bet · GR01AU2 · 2004-01-01 00:00:00 — Densnabba kostnadsutvecklingen har lett till att arbetskostnadsandelen harökat ganska snabbt de senaste tre fyra åren. ser ni att denomkring låg på en låg nivå. I viss mån kan man tolka den utvecklingsom har varit de senaste fem sex åren som ett återställande av en alltförlåg arbetskostnadsandel motsvarande en onormalt hög vinstandel. Vi serockså att om den trenden fortsätter får vi snabbt en arbetskostnadsandelsom är ohållbart hög. Det är ytterligare en illustration av att vi intekan fortsätta med den kostnadsutveckling vi har haft hitintills utan attdet kommer att leda till negativa återverkningar i form av att Riksbankenmåste strama åt penningpolitiken och därmed se till att tillväxten ochsysselsättningen blir lägre.Vi gör en prognos i rapporten. Tror vi att utvecklingen kommer att brytas eller inte? Är vi på vägin i en ohållbart hög andel för arbetskostnaderna?Vi har utvärderatförutsättningarna års avtalsförhandlingar jämfört med dem somgällde senaste gången vi hade omfattande avtalsförhandlingar, nämligeninför löneförhandlingar. Hur ser förutsättningarna ut förlönebildningen jämfört med hur det såg ut när vi stodinför de stora avtalsförhandlingarna ? Vi kan på område efter områdekonstatera att det finns förutsättningar som pekar mot en lägrelönekostnadsökning.Nästa diagram visar att vi inför uppspelet tillavtalsförhandlingarna - dvs. - hade haft meden väldigt snabbt ökande sysselsättning. Därefter har sysselsättningenstagnerat, och vi räknar med att den blir under ett antal år.För tre år sedan hade vi en snabbt avtagande arbetslöshet. Att arbetslöshetenundersteg var en orsak till att arbetskostnaderna accelererade. Omman vill kan man tolka det som att svensk lönebildning inte tål enarbetslöshet lägre än . Blir arbetslösheten lägre tenderar löneökningarna,arbetskostnaderna, att öka så snabbt att måste strama åtpenningpolitiken. Vår bedömning från sida är att denså kallade jämviktsarbetslösheten i ligger på . Dettabetyder, så som vi tror att lönebildningen fungerar, att det inte går attvaraktigt ha lägre arbetslöshet än . Vi hoppas att vi har fel, men detär vår uppgift att göra en så opartisk och neutral bedömning som möjligt- och då kommer vi till den slutsatsen.Under det senaste året hararbetslösheten ökat något, och vi är inne i en lågkonjunktur. Vi räknarmed att arbetslösheten kommer att öka ytterligare ett tag framöver. Deolika bristtalen på arbetskraft är låga. Vinstandelen har gått ned ocharbetskostnadsandelen har gått upp, vilket också dämpar löneökningarna.Med den senaste apprecieringen av kronan - kronan har förstärkts ganskamycket efter EMU-omröstningen - är konkurrensläget svagare för industrinän tidigare. Sammantaget leder dessa förutsättningar till att vi prognostiseraren markant uppbromsning av arbetskostnadsökningen.Den streckade kurvanvisar arbetskostnadsutvecklingen enligt nationalräkenskaperna. Vi troratt den kommer att bromsas rejält framöver. Enligt vår prognos kommer denatt uppgå till i genomsnitt , 2005 och 2006. Diagrammetvisar även timlönen enligt nationalräkenskaperna. Den avviker en del frånden timlön som mäts enligt konjunkturstatistiken. Vi räknar med att ävenden kommer att bromsas ordentligt.Vår bedömning är att arbetskostnadsökningenkommer att bromsas upp och hamna strax pågrund av de i och för sig tråkiga faktorerna med bl.a. lågkonjunktur ochstigande arbetslöshet. Prognosen förutsätter att arbetskostnaderna inteökar snabbare än timlönen. Det förutsätter att eventuella ökade kostnaderför företag på grund av ytterligare utökningar av sjuklönen eller ökatansvar vad gäller t.ex. rehabilitering balanseras av en motsvarandesänkning av arbetsgivaravgifterna. En slutsats från rapporten är attlöneutrymmet är så pass litet att vi rekommenderar regering och riksdag attavstå från att inskränka det genom att lägga skyldigheter på arbetsgivarenutan att sänka