bet · GS01FIU1 · 2004-11-11 00:00:00 — Med anledning däravhar vi i gammal god tradition bett riksbankschef attkomma hit för att frågas ut av utskottet om den aktuella penningpolitiken.Den offentliga hearingen med riksbankschefen sänds över webb-TV ochäven av SVT. Tiden är utsatt från kl. 9.00 till . Erfarenhetenär att vi inte brukar behöva ta i anspråk fullt . Eftersomkammaren påbörjar en aktuell debatt om säkerhetsläget inom kriminalvårdenkl. 11.00 är min avsikt att till skillnad från föregående gång vi hademotsvarande utfrågning köra mötet utan någon kaffepaus efter riksbankschefenspresentation. Det skulle möjligen kunna leda till att vi kommer attkunna sluta eller strax därefter.Först får riksbankschefen inleda med sin presentation. Sedan kommer jagatt lämna ordet till utskottets ledamöter och till partierna istorleksordning att ställa frågor och göra kommentarer till det somriksbankschefen har haft att meddela.Riksbankschef : Jag tycker att det är trevligt att fåkomma hit och tala om hur vi ser på läget i ekonomin, ominflationsförutsättningarna och om hur jag ser på penningpolitiken.I dag hade jag tänkt att jag skulle börja med att göra en tillbakablick.Vi noterade när vi förberedde det här anförandet att det faktiskt en riksbankschef uppträdde på det härsättet i en öppen utskottsdiskussion. Jag tänkte att jag skulle tittatillbaka lite på de tio åren.När man gör det ser man att väldigt mycket faktiskt har gått bra i svenskekonomi. Men på ett område finns det ju tydliga bekymmer. Därför tänkte jag att jag skulle fördjupa mig lite ifrågor som har att göra med penningpolitikens möjligheter att påverkasysselsättningen. Jag fick också frågor om det när jag var här förragången, , och tycker att det känns angeläget att återkomma tillde frågorna.Slutligen ska jag, som sagt, gå igenom hur vi ser på läget i dag.Om jag börjar med tillbakablicken kan jag konstatera att vi i sambandmed krisen fick vad man skulle kunna kalla för enomläggning av stabiliseringspolitiken, en ny regim för politiken iSverige med en tydligare rollfördelning mellan finanspolitik ochpenningpolitik. Det gjordes klart att penningpolitikens uppgift, när vi nuhar en rörlig växelkurs, är att koncentrera sig på att uppnå ettinflationsmål, medan finanspolitikens fokus mer sätts på att åstadkommalångsiktigt stabila statsfinanser.Låt mig lägga på en OH-bild som ger en känsla för resultatet av den härpolitiken.Genomsnitt för perioderna 1970-1989 och 1995-2003Källa: SCBDet är, naturligtvis, höll jag på att säga, väldigt stora avvikelsernär det gäller inflationen, därför att vi nu har inriktat politiken påatt den ska vara låg. Möjligen lite mer överraskande är att vi den härperioden - och här har jag börjat redovisningen för att ta bort deallra första åren efter krisen då det fortfarande var ganska turbulent- kan se att BNP-tillväxten också har blivit högre. Framför allt, ochdet kanske är ännu intressantare, har reallöneutvecklingen i Sverigeblivit dramatiskt mycket bättre än den var under den gamla ordningen.Till slut har vi produktivitetstillväxten som även den har utvecklatsbetydligt bättre.Jag ska naturligtvis göra klart att det inte är min uppfattning att detenbart är genom den stabiliseringspolitiska omläggningen som vi harnått de här resultaten, utan det finns självklart fler faktorer som harinverkat. Det har varit en i grunden bra internationell ekonomiskutveckling . Vi har haft IT- och kommunikationsrevolutionensom alldeles säkert har påverkat en del av de här siffrorna. Vi harhaft en situation där den offentliga sektorn har krympt som andel avden totala ekonomin, vilket i sig tenderar att ge högre reallöneökningar,t.ex. Vi har också haft en del avregleringar, en ökad utrikeshandeloch ökad konkurrens. En del av det sammanhänger med EU-medlemskapet.Man kan se många tänkbara förklaringar till den goda utvecklingen. Menjag tycker ändå att det är viktigt att notera att det har skett en rejälförändring till det bättre.Förändringen är även, vilket