar. Finns det klara målsättningar för verksamheten, vilket är fallet inom kulturförvaltningen, är det emellertid mycket som talar för att många vardagliga åtgärder inom förvaltningen som tidigare rättsligt sett var att betrakta som beslut efter delegering numera kan hänföras till området för ren verkställighet, även om det innefattar ett visst mått av ställningstagande och alltså inte bara är ett rent mekaniskt verkställande av beslut. För den händelse att den ifrågavarande ärendetypen ej - helt eller delvis - anses kunna hänföras till området för verkställighet, föreligger i allt fall delegation enligt vad som anförts ovan. Till remissvaret var fogat ovan nämnda utdrag ur protokoll nr 1/1999, omfattande beslut om delegationsordning. bereddes tillfälle att kommentera remissvaret men hördes inte av. I beslut anförde JO följande. Frågan i ärendet är om beslut rörande avgifter vid upplåtelse av lokaler skall fattas av kommunfullmäktige eller om dessa beslut innefattas i den förvaltning som ankommer på kulturnämnden. Fullmäktige beslutar enligt 3 kap. 9 § kommunallagen (1991:900) i ärenden av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt för kommunen, bl.a. budget, skatt och andra viktiga ekonomiska frågor (punkten 2). Av lagens förarbeten framgår att beslut om avgifter generellt sett hör till sådana viktiga frågor (jfr prop. 1990/91:117 s. 49 och s. 158 f.). Nämnderna skall enligt 3 kap. 13 § besluta bl.a. i frågor som rör förvaltningen, dvs. den fortlöpande verksamheten och frågor som är förknippade med denna. I detta ingår att nämnderna har en viss "avgiftsrätt" inom ramen för sin förvaltning. Exempel på sådana avgifter är bl.a. hyror och arrenden inom fastighetsförvaltning (se t.ex. prop. 1993/94:188 s. 79). Här är alltså närmast fråga om civilrättsliga ersättningar som faller inom ramen för den förvaltning som åligger nämnderna. När det gäller det aktuella ärendet har kulturnämnden i sitt remissvar uppgett att avgiften utgör ersättning för kostnader och tjänster från sida och får ses som en på avtalsmässig grund överenskommen ersättning, samt att det vidare föreligger lokalupplåtelse och avgiften skall anses som en schablonmässigt beräknad hyra. Gränsen mellan vad som skall anses som avgift och en sådan civilrättslig avgift som omfattas av förvaltningen inom en nämnd är i många fall flytande och får i sista hand avgöras av rättspraxis. Omständigheterna talar enligt min mening för att beslut om avgifterna skall anses ingå bland kulturnämndens förvaltningsuppgifter. Av det sagda framgår att jag inte har grund för kritik mot kommunen i de hänseenden som avses med anmälan hit. En kommun som yttrade sig över en ansökan enligt ordnings-lagen om tillstånd för ianspråktagande av offentlig plats borde inte ha villkorat sitt medgivande till ansökan med att mark-ägarens tillstånd behövdes (Dnr 4209-2001) och framförde i en anmälan till JO klagomål mot i kommun och i län, tillståndsenheten. Deras anmälan mot kommunen rörde att kommunen i ett yttrande till polismyndigheten över en ansökan om tillstånd för ianspråktagande av offentlig plats hade angett som villkor att tillstånd från berörd markägare erfordrades. och ifrågasatte om villkoret hade laga stöd. Klagomålen mot polismyndigheten gällde att myndigheten i det tillståndsbevis som senare meddelades, och som även avsåg allmän sammankomst, hade uppställt villkor om att tillstånd från berörd markägare erfordrades. Anmälan i denna del har utretts av chefsjustitieombudsmannen (JO:s ärende dnr 3891-2001). Till anmälan fogades kopior av kommunens yttrande och polismyndighetens tillståndsbevis. Av handlingarna framgick bl.a. följande. I en skrivelse yttrade sig kommunens tekniska kontor till polismyndigheten över en ansökan från om tillstånd att nyttja offentlig plats, och i . Kommunen tillstyrkte ansökan men föreskrev som villkor bl.a. att tillstånd från berörd markägare erfordrades. I polismyndighetens tillståndsbevis, som avsåg "allmän sammankomst, ianspråktagande av offentlig plats samt tillstånd jml 10 § lokala ordningsföreskrifter" angavs under rubriken bl.a. att tillstånd från berörd markägare erfordrades för nyttjandet av platsen. Efter remiss yttrade i kommun (majoriteten) bl.a. följande (bilagorna uteslutna). och är