bet · GR01MJU18 · 2004-03-30 00:00:00 — I bland annatRovdjursutredningen var en av frågorna en nordisksyn på rovdjur och förvaltning av rovdjur.För oss inom rennäringen som mer eller mindre ärnotoriska gränsgångare och som korsar gränsernaframför allt mot är det en oerhört viktigfråga att ha något slags samsyn vad gäller blandannat förvaltning av rovdjur. Vi stöter nämligen påolika system när vi är på olika sidor omRiksgränsen. Det är den ena delen.Den andra delen är något som jag harfunderat på och i viss mån har vissa åsikter om. Närrovdjursnumerären visas är mellanSverige och men också gränsen till somen skarp gräns där det inte finns någonting på andrasidan gränsen.Lägger man ihop helheten och ser det utifrån blandannat ett skandinaviskt perspektiv är det en oerhörtstor skillnad vad gäller numerär. Vi kämpade länge iRovdjursutredningen för att vi i varje fall så långtsom möjligt måste hitta en samsyn mellan de nordiskaländerna vad gäller just rovdjursförvaltning.För oss inom rennäringen är det oerhört viktigt attdet finns något slags riktlinje att gå på.Anita (): Tack, fru ordförande. Först villjag tala om att jag tycker att det har varitfantastiskt intressant. Jag vill tacka alla som hardeltagit i debatten och informationsstunden.Jag vill i min fråga återkomma till det beslut vihar fattat om antalet vargar i ett första etappmål.Det har vi gjort för att säkerställa en livskraftigstam. Flera av talarna har fört fram faran med ochdet stora problemet som ligger i inavel. Den friskagenetiska stammen kanske inte alltid hänger ihop medantalet vargar. Det överhängande är att få engenetiskt frisk stam.Det har förts fram en del synpunkter på hinder.Jag vill ytterligare få detta belyst. Vilka hinderser ni för utbyten för att vi ska kunna bibehålla enfrisk genetisk stam? Det ha antytts en del omtjuvskytte, och också renbetesområdet har förtsfram.Det vore värdefullt att ytterligare belysaeventuella hinder för detta. Jag vänder mig i förstahand till forskare och , men detkanske är någon annan som vill kommentera.Olof Liberg: Jag ska försöka svara. Hindren förinvandring av varg är egentligen två. Det ena äravståndet i sig. Det är så pass långt att det ävenför en varg är en bra sträcka. De flesta vargarvandrar inte riktigt så långt, men många gör det.Det är inget avgörande hinder.Det andra hindret är att det händer någonting påvägen. Den risken är naturligtvis stor eftersomvargarna ska passera inte bara det svenskarenskyddsområdet utan också det finska däracceptansen av varg är mycket låg i bägge tvåområdena.Det finns en legal möjlighet att stoppa vargarna,vilket har skett . Men sedan får manockså räkna med den illegala möjligheten.Dock har bevisligen vargarna lyckats imodern tid att ta sig den här vägen, ja till och medfyra gånger. Vi vet att det fanns ytterligare eninvandrare som inte deltog iaveln. Den blev avlivad i innan den hann göradet. Det kan hända. Men det har inte hänt sedan1991, vilket börjar bli en ganska lång tid.Vi anser nu inom forskningen att man i varje fallmåste börja överväga det andra alternativet. Det äralldeles uppenbart för var och en som tänker på dethela. Det alternativet är att hjälpa till om detvisar sig att naturen inte själv klarar av det. Detgäller då naturen i kamp med människan.Vi har ännu inga data som visar att inavel börjarbli ett akut problem. Men om det skulle visa sig,vilket det kan komma att göra inom snar framtid, börman inse att man har en option till, nämligen atthjälpa till.Man har redan gjort detta i på flera platsermed mycket stor framgång. Man har haft lika storopposition där mot den åtgärden, men man har lyckats- med god pedagogik. Jag anser att det är pedagogiksom behövs här. Då skulle man dessutom vinna denstora fördelen att man inte tvingas kräva en mycketstor vargstam mycket snart. Jag tror att det är ettav problemen med att få acceptans.Man skulle kunna gå ut i de bygder som harvarg och säga: Vi kan ligga kvar under överskådligtid på en nivå av 200 vargar genom att