också är intressant att se, påtaglig omman jämför utvecklingen i med utvecklingen i andra länder. Vihade två decennier tidigare då vi gjorde sämre ifrån oss än de europeiskaländerna i allmänhet. har vi haft nästan då vi i mångaavseenden har gjort bättre ifrån oss än vad andra länder har gjort.Men, som jag sade redan inledningsvis, när det gäller sysselsättningenhar resultaten kanske inte helt levt upp till de förhoppningar som manskulle kunna ha. Den öppna arbetslösheten har bara enstaka år kommitunder och den är nu uppe i ca 5 ½ %. Antalet sysselsatta är faktisktlägre än det var före krisen. Vi har ungefär 1,2 miljoner personer iarbetsför ålder som står utanför arbetskraften.Mot den här bakgrunden kan man säga att det inte är så förvånande attvi har en livlig diskussion om arbetslösheten och vad man kan göra åtden. En sådan diskussion är oerhört väsentlig. Möjligen kan man varalite mer överraskad över att det alltjämt i debatten förekommer antydningarom att det är just omläggningen av stabiliseringspolitiken som liggerbakom de bekymmer vi har. Man antyder att hade vi bara varit bereddaatt gå tillbaka till höginflationspolitik skulle detmesta ha kunnat bli bättre.Det finns mycket man kan säga om den saken. Först och främst är det påett allmänt plan ganska svårt att förstå att en mer stabil ekonomiskutveckling i sig skulle vara någonting negativt för sysselsättningen.Tvärtom är det på det sättet att en mer stabil ekonomisk utveckling medall säkerhet i det långa loppet leder till en bättre sysselsättningsutvecklingockså.Man kan också konstatera att enkla jämförelser mellan arbetslöshetstalenperioden före omläggningen och perioden efter är missvisande. De ärmissvisande primärt därför att den politik som bedrevs dessförinnaninte var långsiktigt hållbar. Det var delvis därför en omläggningframtvingades.Ett grundläggande inslag i den politik som fördes tidigare var att närinflationen hade accelererat till en viss punkt och industrin inte längrekunde bära sina kostnader devalverades kronan. Då löste man kostnadsproblemen.Men eftersom vi befann oss i en process där löner och priser jagadevarandra vidare var det bara ett tillfälligt sätt att hantera problemen.Snart var man där igen, och då fick man devalvera igen. På så vis sjönkreallönerna undan för undan för svenska folket.Ett annat inslag var att den offentliga sektorn växte kontinuerligt.Den växte kanske från av antalet anställda tilldrygt . Inte heller detta var naturligtvis enmöjlig utveckling i längden, eftersom den här verksamheten måste betalasmed skatter på dem som arbetade.Man skulle kunna uttrycka det som att vi med devalveringarna och ökningenav antalet anställda i den offentliga sektorn sköt sysselsättningsproblemenframför oss under den här perioden.Den avgörande insikten när man diskuterar arbetslöshet och sysselsättning,som också har grundmurat stöd i senare decenniers ekonomiska forskningoch praktiska erfarenheter i väldigt många länder, är att en expansivpenningpolitik inte kan användas som ett medel för att varaktigt höjasysselsättningsnivån i ett land. Vad man i bästa fall kan göra är attmildra svängningarna i den konjunkturellt betingade delen av arbetslösheten.Det går alltså inte att skapa beständiga jobb genom att systematiskthålla räntorna låga, försvaga växelkursen eller släppa upp inflationen.Därför finns det inte heller något motsatsförhållande mellan ett målför inflationen på den nivå som de flesta centralbanker nu arbetar medoch en politik för hög sysselsättning.Om man varaktigt vill sänka arbetslösheten måste man i stället försökapåverka den strukturella delen av arbetslösheten, det vill säga den delsom inte beror på att efterfrågan på varor och tjänster i ekonominfluktuerar upp och ned. Då är det helt andra saker än penningpolitik sommåste till. Det handlar framför allt om åtgärder som berör arbetsmarknadensfunktionssätt.För att åskådliggöra detta tänkte jag ganska hastigt visa två bildersom ger en känsla för detta. Jag