offentliga platser. Torgen ägs inte av kommunen men marken står under dess förvaltning. Som förvaltare av marken yttrar sig tekniska beställarnämnden till polisen och anser att tillstånd även skall inhämtas från markägaren. Enligt ordningslagen 3 kap. 15 § får kommu nen i yttranden om ianspråktagande av offentlig plats ange villkor för mark-upp-låtelser. Föreningen har hos polismyndigheten ansökt om tillstånd för begagnande av offentlig plats enligt ordningslagen. Ansökan avser gatuteater, kör, talare, bokbord och flygbladsutdelning på och . Polisen har remitterat ansökan för yttrande till tekniska beställarnämnden som tillstyrkt ansökan men ställt som villkor att även tillstånd från markägaren erfordras. Som framgår av bifogad karta 1 är såväl som del av den centrala gågatan i . ägs av och av . Enligt detaljplan utgör de båda torgen kvartersmark men med begränsningen att marken inte får bebyggas utan skall vara tillgänglig för allmän gångtrafik (bifogad karta 2 och 3). Någon klar gräns, staket, markering i beläggningen eller annat, finns inte mellan torgen och gågatan. Kommunen svarar enligt avtal med fastighetsägarna för underhåll och tillsyn av torgen - vinterväghållning, städning, reparationer av markbeläggningen och underhåll av den av kommunen ägda staty/fontän som finns uppställd på . De båda torgen liksom gågatan är uppvärmda. Under torgen finns ett markvärmenät som ägs av kommunen. Kostnaderna för uppvärmning och renhållning betalas av respektive fastighetsägare. Mellan kommunen och de två fastighetsägarna finns alltså ett samarbete beträffande torgens skötsel. Kommunen har därför ett naturligt behov att bevaka att markägarintresset inte träds förnär när platserna används. Kommunen har ett starkt intresse av att de båda torgen också fortsättningsvis förblir allmänt tillgängliga. Det är mot denna bakgrund som kommunen ansett att det som villkor för ianspråktagandet funnits skäl att begära tillstånd från respektive markägare. Det är vår uppfattning att villkoret, mot bakgrund av ägandeförhållandena, ryms inom ramen för vad som kan krävas med stöd av 3 kap. 15 § ordningslagen (1993:1617). Kommunen får med stöd av denna bestämmelse ange de villkor som behövs för att tillgodose de intressen som kommunen har att bevaka i fråga om skötseln av den offentliga platsen, markanvändning, stadsbild, miljö och trafik. I beslut anförde JO följande. Beträffande och i anmälan framförda klago-mål mot i län (JO:s ärende dnr 3891-2001) har chefs-justitieombudsmannen i ett beslut denna dag uttalat följande. Enligt 2 kap. 1 § första stycket 3 och 4 regeringsformen (RF) är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad mötesfrihet och demonstrationsfrihet. Dessa friheter får i viss utsträckning begränsas genom lag (2 kap. 12 § RF). Av 2 kap. 14 § första stycket RF framgår att mötesfriheten och demonstrationsfriheten får begränsas av hänsyn till ordning och säkerhet vid sammankomsten eller demonstrationen eller till trafiken. I övrigt får dessa friheter begränsas endast av hänsyn till rikets säkerhet eller för att motverka farsot. Med allmän sammankomst enligt ordningslagen (1993:1617) avses bl.a. sammankomster som utgör demonstrationer eller som annars hålls för överläggning, opinionsyttring eller upplysning i allmän eller enskild angelägenhet samt andra sammankomster vid vilka mötesfriheten utövas (2 kap. 1 § första stycket ordningslagen). Allmänna sammankomster får inte utan tillstånd anordnas på offentliga platser (2 kap. 4 § ordningslagen). prövar frågor om tillstånd att anordna allmänna sammankomster (2 kap. 8 § ordningslagen). Tillstånd till en allmän sammankomst får enligt 2 kap. 10 § första stycket ordningslagen vägras endast om det är nödvändigt med hänsyn till ordningen eller säkerheten vid sammankomsten eller, som en direkt följd av den, i dess omedelbara omgivning eller med hänsyn till trafiken eller för att motverka epidemi. får meddela de villkor som behövs för att upprätthålla ordning och säkerhet vid sammankomsten (2 kap. 16 § andra stycket ordningslagen). Polismyndigheternas prövning av tillståndsansökningar såvitt avser allmänna sammankomster skall således grunda sig endast på ordnings- och säkerhetssynpunkter i enlighet med vad som framgår av såväl