vi hartillfört genetiskt material. Lyckas vi med detklarar sig vargstammen alldeles utmärkt på dennivån. Det framkom också under det möte vi hade iFärna sedan.200 vargar skulle räcka alldeles utmärkt om vi barafår tillskott så att vi klarar den genetiskavariationen. Det tror jag skulle kunna ha en enormbetydelse för att öka acceptansen i bygderna.Ordföranden: så mycket för det, . Det är dags för nästafrågeställare om du känner att du fick de svardu ville ha.Anita (): I och för sig ställde jag ocksåfrågan till om det fanns någonkomplettering. Jag vill också skicka med att dethandlar om öppenhet och insyn. Det är A och O kör med helt öppna kort vad gäller detta.Lars-Erik Liljelund: Det finns som flera i salensäkert känner till en vandringsmyt. Det har till ochmed skrivits böcker om att ärursprunget till de vargar vi har i medinplanteringar av olika slag, vilket är helt fel.Rent teoretiskt skulle man mycket väl kunna tänkasig den modell som förespråkar, det villsäga att se till att man har en genetiskt vital stamgenom aktiv inplantering. Då får det vara 200 djuroch en livskraftig population. Sedan har man jakt påbeståndet därutöver. Vi har inte föreslagit det. Vårbedömning är att det kräver ett aktivt politisktbeslut och ställningstagande från riksdagen.Sven (): Jag vill ställa en frågatill Inga Ängsteg eller den som känner sig manad attsvara från . Det gällermöjligheten att påverka vargars beteenden.Jag läser i ett informationsblad frånViltskadecenter följande: Människans förföljelse avvarg genom tiderna torde ha resulterat i vissnedärvd skygghet. Det är troligt att denna skygghetåter måste aktiveras genom egna erfarenheter ellerinlärning av exempelvis föräldrar. Jag förutsätterdå att det är vargarnas inlärning det handlar om.Kan ni utveckla detta lite grann? Hur kan manpåverka vargars beteende? Om man ser tillvargstammens tillväxt , gårdet att påverka skyggheten genom jakt?Olov Liberg: Jag kan börja att svara, men Inga kankomplettera mig här.Vad gäller vargars skygghet om de är jagade ellerinte jagade finns det kanske inte så förfärligtmånga erfarenheter och studier gjorda. Generellt vetvi att stora däggdjur har ett flexibelt beteende. Delär sig mycket snabbt och anpassar sig till denmiljö de lever i, inte minst när det gällerförföljelse.I nationalparker och liknande där de inte ärförföljda och känner sig trygga kan turister kommaväldigt nära. Likaså kan arter som är fridlystautanför nationalparker ibland bli rena pesten. Detfinns till exempel pälssälar i somär ett mycket stort besvär i många hamnar. De ärfridlysta och har därmed blivit otroligt oskygga.Motsatt vet vi att när djur jagas ökar skyggheten.Det skulle förvåna mig oerhört om inte vargen somförmodligen är det mest intelligenta och flexibladäggdjur vi har inte skulle svara på det visetockså så att skyggheten ökar ju mer jakt man har ochvise versa.Inga har kanske en del erfarenheter av försök medatt skrämma vargar.Inga Ängsteg, : Jag harnågra kommentarer. Det kommer ganska många rapporterom vargar som beter sig onormalt, som man kanskesäger. Man kan diskutera vad som är onormalt för envarg. Det har berört lite grann.I flera fall är det så att man tar fel. Man görbedömningen att hundar är vargar. Det är väldigtviktigt att titta på varje enskilt fall och ocksåtitta på hur djuret faktiskt har betett sig.Vi har några få fall där vi har erfarenhet avinsatser med att skrämma enskilda vargar. I flerafall kan det handla om unga individer där det räckermed en avskräckande insats så att de senare sökersig till en partner, etablerar revir och slutar medsitt kanske inte onormala beteende men sittoacceptabla beteende. Man får göra skillnad på vadsom är onormalt och vad som är oacceptabelt. Det ärlika allvarligt vad det än är.I något fall har vi skrämt varg. Det haråtminstone haft kortvarig effekt. Vi har inte kunnatmäta den långvariga effekten eftersom det djuret idet enskilda fallet blev överkört. Idet korta perspektivet, som kanske i och för sigräcker för vissa