arbetsgivaravgifterna i motsvarande utsträckning. Löneutrymmetär så litet att man inte bör försvåra för arbetsmarknadens parter attträffa avtal på hyggliga nivåer genom att göra så.I Konjunkturinstitutetsremissyttrande var vi för en ökning av arbetsgivarnas ansvar vad gällersjuklönen, men vår rekommendation var att det skulle balanseras avmotsvarande sänkning av arbetsgivaravgiften, så att förändringarna inteinskränker löneutrymmet för parterna.Diagrammet ovan avser såledesKonjunkturinstitutets prognos, dvs. vår bedömning av den mest sannolikaarbetskostnadsutvecklingen.Nästa diagram visar att detta resulterar ien utveckling av sysselsättningen som inte är bra samhällsekonomiskt. Denblå kurvan visar att arbetskostnadsutvecklingen leder till att den reguljärasysselsättningsgraden - det vill säga sysselsättningen som andel avbefolkningen , av regering och riksdag målsatt till 80 %- trendmässigt sjunker i vårt huvudscenario de närmaste sju åtta åren,huvudsakligen beroende på en förändrad demografisk sammansättning.Fyrtiotalisterna kommer upp i förtidspensionsåldern. Här räknar vi med attfyrtiotalisterna kommer att vara förtidspensionärer i samma grad när deär som dagens 55-65-åringar är förtidspensionärer. Under detantagandet kommer sysselsättningen att sjunka trendmässigt. Det är ingensamhällsekonomiskt bra utveckling. Tvärtom är det djupt olyckligt attandelen sysselsatta sjunker. Det är vad som händer om vi inte når framgångvad gäller att motverka ohälsa både bland dem som är anställda och blanddem som i annat fall får förtidspension på grund av sjukdom. Det här ärvårt huvudscenario - det vi tror är mest sannolikt. Det utgår i principfrån nuvarande regler vad gäller sjukskrivningar och förtidspensioneringar.Sedan har vi andra scenarier som förutsätter en bättre utveckling avseendesjukfrånvaro och förtidspensioneringar respektive en bättre fungerandelönebildning, vilket resulterar i en bättre samhällsekonomisk utveckling.Sysselsättningsutvecklingen i huvudscenariot är således inte specielltbra. Vi förordar och rekommenderar parterna att i stället sträva efter enlönebildning som tolererar en lägre arbetslöshet motsvarande . Om viantar en jämviktsarbetslöshet på får vi en sysselsättningsutvecklingenligt den röda streckade kurvan. Det skulle motverka den nedgång som iannat fall sker ytterst av demografiska skäl. Men det skulle inte varatillräckligt för att få kurvan att luta uppåt. Ska kurvan luta uppåt måstesysselsättningsgraden öka. Särskilt om vi ska närma oss en sysselsättningsgradpå räcker det inte enbart med återhållsam lönebildning utan då måstearbetsutbudet öka radikalt mer än i vårt huvudscenario, till exempel genomatt all typ av ohälsa, såväl frånvaro från arbetsplatsen somförtidspensioneringar,blir radikalt lägre än i dag.Vi tar nästa diagram. I huvudscenariothar vi en arbetskostnadsutveckling på i genomsnitt . Det vi bedömer vara en samhällsekonomiskt lämplig löneutvecklingger en lite bättre sysselsättningsutveckling enligt den kurva jag visadetidigare. Då skulle den årliga arbetskostnadsökningen i stället vara 3,2 %.Diagrammet visar arbetskostnadsutvecklingen för näringslivet. Det ärden som styr inflationen i lite mer långsiktiga kalkyler. Vad motsvararden i termer av avtalsenliga löneökningar? Bland annat finns det tyvärren underskattning i konjunkturlönestatistiken jämfört med vad vi tror ärden mer rättvisande utvecklingen av arbetskostnaderna. Vi bedömer denvara framöver. Sedan räknar vi i huvudscenariot med en löneglidningpå . Kvar blir en avtalsenlig löneökning på . Som jämförelsekan nämnas att i avtalsförhandlingarna uppgick de årliga avtalsenligalöneökningarna till . Beroende på de annorlunda förutsättningar jaghar redovisat för er, är således vår prognos att avtalen i snitt kommeratt hamna på . Det gäller avtalen i näringslivet. Det voresamhällsekonomiskt bättre om de blev lägre motsvarande , vilket bedömsmedföra en