bet · GR01LU8 · 2004-02-19 00:00:00 — Om inte Kammarkollegietmedger annat skall säkerheten bestå av en betalningsutfästelse, utfärdadav bank eller försäkringsbolag, som fullgörs vid anfordran. Säkerhetenskall motsvara ett reseföretags totala ekonomiskaåtaganden gentemot resenären. Varje företag svarar således för sig självt.Säkerheten får tas i anspråk för att betala tillbaka pengar som betalatsför en resa som omfattas av garanti enligt lagen och som blir inställdeller av annan anledning inte blir av. När det gäller resor som harpåbörjats men inte slutförts får säkerheten tas i anspråk för resenärensuppehälle under resan, återresa och skälig ersättning för de förmånerresenären gått miste om genom att resan avkortats. Kammarkollegiet får,om särskilda skäl föreligger, efterge krav på säkerhet.De resor som omfattas av resegarantilagen är paketresor enligt lagen(1992:1627) om paketresor. För att utgöra en paketresa måste ett arrangemanginnehålla minst två av följande moment, nämligen 1) transport, 2)inkvartering eller 3) en annan turisttjänst som utgör en väsentlig del avarrangemanget, men som inte är direkt knutet till transport ellerinkvartering. Genom en ändring i resegarantilagen, som trädde i kraft den 1januari 2003 (prop. 2001/02:138, bet. LU24), utvidgades skyldigheten attställa säkerhet till att även omfatta den som annat än tillfälligtvissäljer eller marknadsför dels resor som består av separata transport- ochinkvarteringstjänster som sammantagna uppvisar väsentlig likhet med enpaketresa, dels resor som består av transporter och utbildningsvistelsermed inkvartering i form av boende i en värdfamilj, även om inkvarteringenär kostnadsfri.Lagstiftning inom EUResegarantilagen och paketreselagen genomför i svensk rätt rådets direktiv90/314/EEG av om paketresor, semesterpaket och andrapaketarrangemang, det s.k. paketresedirektivet. Bestämmelser om ställandeav säkerhet finns i artikel 7, där det föreskrivs att den arrangör elleråterförsäljare som är part i avtalet skall visa att han, i händelse avobestånd, har tillräcklig säkerhet för återbetalning av erlagda beloppoch hemtransport av konsumenten.Som framgår ger artikel 7 inte några direkta anvisningar om vilka medelden nationella lagstiftaren skall använda för att vid genomförandet avdirektivet uppnå det konsumentskydd som direktivet föreskriver. Runtominom EU har också olika tillvägagångssätt använts för att implementeradirektivet i denna del. Det går att urskilja fyra metoder, nämligensäkerhetskonstruktionen, som innebär att resenärernas anspråk tillgodosesgenom utnyttjande av individuella betalningsutfästelser, fondkonstruktionen,där resenärernas anspråk hanteras av en obligatorisk eller frivilligfond som är kollektivt finansierad av reseföretagen, försäkringskonstruktionen,som innebär att resenärernas anspråk hanteras av den som har meddelat enförsäkring eller liknande arrangemang till förmån för resenärerna ochslutligen förvaltarkonstruktionen, vilken går ut på att resenärernasanspråk tillgodoses genom utnyttjande av penningmedel som resenärerna hardeponerat hos tredje man. Det förekommer även kombinationer av dessa olikasystem.Enligt vad som anges i kommissionens strategi för konsumentpolitiken2002-2006 avser kommissionen att lägga fram förslag tilländringar i direktivet i syfte att uppdatera det och att stärkakonsumentskyddet på området.MotionernaHelena () anser i motion L223 att det nuvarande resegarantisystemetdrabbar små reseföretag orättvist eftersom de måste få fram orimligt storabelopp, ofta genom banklån, för att finansiera säkerheten. Inte minstgäller detta, enligt vad som anförs i motionen, de gotländska turistföretagen,men även företag inom fjällturismen. Motionären anser att det måsteutarbetas ett alternativt system för resegarantier och att utgångspunktenför detta arbete kan vara den fondlösning som förekommer i flera nationellaresegarantisystem. I motionen begärs ett tillkännagivande om behovet aven snabb utredning