tror att jag visade dem när jag varhär förra gången. Den ena visar spridningen av antalet öppet arbetslösai olika arbetslöshetskassor. Den andra bilden visar spridningen avarbetslöshet i olika län i landet. Ni behöver inte titta på detaljerna,men båda bilderna ger en klar bild av att det är väldigt stora skillnadermellan olika områden, och de här skillnaderna är permanenta. De synesinte påverkas av konjunkturen. Det går så att säga upp och ned på allahåll med konjunkturen, och det antyder vad man skulle kunna åstadkommamed en bättre fungerande arbetsmarknad.Andel öppet arbetslösa medlemmar i olika arbetslöshetskassorProcent avmedlemsantaletAnm. HTF = inom handel, transport och service. = Facket för service ochkommunikation. Byggnadsarbetarkassorna består av Byggnadsarbetarnas ochMålarnas arbetslöshetskassor. Industriarbetarkassorna består avMetallindustriarbetarnas, Skogs- och träfackets, Livsmedelsarbetarnas,Pappersindustriarbetarnas, Grafiska arbetarnas och Industrifacketsarbetslöshetskassor. Antalet medlemmar i de arbetslöshetskassor som ingåri diagrammet utgjorde av det totala antalet kassamedlemmari Sverige.Källa: AMSÖppen arbetslöshet i olika länProcent av arbetskraften i respektivelänKälla: SCBProblemen på arbetsmarknaden understryks också av att den öppnaarbetslösheten bara nätt och jämt kom ned till under de år vi hade somallra högst resursutnyttjande och början av2000-talet.Även om penningpolitiken inte kan få några påtagliga effekter på längresikt kan den ha effekter på sysselsättningen på kort sikt. Det handlarom att en politik som är inriktad på att nå inflationsmålet kan innebäraförändringar i räntorna som tillfälligt får effekter på sysselsättningen,gör att den ökar eller minskar, beroende på hur man rör räntan. Gränsenför hur mycket penningpolitiken kan höja sysselsättningen sätts ipraktiken av ekonomins långsiktiga tillväxtförmåga, som i sin tur i höggrad hänger ihop med hur arbetsmarknaden fungerar.När vi bedriver penningpolitik med inflationsmål innebär det undernormala omständigheter att vi kan bidra till att stabilisera den faktiskatillväxten kring den bana som ekonomin långsiktigt klarar av. Förutsättningenför det är dock att alla ekonomins aktörer, företag, hushåll, litar påatt vi håller fast vid inflationsmålet. Det är en väldigt tydlig lärdomfrån , då man försökte stimulera ekonomin gång på gångmen alla var övertygade om att det inte skulle hålla i det långa loppet.Vårt redskap när vi försöker uppnå inflationsmålet är som ni alla veti huvudsak reporäntan. Det som komplicerar det här är att när vi sätterreporäntan måste vi göra det med ledning av prognoser frami tiden. Självfallet hinner mycket ändra sig under de här två åren, såde prognoser vi gjort från början slår inte alltid in. I viss mån kanvi kompensera det genom att vi kan ändra räntan löpande i ljuset av nyinformation. Men helt går inte det. händer det saker som påverkarinflationen ganska kraftigt med mycket kort varsel. Vi har flera exempelpå det . Kraftiga elprishöjningar är kanske det bästaexemplet. En aktiebubbla som spricker. Även om många hade väntat sigatt den skulle spricka visste ingen när. Sedan spricker den, och då fårdet påtagliga effekter med en gång. Eller ett krig som ökar oron ivärlden och som man inte kunde förutsäga. Det dämpar efterfrågan.I sådana situationer går det inte att förhindra att inflationen hamnarvid sidan om målet. Och även om det ibland kanske skulle kunna gå attminska målavvikelserna kan man göra bedömningen att man inte är bereddatt betala priset för detta genom att dra upp räntorna eller dra nedräntorna radikalt. Det är bättre att acceptera en viss målavvikelse ochi gengäld få en något stabilare ränteutveckling och en något stabilareutveckling i ekonomin som helhet.När vi i , som ett av de första länderna, valde att formuleramålet för penningpolitiken i termer av en tydlig siffra gjorde vi detav skäl som har att göra med att politiken skulle kunna göras begriplig,att man skulle kunna