årlig ökning av arbetskostnaderna med 3,2 %.Vad har dettaför betydelse för jämställda löner? Man kan dra tre slutsatser i dettaavseende.För det första: Om vi ska ha en löneutveckling som främjar attvi upprätthåller sysselsättningsgraden i stället för att sänka den, dvs.att avtalen i snitt ska hamna på , så innebär detta tyvärr ett rättlitet utrymme för relativa lönejusteringar. är relativalönejusteringar angelägna även samhällsekonomiskt av ett stort antal skäl.Bland annat är det angeläget även samhällsekonomiskt att ta bort osakligalöneskillnader mellan män och kvinnor. Även i övrigt är det angeläget attrelativa löner ska kunna ändras så att arbetskraft lockas till sektorersom växer och att det inte blir alltför stort överskottsutbud av arbetskraftinom sektorer som krymper. Relativa löner bör kunna ändras för att stödjaden strukturomvandling som vi alla är beroende av och som främjar svenskekonomisk utveckling liksom för att ta bort osakliga löneskillnader mellanmän och kvinnor. Men givet att den totala ramen för avtalsenliga löneökningaruppgår till och att det inte är realistiskt att räkna med att någonska avtala sig till lägre löner får man acceptera att relativa lönejusteringarmåste få ta tid. Det går inte att på ett, två eller justera relativalöner med t.ex. + . Det skulle kräva att vissa får sänkt lön. Man fårdå räkna med att vi, givet de smala ramarna, måste acceptera att det tartid att justera relativa löner såväl mellan män och kvinnor som i allaandra dimensioner där det samhällsekonomiskt och av andra skäl är angelägetatt ändra de relativa lönerna, om vi inte ska få en ännu sämre utvecklingav sysselsättningen.För det andra: Om man nu vill utjämna de löneskillnadersom finns mellan män och kvinnor som är betydande - det kommer LenaJohansson att visa i nästa föredrag - och hålla sig inom de snävaramarna, skulle jag vilja uppmana alla som ska tala senare här ochi andra sammanhang att försöka formulera detta på ett sätt som främjarsåväl jämställda löner som en total löneutveckling som ligger i linje medvad som är samhällsekonomiskt lämpligt och vad som befrämjar en ökadsysselsättning. Om man vill ändra lönerelationen mellan män och kvinnor -vilket jag också instämmer i är önskvärt att göra - bör man snarareuttrycka sig i termer av att hålla igen löneutvecklingen för män än att viska öka löneutvecklingen för kvinnor. Om man säger att vi ska uppnåjämställda löner genom att hålla igen löneutvecklingen för män kan vi bådebidra till mer jämställda löner och till att den totala löneutvecklingenhamnar i linje med vad som befrämjar sysselsättningsutvecklingen. Minrekommendation är att vi, så fort vi talar om att uppnå mer jämställdalöner, ska formulera oss i termer av att hålla igen löneutvecklingen förmän.För det tredje: Alla kalkyler jag har visat gäller näringslivet.Det är näringslivets arbetskostnader som har en direkt koppling till detsvenska inflationsmålet. Det är näringslivets arbetskostnader som avgörutvecklingen av konkurrenskraften för jämfört med omvärlden. Detbetyder att man kan ha en annan löneutveckling inom den offentliga sektornutan att det direkt stöter på patrull i form av högre inflation och därmedhöjd reporänta och stramare penningpolitik. Som ni alla vet är kvinnorstarkt överrepresenterade speciellt i den kommunala sektorn. Det är möjligtför den kommunala sektorn att ha en något annorlunda löneutveckling utanatt det direkt hotar inflationsmålet.Det finns dock begränsningar ävenhär. För det första finns det mycket smittoeffekter i all lönebildning iSverige. Får en sektor mer tenderar andra att vilja ha nästan lika mycketsom den sektorn. Om offentliga sektorn får i genomsnitt väsentligt högrelöneökningar finns det risk för att det smittar av sig på den privatasektorn och därmed försvårar nedväxlingen till i arbetskostnadsökningoch i avtalsökning.För det andra innebär snabbare löneökningar iden offentliga sektorn