individer, hade det definitivteffekt. Det hade effekt när det handlade om att blimer rädd för människor, människor med hund och ävenbilar. Men sedan blev vargen som sagt överkörd.I ett annat fall där man har agerat har man trottsig ha en varg som dykt upp och otid. När visedan kommit dit och spårat och fått lite mer köttpå benen har det visat sig att det handlar om femvargar. Det är klart att fem vargar syns mer än vaden varg gör.Man får alltså titta på varje enskilt fall. Detfinns inte heller internationellt generella väldigtbra lösningar som gäller för både varg, lo ochbjörn, utan det varierar, och det varierar mycketmellan olika individer. Man måste alltså, som sagt,titta på varje enskilt fall.Kjell-Erik (): Det finns ju en stor orohos människorna för rovdjuren i olika situationerute i landet. Man kan undra vad den oron egentligengrundar sig på. Är det oro från jägarnas håll föratt bytesdjuren minskar om rovdjuren ökar, är manorolig för att ens jakthund ska skadas av rovdjuren,eller är människorna oroliga för att människor skaangripas av rovdjuren? Vi kan konstatera att det ärtre gånger fler hundar som skadas av jägarnas jaktän av rovdjuren. Vi vet också att ett stort antal avhundarna skadas i trafiken. Det gäller alltså ettstort antal tamdjur.Med den utgångspunkten skulle jag vilja frågarovdjurscentren, som är närvarande här: Vad är detför frågeställningar ni får? Är det oron för angrepppå människor, eller är det oro av andra orsaker somgör att människor kontaktar er?Torbjörn , Grönklitt, SverigesRovdjurscentrum: Jag är nyanställd sedan fyramånader tillbaka och kommer från en helt annanbransch. Vi pratar om revir här, och det är precisvad människor pratar om vad gäller om man är föreller emot rovdjur. Man står ganska långt ifrånvarandra.Det behövs öppenhet och insyn. Jag jagar älg påfritiden och har gjort det under en stor del av mittliv. När jag hoppade på det här jobbet skickade minajaktkompisar bollen om jag nu ska springa statensärenden och se till att det kommer ut vargar inaturen - gud vet allt vad jag fick frågor om! Dethär med öppenhet och insyn tror jag alltså ärväldigt viktigt.Att lyssna, ta in, informera och föra dialog harmånga lyft fram här. Till att börja med tror jag måste träffas för att göra det. I det projektsom vi vill starta på Rovdjurscentrum iOrsa ser vi det som väldigt viktigt att vi samverkarmed såväl jägare och samer som . Många av de här parternaförväntar sig inte att vi ska göra det, men jag serdet som självklart. Vi måste ställa oss mittemellan. Det handlar om information, och självfalletmåste alla få vara med och föra ut den härinformationen, såväl lokala jägare som motparten -man ser det nämligen ofta som motparten.Jag tycker bilden här har stämt ganska välöverens med de frågeställningar som vi får, men jagtycker att det handlar väldigt mycket om att ökainsatserna ordentligt på de rovdjurscentrum somfinns och att i takt med att rovdjuren får störreutbredning också intensifiera arbetet. Vi finns utepå skolor och vi har utställningar, information ochså vidare, men det behövs helt klart ett mycket meromfattande arbete än vad vi har möjlighet till idag.Magnus , Rovdjurscentret De 5 Stora: Jagrepresenterar Rovdjurscentret De 5 Stora, eninformations- och kommunikationsinstitution somkommer att baseras i och bli klar . Vårt initiativ har stöd av alla de storaorganisationerna, alltifrån ,, , ,och . Denabsolut viktigaste frågan är information omrovdjuren.Vi har 3 000 fyrbenta stora rovdjur i vårt land, ochvi har 9 miljoner människor. Det viktigaste är attde här 9 miljoner människorna får den sakligafaktainformation som är så viktig. Man pratar omfolks oro ute i landsbygden, och man pratar omjägarnas oro för sina jakthundar och jägarnas oroför viltet. När vi pratar om folks oro handlar detom att man är rädd för att gå ut i skogen och plockabär och så vidare. Som jämförelse kan jag bara sägaatt mellan 15 000 och 20 000 människor fåruppsöka läkare på grund av skador som de har fåttfrån