regeringsformen som ordningslagen. Ordningslagen trädde ikraft och ersatte allmänna ordningsstadgan (1956:617) och lagen (1956:618) om allmänna sammankomster. Av beslut från JO avseende tillstånd till allmänna sammankomster före ordningslagens ikraftträdande framgår bl.a. följande. äger inte rätt att till grund för sitt beslut lägga andra synpunkter än dem ifrågavarande lagstiftning avsett att reglera. kan inte vägra att meddela tillstånd under påstående att markägaren inte lämnat sitt samtycke till aktiviteten ifråga eftersom det inte ligger inom polismyndighetens kompetensområde att pröva det rättmätiga i markägarens vägran i detta hänseende. Av samma skäl är det även felaktigt att såsom ett villkor för ett tillstånd uppställa krav på markägarens medgivande. Det är emellertid lämpligt att i tillståndet inta en erinran om det ytterligare medgivande som kan erfordras från markägarens sida eller från den myndighet som disponerar marken (se JO 1974 s. 100 och 1975 s. 82 II). Dessa uttalanden har giltighet också i fråga om tillämpningen av bestämmelserna om allmänna sammankomster i ordningslagen. Det kan således konstateras att polismyndigheten inte hade rättsligt stöd för att ställa upp krav på tillstånd från berörd markägare som ett villkor för tillståndet till de allmänna sammankomsterna. I den mån ett uttalande om krav på tillstånd från markägaren anses påkallat bör detta i stället utformas som en upplysning till sökanden. I förevarande fall avsåg tillståndsbeviset, förutom allmän sammankomst, även ianspråktagande av offentlig plats samt tillstånd enligt 10 § lokala ordningsföreskrifter (gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning). Av utredningen framgår att polismyndigheten hade inhämtat yttrande från kommunen i frågan om tillstånd att nyttja den offentliga platsen. Enligt 3 kap. 1 § ordningslagen får en offentlig plats inom detaljplanelagt område inte utan tillstånd av polismyndigheten användas på ett sätt som inte stämmer överens med det ändamål som platsen har upplåtits för eller som inte är allmänt vedertaget. Tillstånd behövs dock inte, om platsen tas i anspråk endast tillfälligt och i obetydlig omfattning och utan att inskränka på någon annans tillstånd. Av 3 kap. 2 § ordningslagen följer att polismyndigheten skall inhämta yttrande från kommunen innan tillstånd ges för att ta i anspråk en offentlig plats. Undantag här-ifrån görs bl.a. när det är fråga om mark som inte förvaltas av kommunen. Det framstår enligt min mening som mest naturligt att betrakta de i tillståndet angivna aktiviteterna (gatuteater, kör, talare, bokbord, flygbladsutdelning samt högtalarutsändning) som inslag i den allmänna sammankomsten (jfr JO 1975 s. 82 I). Frågor om tillstånd till allmän sammankomst regleras uttömmande i 2 kap. ordningslagen. Det fanns därför inte någon anledning för polismyndigheten att besluta särskilt i frågan om ianspråktagande av offentlig plats. Det saknades därmed också skäl för myndigheten att inhämta yttrande i denna fråga från kommunen. Beträffande handläggningen hos kommunen vill jag säga följande. Den i ärendet aktuella marken ägs av två bolag och förvaltas av kommunen. När polismyndigheten inhämtar yttrande från kommunen över en ansökan om tillstånd att ta i anspråk en offentlig plats har kommunen en vetorätt enligt ordningslagen. Av 3 kap. 2 § första stycket i lagen framgår sålunda att om kommunen avstyrker ansökan, får tillstånd inte meddelas. Om kommunen för tillstyrkan uppställer villkor enligt 15 §, får tillstånd meddelas endast om det förenas med dessa villkor. Enligt 3 kap. 15 § ordningslagen får kommunen, när den yttrar sig över en ansökan om tillstånd att ta i anspråk en offentlig plats, ange villkor som behövs för att tillgodose de intressen som kommunen har att bevaka i fråga om skötseln av den offentliga platsen, markanvändning, stadsbild, miljö och trafik. I motiven till bestämmelsen anfördes bl.a. följande (prop. 1992/93:210 s. 110). Kommunerna bör för det första kunna ställa upp sådana villkor som behövs för att kommunen skall kunna fullgöra sina uppgifter som ägare eller förvaltare av marken, t.ex. villkor som syftar till att underlätta renhållning, snöröjning, ledningsdragning och gatuarbeten samt villkor om belastning av marken.