högre skatter än vid en långsammare löneutveckling.Alternativt får man minska antalet sysselsatta i kommunerna. Om man tillexempel höjer kommunalskatterna för att finansiera en högre löneökning såkan det också leda till kompensationskrav om de privat anställda villupprätthålla sin inkomstutveckling efter skatt. Därmed kan löneutvecklingenbli högre även i näringslivet.Det finns således smittoeffekter om denoffentliga sektorn drar iväg, men det finns inga nämnvärda direkta effekterpå inflationen och därmed inga direkta effekter när det gäller Riksbankenspenningpolitik. Men på grund av de här smittoeffekterna blir slutsatsenäven här att det är önskvärt att undvika alltför stora skillnader ilöneökningar mellan offentlig och privat sektor. Återhållsamhet när detgäller löneutvecklingen för män i den offentliga sektorn skulle kunnabidra till alla de mål som vi har vad det gäller löneökningar ursamhällsekonomisk synvinkel.Jag ska också gå in på ett antal andra faktorersom har betydelse för mer jämställda löner för män och kvinnor. Vi tarnästa diagram. Som ni alla vet är sysselsättningsgraden bland kvinnorbetydligt lägre än sysselsättningsgraden bland män. Så har det varit underde , även dessförinnan.Samhällsekonomiskt finns detmycket att tjäna på högre sysselsättning. Om man kunde öka kvinnornassysselsättningsgrad till samma nivå som männens skulle den totalasysselsättningen öka, de totala skattebaserna bli större, de offentligafinanserna bli bättre och det skulle finnas ett utrymme för sänkta skattereller höjda utgifter utöver vad som finns om vi inte lyckas utjämna denhär skillnaden. Samhällsekonomiskt är det angeläget att få upp den relativaoch den absoluta sysselsättningen för kvinnor.I någon mån kan man sägaatt det finns statistiskt stöd för att kvinnors arbetsutbud är mer känsligtför lönen än männens. Ur arbetsutbudssynvinkel skulle en höjning avkvinnornas relativa löner, dvs. en sänkning av männens relativa löner, kunnafrämja en ökning av kvinnors sysselsättning. Å andra sidan skulle enhöjning av den relativa lönen i någon mån kunna minska efterfrågan inomkvinnodominerade områden. Man kan åtminstone säga att det är mycketsamhällsekonomiskt angeläget att öka sysselsättningen bland kvinnor. Ettsätt att locka ännu fler till att bjuda ut sin arbetskraft på heltid ochinte på deltid skulle kunna vara att utjämna lönerelationerna mellan mänoch kvinnor.Nästa diagram visar arbetslösheten för män respektive kvinnor.Arbetslösheten är faktiskt något högre för män än för kvinnor. Ävenutifrån detta förhållande kan man finna ett visst makroekonomiskt stöd föratt männen ska ha en något lägre löneutveckling än kvinnor. Överskottetpå arbetskraft är alltså större inom manligt dominerade områden än inomkvinnligt dominerade områden. Det ger ett visst marknadsstöd för ensänkning av männens löner relativt kvinnornas.Det finns också faktorersom drar i motsatt riktning. Mitt sista diagram visar den totala frånvaronbland sysselsatta i form av bl.a. sjukfrånvaro och föräldraledighet.Frånvaron är betydligt större för kvinnor än för män. Marknadsmässigttenderar detta att hålla nere kvinnolönerna. En orsak är den ojämnafördelningen av föräldraledigheten. Åtgärder som kan göra är attfrämja en mer jämn fördelning av uttaget av föräldraledigheten. Det är enväg att få en jämnare fördelning av frånvaron mellan män och kvinnor. Detär ett marknadsmässigt sätt att stödja en något svagare utveckling avlönerna för män än för kvinnor.Sammanfattningsvis kan sägas att om viska uppnå samhällsekonomiskt angelägna mål om att öka sysselsättningen,eller åtminstone bromsa den nedgång som enligt kommeratt ske i annat fall, är det viktigt att de totala arbetskostnaderna ökarbetydligt långsammare än . Det ger litet utrymme förrelativa lönejusteringar. Man får räkna med att de tar tid. De får skeöver snarare än enstaka år.Det finns ett visst marknadsstödför att männens löner ska