av ett alternativt resegarantisystem.I motion L292 av m.fl. (kd) framförs liknande synpunkter.Motionärerna pekar särskilt på de fondlösningar som finns i andra länderoch begär ett tillkännagivande om att regeringen omgående skall tillsättaen utredning med uppgift att se över resegarantilagstiftningen och att demindre företagens situation därvid beaktas särskilt (yrkande 4).Också m.fl. (fp) kritiserar i motion N337 resegarantisystemetsutformning vad gäller kravet på ställande av säkerhet. Motionärerna anseratt systemet snedvrider konkurrensen till storföretagens fördel ochsmåföretagens nackdel. I motionen begärs ett tillkännagivande om behovet avatt skyndsamt utreda ett konkurrensneutralt system för resegarantier(yrkande 3).Lilian Virgin och (båda s) tar i motion L225 uppkonsekvenserna av utvidgning av resegarantilagens tillämpningsområdetill att även avse separata transport- och inkvarteringstjänster somsammantaget uppvisar väsentlig likhet med en paketresa. Motionärerna anföratt Kammarkollegiet har tolkat lagstiftningen på så sätt att det föreliggerskyldighet att ställa säkerhet då båttransport och stugvistelse bokas vidsamma tillfälle. Lagstiftningen är således inte konkurrensneutral eftersomreseföretag på missgynnas, jämfört med reseföretag på exempelvisÖland. Enligt motionärerna kan detta inte ha varit lagstiftarens mening.I motionen begärs ett tillkännagivande som går ut på att resegarantilagenskall ändras på så sätt att den blir konkurrensneutral.Tidigare övervägandenFrågan om den närmare utformningen av resegarantisystemet har varit föremålför överväganden vid ett flertal tillfällen under de senaste decennierna.Sålunda tillsattes en utredning, , meduppgift att se över resegarantilagen. Bakgrunden var den kritik somgarantisystemet hade utsatts för, bl.a. att systemet var ekonomiskt betungandeför reseföretagen. I sitt betänkande, Ny resegarantilag (Ds H 1980:7),föreslog utredningen ändrade former för ställande av säkerhet. För attminska de totala säkerheterna och därmed kostnaderna för systemet föreslogResegarantilagutredningen ett garantisystem med säkerheter i form av delsen individuell del för varje företag, dels en kollektiv del. För denkollektiva delen föreslogs att en statlig fond skulle inrättas som skullefinansieras med avgifter från reseföretagen. Resegarantilagutredningensförslag om ändringar i garantisystemets uppbyggnad genomfördes inte.Regeringen ansåg att det inte var lämpligt med ett system där staten ytterstskulle kunna tvingas till ekonomiska insatser. Vidare ansåg man från bådeprincipiella och praktiska utgångspunkter att det inte var lämpligt attvid sidan av ett system med individuella säkerheter bygga ut administrationenmed en ny statlig fond (prop. 1984/85:214). hade ingen annanuppfattning (bet. LU 1985/86:2).År 1993 tillsattes inom dåvarande en arbetsgrupp meduppgift att se över resegarantilagen. I uppdraget ingick att lägga framett förslag till garantisystem som skulle vara enkelt att administrera,konkurrensneutralt och ge konsumenterna en hög skyddsnivå till lågakostnader. Uppdraget redovisades i promemorian Nya former för resegarantier(Ds 1994:109). Som alternativ till det gällande systemet diskuteradearbetsgruppen en kombination av individuell och gemensam säkerhet i formav en fond samt olika typer av försäkringar. Vidare diskuterades enuppmjukning av garantisystemet så att garantier skulle kunna ställas påflera olika sätt. Arbetsgruppen kom fram till att en kombination avindividuell och gemensam säkerhet i form av en fond var lämpligast. Förslagetinnebar att en individuell säkerhet skulle ställas med av allaarrangörer av paketresor och återförsäljare av utländska arrangörerspaketresor. Vidare skulle arrangörer och återförsäljare betala in ett beloppper resa till en gemensam fond. Fondmedlen skulle enligt förslaget tas ianspråk endast om den individuella säkerheten inte räckte till. Motbakgrund av de synpunkter som framkom vid remissbehandlingen av