förankra förväntningarna, att man skulle kunna hameningsfulla diskussioner om huruvida vi hade lyckats uppnå vårt måleller inte. Vi gjorde det här väl medvetna om att det naturligtvis inteskulle gå att uppnå målet exakt . Men det skulleändå, trodde vi, kunna bidra till en bättre diskussion om penningpolitiken.Frågan är hur vi har lyckats med att uppnå vårt mål under den här tiden.Man kan börja med att titta på de genomsnittliga siffrorna. Då ser manatt sedan inflationsmålet infördes har inflationen enligtkonsumentprisindex uppgått till i genomsnitt, medan det mått på denunderliggande inflationen som vi under en stor del av perioden i praktikenhar jobbat med har uppgått till . Gör vi i stället jämförelsenfrån 1995, som är det år då politiken började verka fullt ut, ärmotsvarande siffror respektive 1,9 %.Olika inflationsmåttÅrlig procentuell förändringKälla: SCBSedan kan man notera att även med en politik som har lett till eninflation som ligger relativt nära målet, och det tycker jag ändå att manfår säga att de här siffrorna gör, kan man naturligtvis tänka sig från tid till annan har rätt stora avvikelser från inflationsmålet.Det har det varit under den här tiden.I det här sammanhanget är det kanske också en poäng att titta påinflationsförväntningarna. Har de påverkats mycket, kan man fråga sig, avatt inflationen har gått upp och ned och att vi har missat målen vid endel tillfällen. I väldigt liten utsträckning är svaret. Även ominflationsförväntningar kan mätas på olika vis är den sammantagna bildentydlig. Från 1996-1997 har förväntningarna legat rätt väl i linje medvårt mål. Jag har ett diagram som visar förväntningar för olika grupper,inköpschefer, arbetsmarknadens parter och penningmarknadens aktörer.Vi gör sådana här undersökningar regelbundet för olika grupper. Det härär en mycket bättre utveckling än vad jag tror att nästan någon haderäknat med när politiken lades om.Olika aktörers inflationsförväntningar siktProcentKälla: ProsperaEn liten randanmärkning i det här sammanhanget. hör man i debattenatt skulle agera asymmetriskt, att vi skulle föredra en lägreinflation framför en högre inflation. Det är intressant att se att denuppfattningen inte har något stöd i mätningarna. Det är inte så attfolk i allmänhet har den uppfattningen. Folk i allmänhet har uppfattningenatt vi strävar efter inflation, det vill säga precis det vi gör.Vad är det då som har orsakat de målavvikelser som jag var inne på fören stund sedan? Jag ska visa diagrammet om olika inflationsmått en gångtill och ha den som utgångspunkt för ett resonemang om det, tänkte jag.Det är fyra faktorer, tycker jag att man kan säga, som har varitsärskilt betydelsefulla.I början av perioden hade vi en mycket påtaglig nedgång i inflationen.Den hängde i första hand när det gällde KPI-utvecklingen samman medatt vi gick från en situation med ett mycket högt ränteläge i Sverigetill en situation med ganska låga räntor. Det hade att göra med att viefter krisen äntligen fick ordning på ekonomin. Det är det som gör attKPI avviker så mycket, för det är i mycket hög grad bostadskostnadernasom har fallit under den perioden.Sedan har vi ett par episoder då vi hade snabbt stigande energipriser.Vid det senare tillfället var det framför allt elpriset. Vid de tidigaretillfällena var det också livsmedelspriser av olika slag som pressadeupp inflationen. De här uppgångarna var i allt väsentligt relateradetill utbudsförhållanden. Det var den bedömning vi gjorde, och vi sågdärför inte heller ett behov av att då motverka dem i någon störreutsträckning med räntepolitiken. Vi bedömde att de skulle vara tillfälliga.Och det blev de också.Under vissa perioder, inte minst men också undersenare delen av 90-talet, påverkades inflationen mycket av en lägreinternationell inflation, en lägre importerad inflation, än vi haderäknat med. , slutet av och början av2000-talet, har också produktiviteten utvecklats bättre än vi och andrahade räknat med.När man funderar kring