sina husdjur, framför allt blivit hundbitnaeller sparkade av sin häst. Det är nästan 200 årsedan en varg bet en människa i vårt land. Dethandlar alltså väldigt mycket om proportioner, ochdet är väldigt viktigt att den kommunikationenkommer i gång i landet, kanske inte så att någon harmonopol på det, men så att man samlar resursernakring ett informationscenter och har ett antalsatelliter som folk kan besöka regionalt runtom ilandet.Rolf : Som frågeställaren antyder har det härlite olika aspekter. Jag bor själv i ett område därdet finns ganska mycket björn, och jag kan säga attmånga bland allmänheten upplever ett visst obehag avatt gå ut i skogen och ha känslan av att det finnsbjörnar i området. Jägarna i allmänhet är intesärskilt rädda, men framför allt en del hundägarekänner viss rädsla för att jaga med hund eftersomdet har skett några olyckor där hundförare harblivit angripna. Så visst finns det en oro försäkerheten, framför allt när det gäller björn. Närdet gäller varg gäller rädslan framför alltjakthunden. Det finns många som till exempel harsagt: När hunden kommer utom hörhåll får jag ont imagen. Många känner alltså en sådan oro.Sedan tycker jag att det bör påpekas att mangjorde en studie i vargreviren av antalet hundar somblir angripna, och man konstaterade att det varungefär lika stor risk för att hunden skulle bliangripen av ett rovdjur som för att den skulle blitrafikdödad. Ofta jämför man ju med trafikolyckor ihela landet, och det blir ju inte riktigträttvisande när man har rovdjuren i huvudsak på ettbegränsat område.Visst behövs information. Vi stöder som sagt ocksårovdjurscentret, och vi är ute mycket och informeraroch försöker ge proportionerna på riskerna i det härfallet.Lars , : Tillåt mig att börjamed ett slags ironisk passage. Av föredragningarnaoch även av debatten att döma har varken samernaeller rennäringen några problem med rovdjuren. Detär möjligt att vi har större problem med svenskarna.När jag eller andra samer går i skogen tror jag intevi bekymrar oss så mycket över om vi träffar enbjörn. Jag tror vi har mycket större oro och ångestöver position i småviltsjakten, ochvi är också lite oroade över passivitetnär det gäller att fatta beslut om en nyrennäringspolitik.Jag vill inte göra mig lustig på någons bekostnad,men jag tror det är bra om man har den här synen ochreflekterar över västerlandets syn på rovdjur. Denfick ju till konsekvens att rovdjuren blev utrotadei de här trakterna. Sedan har det ju hänt en heldel. Vi håller på att gå igenom ett paradigmskifteäven i den officiella politik som harslagit fast, nämligen att det ska finnas rovdjur ochatt alla i ska ta det ansvaret.Jag tror att det är väldigt viktigt att inse attSverige är väldigt avlångt. är inte ett endafjäll, en enda skog, en enda stad eller en endalandsbygd. Förutsättningarna är väldigt olika. ISören och förslagförsökte man paketera det här så att man tog hänsyntill det. På det sättet är den här debatten och denhär samlingen väldigt positiv, för den visar på attdet händer saker och ting i svensk rovdjurspolitik.Det finns rovdjur i hela landet i stort sett, ochdet är väldigt positivt. De olika ekologiska ochbiologiska förutsättningarna gör ju att vi ärtvungna att dela ansvaret på något sätt. Frånrennäringens sida har man sagt väldigt tidigt är beredd att acceptera att avrenstammen tas av rovdjur. Det är klart att det ären kostnad. Det är också ett ansvar som man tar frånrennäringens sida.I just debatten om rovdjurens vara eller icke varaär det väldigt lätt att vara populistisk. Jag troratt det är väldigt viktigt för oss alla, även föross från den samiska sidan, att försöka hantera detpå ett snyggt sätt så att man inte hamnar iblindspår. Det gäller även företrädare för jägarna -ja, för hela samhället. Från samisk sida är vigivetvis beredda att ta vårt ansvar för det här, mendet är väldigt viktigt att alla tar det, oavsett omman bor i staden eller på landsbygden eller, som vi,i den yttersta glesbygden.Jag vill göra en avslutande