arbetsgruppenspromemoria gjordes inom en bearbetning och kompletteringav förslaget. Det nya förslaget innebar dels att det skulle ställas enindividuell säkerhet motsvarande den grundsäkerhet som fanns enligtgällande system, dels att en gemensam säkerhet skulle byggas upp genomavgifter från arrangörer och återförsäljare beräknad på den tilläggssäkerhetsom fastställdes enligt gällande system.Förslaget övervägdes av regeringen i proposition 1995/96:182Stärkt konsumentskydd i resegarantilagen. Regeringen konstaterade att detfanns skäl såväl för som mot den föreslagna lösningen. Vid en avvägningav de synpunkter som framkommit i ärendet stannade regeringen dock tillslut för att inte föreslå någon ändring av systemet. Regeringen förklaradeemellertid att man avsåg att följa utvecklingen inom resebranschen ochatt man var beredd att på nytt överväga garantisystemet om det behövdes.Sådana överväganden kom till stånd inom ramen för Resegarantilagsutredningensarbete. Uppdraget redovisades i betänkandet (SOU 1999:140)Ett nytt resegarantisystem. Utredningen analyserade det nuvarande systemet,övervägade alternativa lösningar och kom fram till att den gällandesäkerhetskonstruktionen även fortsättningsvis borde vara huvudalternativet.Utredningen pekade i det sammanhanget på vissa problem som var förknippademed en fondlösning, bl.a. risken för att fonden snabbt töms på medel vidett stort reseföretags konkurs och att en fondlösning skulle kunna kommaatt innebära ett ökat ekonomiskt åtagande för staten.Utredningens förslag behandlades i propositionen 2001/02:138Utökad resegaranti för konsumenter. Enligt regeringens uppfattning hadedet inte framkommit någon omständighet som utgjorde skäl för att läggafram något förslag till ändring av garantisystemet.I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen framfördes kritikfrån flera organisationer för mindre företag inom resebranschen mot dennuvarande utformningen av resegarantisystemet. Organisationerna förordadeinförandet av någon form av fondlösning i stället för den nuvarandesäkerhetslösningen.Utskottet konstaterade i sitt av godkända betänkande 2001/02:LU24att de framförda synpunkterna låg utanför det då aktuella lagstiftningsärendet,varför dessa mer principiella och övergripande frågor inte kunde bliföremål för närmare överväganden. Utskottet utgick dock från att regeringeni ett kommande uppföljnings- och utvärderingsarbete rörande de då aktuellalagändringarna skulle beakta den framförda kritiken och synpunkterna,särskilt i frågan om nuvarande resegarantisystem skulle missgynna de mindreresearrangörerna.Utskottets ställningstagandeNär nu frågor om resegarantisystemets utformning på nytt är föremål förbehandling i vidhåller utskottet alltjämt sin tidigare uppfattning.Utskottet utgår således från att ändringar i resegarantilagenblir föremål för en utvärdering och att de spörsmål som tas upp i motionernadärvid kommer att aktualiseras utan något formellt tillkännagivande frånriksdagens sida. För att en utvärdering skall vara meningsfull krävs,enligt utskottets mening, att lagstiftningen har varit i kraft i varjefall något eller . Tiden är således ännu inte mogen för någonnärmare och principiell utvärdering. Vad särskilt gäller den fråga somhar aktualiserats i motion L225 kan inte uteslutas att lagändringarkan ha fått icke avsedda effekter i konkurrenshänseende. Utskottet serdet som angeläget att regeringen noga följer utvecklingen och att fråganges hög prioritet i det kommande utvärderingsarbetet.Med det anförda föreslår utskottet att skall avslå motionernaL223, L225, L292 yrkande 4 och N337 yrkande 3.KonsumentvägledningUtskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå motioner med krav på uttalanden som gällerkonsumentvägledning. Utskottet hänvisar i huvudsak till tidigareställningstagandenfrån sida. Jämför reservationerna 9 (fp, kd), 10 (v) och 11(c).Kommunal konsumentverksamhetKommunal konsumentvägledning förekommer i omkring 260 av landets290 