penningpolitiken och sysselsättningen tycker jagatt det är intressant att notera att under de perioder 199x-200x och iår när vi har kommit under målet har vi med alla mått mätt bedrivit enmycket expansiv penningpolitik. Vi hade också enmycket kraftig BNP-tillväxt. Trots det har alltså inflationen blivitlåg. Det som inträffat är just att det skett förändringar på ekonominsutbudssida. De har inträffat inom landet, men vi har också påverkats avmotsvarande eller liknande förändringar utomlands. I stor utsträckningär det här ett globalt fenomen. Det kan också vara intressant att notera.Med facit i hand, när man tittar tillbaka på de här tio åren, kan manse att vi inte alltid har lyckats att på ett korrekt sätt förutsägainflationen och att penningpolitiken därför hade kunnat läggas upp påett lite annorlunda sätt. Det kan till exempel gälla 1995. Det kanskeockså skulle kunna gälla 1999-2000, även om det vid det senare tillfälletaldrig blev något problem eftersom vi fick en annan utveckling än denvi hade räknat med i den meningen att uppgången bröts av aktieprisbubblan.I själva verket kom ekonomin att gå in i en svagare konjunktur, medandiskussionen egentligen gick ut på om vi skulle behövahöja räntorna ytterligare eller inte.Sedan andra halvan av 2003, det vill säga , har ocksåinflationen legat under målet. Det är troligt att så fortsätter att varafallet något halvår till enligt de bedömningar vi gör, vilket talar föratt ränteläget kunde ha varit lägre under i första hand och 2003om vi hade vetat allt vi vet i dag.Jag tycker att det är svårt att dra andra slutsatser av detta för vårdel än att vi naturligtvis ska göra vad vi kan för att fördjupa vårförståelse av produktiviteten, av hur det internationella prislägetutvecklas. Sannolikt är drivande faktorer utvecklingen i ochliknande, men även t.ex. handelsavregleringar.I det här avseendet sitter vi i allt väsentligt i samma båt som andrabedömare. Det finns inga andra svenska bedömare som på ett påtagligtsätt har avvikit i sin syn på de här sakerna . Jaghar för övrigt vid samtal med kolleger utomlands under senare tiddiskuterat det här. Då visar det sig att alla har blivit överraskade avden låga globala inflationstakten och många för övrigt också av en bättreproduktivitetsutveckling. Även om det senare inte gällt i Centraleuropa.En annan sak, för övrigt, som verkar vara gemensam är att många ocksåhar blivit överraskade av löneutvecklingen som har blivit lägre än vadhistoriska statistiska samband antyder. Det hänger antagligen någotihop med bl.a. integrationen av arbetsmarknaden över gränserna.När den här typen av störningar inträffar, när det snabbt sker förändringari prognosbilden, vare sig det handlar om en lägre eller en högre inflation,är det som jag var inne på tidigare också rimligt att, och det hargällt även , fundera över om man ska låta effekternaklinga av gradvis eller om man ska agera starkt med räntevapnet för attkompensera de avvikelser som finns.Ett inslag i den debatt som vi har haft har ju varit mer eller mindrefantasifulla bedömningar av hur mycket högre sysselsättningen skulle hakunnat vara om hade agerat klokare. De bud jag har sett harvarierat, från 20 000 till 75 000 jobb. Det är svårt att göra den härtypen av kontrafaktiska beräkningar, det ska medges. Det krävs en delganska djärva antaganden för att göra dem. De förutsätter inte bara attvi skulle ha varit påtagligt mer framgångsrika än de flesta andrabedömare av vart ekonomin var på väg. Det förutsätter också att vi skulleha kunnat övertyga omvärlden om att det var rimliga bedömningar. I börjanav den här perioden var inflationen , och det tror jag också ärvärt att påminna sig i sammanhanget.För att få en känsla för vilka effekterna på sysselsättningen skulle hakunnat vara av en annorlunda räntepolitik har vi själva gjort någraexperiment. De visar att det hade varit svårt att få sysselsättningseffektersom överstiger 10 000 personer, även om man hade sänkt reporäntan meden hel procentenhet mer . För att få perspektivpå den siffran kan man erinra om att det finns ungefär 200 000 personersom är öppet arbetslösa och nästan 400 000 personer som är sjukskrivnai . Jag kanske för säkerhets skull ska betona, för det förekommermissförstånd också på den punkten, att det då inte handlar om för allframtid förlorade jobb utan om en tidsförskjutning; det tar lite längretid i den här uppgången innan jobben kommer i gång igen.Låt mig runda av den här diskussionen. Min bild är att skiftet till låginflation på det hela taget har fungerat bra, bättre än de flesta trodde.Det hindrar inte att politiken kan förtjäna kritik.Det är den typen av diskussion jag egentligen vill bjuda in till genomatt nu ta upp de här sakerna. Vi har, och det har jag också varit innepå, skjutit under tvåprocentsmålet. För vår del är detta någonting somsporrar oss att fördjupa analysen och vår förståelse ytterligare. av den kritik som har riktats mot oss tycker jag dock har saknatproportioner och inte varit särskilt väl underbyggd. Arbetslöshetsproblemetär så allvarligt att det förtjänar en bättre och mer seriös diskussion.I och med detta tänkte jag gå över till den aktuella bedömningen, hurvi ser på läget . Grunden för den presentationen är den inflationsrapportsom jag utgår från att ni har fått.Det är inte så, kanske jag ska börja med att säga, att vi har gjortnågra dramatiska förändringar jämfört med förra gången vi presenteradevår rapport. Det är det sällan. Men det är vissa förskjutningar i bildensom man kan notera. Jag tänkte att jag skulle börja med att säga ettpar ord om den internationella utvecklingen.Vi tror att den internationella konjunkturen kommer att fortsätta attförstärkas. Se diagram nedan. Tillväxten har kommit i gång ganskarejält i , och euroområdet. Vi räknar med att den fortsätteratt vara hög, om än inte fullt lika hög som . Men det är detnormala mönstret i konjunkturuppgångar. Det accelererar i början ochsedan hamnar man på fortsatt goda, men kanske inte fullt lika högatillväxttal.BNP-tillväxt i euroområdet, och SverigeÅrlig procentuellförändringAnm. Dagkorrigerade värden för Sverige.Källor: , , NiESR, SCB ochRiksbankenUppgången har överraskat något, och det beror mycket på utvecklingen iAsien, och . Den har varit bättre än vi och deflesta andra räknat med. Det kompenserar det faktum att vi nu drar nedvår bedömning en aning för , som det finns en viss oroför i den allmänna diskussionen, kan man väl säga. Det är också en risksom vi tar upp i vår diskussion framöver.Den lite högre tillväxten i kombination med något högre oljepriser göratt vi tror att det blir ett något högre internationellt pristryck änvad vi tidigare hade räknat med.När det gäller den svenska tillväxten har vi gjort en något störreförändring av vår bedömning.Vi tror nu att tillväxten kan bli och ungefär 3,2 %under 2005 och 2006.Försörjningsbalans i huvudscenariotÅrlig procentuell förändringKällor: SCB och RiksbankenInom parentes ser ni siffrorna från den förra rapporten.Att tillväxten beräknas bli högre beror delvis på att vi räknar med attden internationella efterfrågan blir lite större än vad vi trodde, mendet beror också på att exporten har gått lite bättre än vad vi räknatmed, även sedan man beaktat den internationella efterfrågan. Det hardelvis med branschsammansättningen att göra. IT och har t.ex.återhämtat sig.Det finns nu siffror, som inte fanns , som visar att investeringarnahar vänt upp. Vi trodde på en uppgång men var lite osäkra eftersom viännu inte hade sett den i statistiken.Vi räknar med en stabil tillväxt av den privata konsumtionen. Det äringa dramatiska förändringar. Den drivs ju på av en förhållandevisexpansiv politik.När det gäller finanspolitiken har den information som finns i den budgetsom presenterades tillkommit. Det har påverkat tillväxten.Det är nog den viktigaste förklaringen till att tillväxten 2005 harreviderats upp en aning, men det har även påverkat 2006 en del. Detinnebär ett något högre resursnyttjande i ekonomin.