kommentar. Vi var julite inne på det här med kopplingen till ochFinland. Vi har från sametingens sida försökt ta uppförvaltningsfrågorna så att man på något sättförsöker greppa det här. I och för sig kan jagverifiera att det pågår en diskussion mellan deolika ansvariga myndigheterna, framför allt i Norgeoch . På forskningssidan har man nått väldigtlångt, men jag tror man är tvungen att ta ett steglängre och försöka hitta modeller - något slagskonsensus över gränserna. Jag är medveten om att detär väldigt svårt, man jag tror ändå att man börförsöka göra det.Mikael , : Jag villgöra en kort kommentar. Vi har 170 000 medlemmar iNaturskyddsföreningen, och antalet ökar. Vi har5 000 personer som frivilligt arbetar mellan tiominuter och över hela landet ochi varje kommun. Vi organiserar oerhört månganaturvandringar och andra former avupplevelseaktiviteter i naturen. Vi har kontakt medoerhört många naturintresserade människor.Den allmänna bilden är inte, som har antytts, attfolk slutar gå i skogen - definitivt inte.Svenskarna trivs i naturen. Överlag är svenskar interädda för rovdjuren, inte rädda för vargen. Varför?Därför att vargen inte är farlig.Lotta : Jag tänkte också hoppa tillbakatill frågan om oro och var den kommer ifrån. Setttill riskerna är den oro som finns ändå ganska stor.För att komma till rätta med den oron tror jag attdet är viktigt med information, och där harrovdjurscentren och länsstyrelserna en jätteviktiguppgift. är informationsbehovet oändligt,så ibland kan jag ha svårt att se hur länsstyrelseroch rovdjurscenter ska räcka till. Det krävsverkligen insatser från alla berörda parter. Det ärspännande och intressant att sägeratt alla måste ta sitt ansvar. Det är verkligenviktigt.Jag tänkte berätta om en spännande verksamhet sompågår i Studiefrämjandets regi. Man harstudiecirkelverksamhet på temat Att leva medrovdjur. De studiecirklarna kan man gå i helalandet. Där kombinerar man, vilket jag tror ärviktigt, information med värderingsövningar då manockså ges tillfälle att reflektera lite över vartill exempel oro och även ilska och frustrationkommer ifrån. Det är alltså ibland ett inåtväntarbete. Man tränar sig att förstå sig själv och attockså lyssna på andra. Jag tror att det är något somär väldigt viktigt, men som vi inte har pratat om . Information räcker alltså faktiskt interiktigt. Det är väldigt viktigt, men det räcker intehela vägen. Den inre reflexionen är också väldigtviktig och måste satsas på mer framöver.Jan (): Vem jag riktar min fråga till fårordföranden hjälpa till med. Jag undrar över dethär: Vi har ju fastställt ett delmål vad gällervargarnas antal, men vi har inte fastställt hurliten yta de här 200 individerna kan finnas på.Vilken påverkan på stammen skulle det ha om manfastställde regionala mål, och finns det anledningatt göra det?Björn Risinger: I riksdagsbeslutet står det angivetatt vi bör arbeta vidare med regionala mål, men jagkan inte riktigt se hur det i sig skulle påverka dettotala möjliga antalet. Det är mer enprocesshantering av hela frågan.Gunnar (): Jag tycker att debatten hittillshar visat att vi i har en lagstiftning närdet gäller vargen, som jag är mest intresserad av,som säger att vi till varje pris ska undvika attjaga vargen och minska den lilla, alldeles förlilla, stam som vi har genom jakt men att det skafinnas andra lämpliga lösningar i första hand.Därför går min fråga till länsstyrelserna, som haratt hantera de här andra lämpliga lösningarna,framför allt de föregripande åtgärder som finns. LRFhar givit ett exempel på berättigad oro, nämligenhos fårägare i vargtäta områden.Min fråga är mycket enkel och konkret. Hur går detmed stängsling av får? Har det fungerat på ettsmidigt och enkelt sätt, och finns det resurser såatt det sker utan att fårägarna eller lantbrukarnasjälva måste vara alltför aktiva och kunniga påområdet?Torbjörn , i län: Detstängslas en hel del, men det finns problem meddetta också. Det blir stora problem när pengarnainte räcker. Viltskademedlen