kommuner. Verksamheten är frivillig och varierar från kommun tillkommun i fråga om innehåll, omfattning och organisation. Det förekommeratt kommuner på olika sätt samarbetar och har gemensam konsumentvägledning.Inom ramen för den kommunala konsumentvägledningen kan förekomma delsdirektrådgivning, dvs. efterfrågestyrd information om konsumentlagar,stöd vid tvister, ekonomiska råd och köpråd direkt till enskild konsument,dels långsiktigt förebyggande arbete, dvs. marknadsbevakning och kontaktermed och information till skolor, näringsliv och organisationer.Vid sidan av konsumentvägledningen är kommunerna, enligt 1 § första stycketskuldsaneringslagen (1994:334) skyldiga att inom ramen för socialtjänsteneller på annat sätt lämna råd och anvisningar till skuldsatta personer,s.k. budget- och skuldrådgivning.Rådgivningsbyråer på nationell nivåUtöver den kommunala konsumentverksamheten har på nationell nivå inrättatsolika självständiga rådgivningsbyråer. ,bildad , och Konsumenternas Bank- och , som startade ,drivs i form av stiftelser. inrättades Elrådgivningsbyrån,vars syfte är att stärka konsumenternas ställning på elmarknaden.Elrådgivningsbyrån är en självständig rådgivningsbyrå som finansieras avbranschen och . Huvudmän är , Energimyndighetenoch branschorganisationen energi.MotionernaAnita m.fl. (s) framhåller i motion L283 att konsumentvägledningenär väl utbyggd och fungerar tillfredsställande på en del håll, samtidigtsom den saknas helt eller är otillräcklig i många kommuner. Motionärernaanser att det behövs mer långsiktiga åtgärder för att förstärka ochutveckla konsumenternas tillgång till lokal rådgivning än de engångssatsningarsom gjorts . De olika rådgivningsbyråer som finns på bank-,värdepappers-, el- och försäkringsområdena är, enligt motionärerna, godakomplement till den lokala konsumentvägledningen. Det finns dock andraområden där konsumenterna behöver specialrådgivning, exempelvis på bostads-,IT- och teleområdena. I motionen begärs ett tillkännagivande om behovetav konsumentvägledning i kommunerna och förstärkt specialrådgivning(yrkande 1).Enligt vad som anförs i motion L351 av m.fl. (fp) möterekonomiskt svaga grupper i samhället, bl.a. ensamstående föräldrar ochmänniskor med otrygga anställningsförhållanden, ofta invandrare, nyasvårigheter. Konsumentpolitiken bör, enligt motionärerna, uppmärksammadessa förhållanden och erbjuda stöd till dessa hushåll. I motionen förordasatt och skall utveckla uppsökande verksamhetför att nå ut med information till de fattigaste hushållen. Motionärernabegär ett tillkännagivande om vikten av konsumentvägledning för ekonomisktsvaga grupper (yrkande 9).I samma motion framhålls att det i , till skillnad från vad som ärfallet i många andra länder, satsas stora belopp på statligakonsumentskyddsåtgärder, som fristående konsumentorganisationer fåralltför blygsamma resurser. Motionärerna anför att alltfler konsumenterblivit medvetna om frågor som etisk och miljövänlig konsumtion och attdetta inte beror på åtgärder från statens sida. Det behövs därför ettorganiserat, frivilligt engagemang bland konsumenterna. I motionen begärsett tillkännagivande om betydelsen av att stärka den frivilligakonsumentvägledningen (yrkande 12).I motion L282 av () begärs - med utgångspunkt i ettkonkret rättsfall - ett tydliggörande av lagstiftningen vad gällermöjligheterna att erhålla stöd hos konsumentvägledningen för det fall attköparen ådragit sig stora skulder på grund av att det förekommit felaktigauppgifter vid köp av bostadsrätt (yrkande 3, delvis).Tidigare ställningstaganden, m.m.Frågor rörande lokal konsumentverksamhet har varit föremål för övervägandeni anslutning till samtliga konsumentpolitiska beslut. De uttalanden somdärvid gjorts innebär att kommunerna har en central roll på detta områdeoch att den kommunala konsumentvägledningen bör stärkas.Då nu gällande mål för den nationella konsumentpolitiken lades fast hösten2001 delade utskottet, i det av godkända betänkandet 2001/02:LU2,regeringens bedömning att den kommunala konsumentvägledningen är nödvändigför konsumenterna och att det är viktigt att alla människor i landet hartillgång till sådan verksamhet. Utskottet framhöll vidare att den kommunalakonsumentverksamheten har en central roll när det gäller konsumentpolitikensom en del av välfärdspolitiken.Pågående arbeteI budgetpropositionen för föreslog regeringen ett belopp omsammanlagt för en satsning på den kommunalakonsumentvägledningen.Riksdagen ställde sig bakom förslaget. Syftet med satsningen var attstärka konsumentvägledningen så att en större andel av befolkningen fårtillgång till vägledning av hög kvalitet. Utvecklingsmedlen har, efteransökan, fördelats av till olika projekt i 43 kommuner.För att komma i fråga för det ekonomiska stödet skulle projekten ha eninriktning mot förebyggande verksamhet, utvecklande av verksamhets- ochorganisationsformer, samverkansformer med lokala organisationer,kunskapsspridning och ökad kommunikation med handeln. Projekten skulle även haen tydlig lokal förankring, bygga på kommunens uttalade politiska viljaoch tillföra konsumentarbetet nya, utvecklande former och idéer. Projektensom tilldelats utvecklingsmedlen finns närmare redovisade i en inomKonsumentverket upprättad särskild projektkatalog. Bland projekten kan nämnaskonsumentvägledning riktad till arbetslösa och invandrargrupper.Projektverksamheten skall utvärderas under år 2004.Regeringen har i regleringsbrevet för givit iuppdrag att, i samarbete med berörda branschorganisationer och myndigheter,undersöka förutsättningarna för att inrätta en boenderådgivningsbyrå.Uppdraget skall redovisas . , Post-och och har vidare i rapporten konsumenter av konkurrensutsatta marknader - telemarknaden(rapport 2003:22), som överlämnades till regeringen ,föreslagit att det skall inrättas en branschfinansierad rådgivningsbyråför teleområdet, motsvarande den som finns på elområdet. Rapporten beredsför närvarande inom Regeringskansliet.Utskottets ställningstagandeVad först gäller motionerna L282 yrkande 3 i denna del, L283 yrkande 1och L351 yrkande 9 kan utskottet inte se att det skulle föreligga någonavgörande motsättning mellan motionärernas uppfattning vad gällerkonsumentvägledningen och inriktningen av regeringens arbete på området. Detsaknas därför skäl för att nu vidta någon åtgärd med anledningav motionerna.När det sedan gäller motion L351 yrkande 12 har utskottet givetvis ingetatt erinra mot att konsumentorganisationerna ägnar sig åt konsumentvägledningoch rådgivning. Innebörden av motionsyrkandet synes dock vara att detoffentliga engagemanget på området skall minskas till förmån förkonsumentvägledning inom konsumentorganisationer. En sådan nedtrappning av detoffentliga engagemanget, som inte kan anses ligga i linje med 2001 årskonsumentpolitiska beslut, kan utskottet inte ställa sig bakom.Med det anförda föreslår utskottet att avslår motionerna L282yrkande 3 i denna del, L283 yrkande 1 och L351 yrkandena 9 och 12.KonsumentorganisationerUtskottets förslag i korthetRiksdagen bör avslå motionsyrkanden som rör konsumentorganisationerna.Utskottet hänvisar i huvudsak till tidigare ställningstaganden. Jämförreservation 12 (fp).MotionernaAnita m.fl. (s) understryker i motion L283 konsumentorganisationernasbetydelse för att driva på utvecklingen inom konsumentpolitiken, attfungera som katalysator på området och skapa dialog om aktuella konsumentfrågor.Enligt motionärerna finns det ett behov av att konsumentorganisationernakan agera även på andra områden än vad som är fallet , exempelvis påfolkhälso- och livsmedelsområdena. För att detta skall vara möjligt krävsdock ökade resurser. I motionen begärs ett tillkännagivande om vikten avstöd till konsumentorganisationerna (yrkande 3).Christina och (båda s) framhåller i motion L308att konsumentorganisationerna bör stå för sakkunskapen och föra konsumenternastalan i hög utsträckning i det konsumentpolitiska arbetet, såväl pånationell