skulle behöva ökas ochkommer att behöva ökas väsentligt omrovdjursstammarna ska öka enligt mål ochom vi ska upprätthålla ambitionen att kunna hjälpafårägare med bidrag till någorlunda rovdjurssäkrastängsel.En sak som diskuteras mycket bland fårägare är i huvudsak har fått bidrag förmaterielen medan man får göra hela jobbet själv. Detär ett stort merarbete. Många anser att samhälletockså borde ta ett ansvar för det merarbetet och denmerkostnaden, och där har vi från myndigheterna ingaklara riktlinjer från politikerna. Vi har bara förlite pengar. Där vore det väldigt önskvärt attriksdag och regering tog ett större ansvar och etttydligare ställningstagande till hur vi ska göra ochanslog tillräckligt med pengar för att det skaräcka.Alf (): Jag skulle vilja fortsätta litemed Grimsö och skrämselåtgärder. Om vi nudiskuterar en förändring av 28 § - att man övervägde att diskutera någon typ avskrämselåtgärder som villkor för att få tillämpaskyddsjakt - är det väsentligt att veta vilka typerav skrämselåtgärder som kan ge någon effekt. Jagundrar om det finns någon forskning på det härområdet, om ni från Grimsö känner till det, som ärbestående. Eller är det som hemma i jordgubbslandet:om jag sätter upp en fågelskrämma så hjälper den , och sedan har fåglarna vant sig vid den?Inga Ängsteg: När det gäller den typ avskrämselåtgärder som du kanske efterlyser vet jaginte om det är det man tänker sig i anslutning till28 §. Det är nog lite olika saker vi pratar om här.Men om vi pratar om sådana saker som jag tror att dumenar handlar det om ljus- och ljudskrämmor,larmanordningar och sådana saker. Generellt kan manväl säga att de djur som vi har att hantera härvänjer sig väldigt fort vid den typen avanordningar. Viltskadecenter har inte satsatspeciellt mycket på att jobba vidare med det, därföratt det finns så mycket erfarenheter på andra håll ivärlden som visar att det här i de flesta fall harganska kort räckvidd, så att säga. Däremot jobbar vimed stängsling och mer permanenta lösningar förlångsiktigt skydd. Kanske vill någon annankommentera vad man tänker sig för koppling till 28§.Jag kan säga en sak till. Det är ju ytterst sällsyntatt vi ser ett begynnande angrepp. I de flesta fallnär det handlar om tamdjur sker ju angreppen närdjurägarna inte finns tillgängliga. I några enskildafall har ju hundägare faktiskt sett hur deras hundarhar blivit angripna. Då, när vargarna har befunnitsig väldigt nära, har man i några fall genom attskrika, vråla och skjuta i luften lyckats avvärjaett dödande angrepp på hunden. Hunden har i deflesta fall blivit ganska demolerad, men inte så somskulle ha kunnat ske om man inte hade funnits inärheten. Det kan man i alla fall förmoda. När detgäller tamdjur känner jag bara till något enstakafall då djurägaren faktiskt har sett varg jaga, ochdå har det handlat om nötkreatur.Björn Risinger: Jag ska bara bekräfta det som Ingasäger: Det handlar om två olika situationer. Syftetmed 28 § är att man ska kunna värna sin egendom iden enskilda situationen. Den syftar inte primärttill att man ska förvalta rovdjursstammen. Därför ärskrämsel en frågeställning där.Det som Inga tar upp, och som kan vara intressantdärutöver, är förstås hur man kan användaskrämselåtgärder av mer sofistikerat slag som en avmånga förebyggande åtgärder i det allmännaförvaltningsarbetet, och det är någonting annat.Bengt-Anders (): Innan man sätter i gångnågonting brukar man ju alltid ha en uppfattning omhur man ska dämpa det eller åtminstone hållatillbaka det om det sväller. Då är min fråga: Är detnågon som har funderat på hur detta sällsyntsvårjagade djur ska beskattas, om vi kommer till denpositionen att det ska jagas? Vi har ett blyförbudsom förmodligen kommer att försvåra jakten.Tjuvjakten föreställer jag mig inte följerjaktetiska regler, och jag utgår ifrån att vi intevill använda vare sig gift, helikopter, snöskotereller bil. Är det ellerJordbruksdepartementet som ska svara? Jag vet intevem. Men hur är det tänkt att detta ska göras?