nivå som inom EU. För att man skall uppnå det femte konsumentpolitiskamålet om att konsumenterna skall ha tillgång till god vägledning ochinformation krävs, anförs det, att konsumentorganisationernas kunskapertas till vara. I motionen begärs ett tillkännagivande om vikten av ideellakonsumentorganisationer (delvis).Christina m.fl. (s) anför i motion L309 att det gäller att hittaen balans mellan statliga myndigheter och folkrörelserna på konsumentområdet.De folkrörelser som växer fram som en följd av det ökade engagemangeti olika konsumentfrågor måste därför, anser motionärerna, uppmuntras ochges ökat stöd. I motionen begärs ett tillkännagivande om betydelsen avökade möjligheter för konsumenterna att organisera sig för att påverkaoch agera i konsumentfrågor (delvis).I motion MJ432 av m.fl. (fp) anförs att engagemanget förmat- och hälsofrågor har ökat bland konsumenterna under senare år.Miljöintresset, som också skapats av medvetna frivilligorganisationer har,enligt motionärerna, också väckt näringslivet. Konsumenterna har vidareupptäckt att de själva kan välja en uthållig och hållbar utveckling genomsina egna, fria val. Mot den bakgrunden behövs, framhålls i motionen, ettorganiserat, frivilligt engagemang bland konsumenterna. Motionärerna anseratt en större andel av de resurser som anslås till myndigheter istället bör fördelas till det civila samhället. Genom att stärka det civilasamhället blir det, menar motionärerna, lättare att nå ut med livsviktiginformation till grupper som av olika skäl inte vänder sig till denkommunala konsumentvägledningen. Detta gäller bl.a. kunskap om olika livsmedeloch deras inverkan på hälsan. I motionen begärs ett tillkännagivande omden frivilliga konsumentrörelsens roll för konsumentinformation om matoch folkhälsa (yrkande 11).Tidigare ställningstagandenUtskottet erinrar om att regeringen i den proposition med förslag tillnationella mål för konsumentpolitiken som behandlades av utskottet hösten2001 anförde att folkrörelsernas och övriga ideella organisationersdeltagande i konsumentpolitiken är viktig och önskvärd. Ett sådant deltagandetillför, anfördes det vidare, kunskap och en nödvändig lokal förankringoch kan bidra till en livaktig dialog mellan medborgare, politiker ochmyndigheter. Enligt regeringens uppfattning var det också viktigt attkonsumenterna så långt som möjligt representeras av egna företrädare. Ipropositionen framhölls också att det är en viktig demokratisk fråga attde organisationer som arbetar med konsumentfrågorna också får möjlighettill inflytande och delaktighet i politikens utformning. Regeringen gjordebedömningen att de båda paraplyorganisationerna Konsumentråd ochSveriges Konsumenter i samverkan även i fortsättningen borde få statligtekonomiskt stöd för sin verksamhet och att ungdomsorganisationer bör gessärskild möjlighet att arbeta med konsumentfrågor.Utskottet delade i det av godkända betänkandet 2001/02:LU2 heltregeringens syn på konsumentorganisationerna och deras betydelse förkonsumentpolitiken. Utskottet anförde därvid bl.a. att ett viktigt instrumentför att nå inflytande är ekonomiska resurser.Våren 2003 behandlade utskottet ett motionsyrkande med i huvudsak sammainriktning som de nu aktuella motionerna L283 yrkande 3, L308 i denna deloch L309 i denna del. Utskottet kunde därvid inte finna annat än attmotionärernas uppfattning låg väl i linje med den inställning som regeringengivit uttryck för (bet. 2002/03:LU9). hade ingen annan uppfattning.Utskottets ställningstagandeVad först gäller motionerna L283 yrkande 3, L308 i denna del och L309 idenna del kan utskottet inte heller nu finna att det föreligger någonmotsättning mellan motionärernas uppfattning och inriktningen av regeringensarbete på området. Motionerna bör därför inte föranleda någon riksdagensvidare åtgärd.När det sedan gäller motion MJ432 yrkande 11 har utskottet givetvis ingetatt erinra mot att fristående organisationer lämnar information om mat-och hälsofrågor.