bli lägre i förhållande till kvinnornas, blandannat att männens arbetslöshet är större. Bristtalen inom kvinnodomineradeyrken, framför allt i den offentliga sektorn, är betydligt högre änbristtalen inom många mansdominerade yrken. Bristtalen inom näringslivet ärväldigt låga just nu.För det tredje är fördelningen av frånvaron enfaktor som man skulle kunna påverka via politiska beslut. Det är en vägatt försöka få marknadskrafterna att verka i riktning mot något lägrerelativ lön för män.Ordföranden: för det, . Jaglämnar ordet till från SCB. Varsågod.Utredare , SCB: Jag tänker tala om kvinnors och mäns löner, vad lönestatistikenvisar och vad den inte visar. Den lönestatistik jag tänker på är denofficiella strukturlönestatistiken som ansvarar för ochvi på SCB producerar. Jag tänkte visa mina bilder på PC.Jag vill inledamed att tala om hur många vi är och vilka vi är som är anställda påarbetsmarknaden. Sedan tänkte jag också försöka förklara några begrepp somjag ska använda.När vi tittar på den här bilden ser vi att hälften avkvinnorna finns i privat sektor och hälften i offentlig sektor. Totalt ärvi drygt 1,7 miljoner. Vi fördelar oss lite olika på stat, landsting ochkommuner. Männen är nästan 1,8 miljoner. av dem finns inomprivat sektor och inom offentlig sektor. Lika stor andel mänsom kvinnor finns inom staten, men inte alls lika stor andel inom kommuneroch landsting.Hur ser det då ut inom varje sektor? I privat sektor ärnästan två tredjedelar män och en tredjedel kvinnor. Inom offentlig sektorär det omvänt. Nästan tre fjärdedelar är kvinnor. Vi ser att vi inom statenhar jämn könsfördelning. Med jämn könsfördelning menar jag att vi harminst av vartdera könet, att vi håller oss inom 40-60. Önskvärt ärnaturligtvis 50/50.Så här ser det ut på arbetsmarknaden. Jag vet inteom jag har tagit död på en myt . Vi pratar ju ofta om att kvinnor finnsinom offentlig sektor. Ja, det gör de, till hälften. Men männen saknasinom offentlig sektor, skulle jag vilja säga.Jag vill förklara någrabegrepp. Vi talar bara om heltidslöner. Alla timlöner är omräknade tillmånadslöner, och vi talar bara om heltidsekvivalenter. Vi talar om grundlöninklusive fasta och rörliga tillägg. Det är inte det begrepp som manvanligen använder i avtalssammanhang, men vi gör det för att kunna jämföraolika grupper på hela arbetsmarknaden. När jag talar om löneskillnad menarjag skillnaden mellan kvinnors och mäns löner uttryckt i procent, ingentingannat. Det gäller alltså.När det gäller lika arbete och likvärdigtarbete kan jag med min lönestatistik bara beskriva hur det ser ut vidlika arbete. Med lika arbete menar jag arbeten som har samma klassificeringenligt vår yrkesklassificering, standard för svensk yrkesklassificering,SSYK. Då talar jag i första hand om den som är på tresiffernivå. Standardenfinns på fyrsiffernivå. Varje yrke kan beskrivas med hjälp av fyra siffror.Om vi håller oss till tresiffernivå har vi drygt 110 yrkesgrupper. Vihar drygt 350 yrken när vi är på fyrsiffernivå.Vi ska se på någraresultat. De här siffrorna stämmer inte med vad vi hörde från början,eftersom det här är första gången som jag presenterar uppgifter.Kvinnorna har av männens lön. Det säger inte så mycket. Det sägeratt kvinnors genomsnittslön i relation till mäns genomsnittslön är 83 %.Det kan användas om man vill se över tiden. Men det finns mer om manfördjupar sig i siffran, till exempel när det gäller kvinnors och mänsolika fördelning på ålder, utbildning, heltid, deltid, sektor och så vidare.Jag tänker nu visa vad som händer om vi tar hänsyn till de faktorerna.PåSCB använder vi oss av standardvägning väldigt mycket. I det här falletfördelar sig kvinnor och män lika på de olika faktorerna. Om vi tittarhur det ser ut om vi tar hänsyn till ålder - vi har delat in oss i fyraåldersgrupper - händer ingenting med lönerelationen. Det beror på att vifördelar oss så väldigt lika på de olika åldersgrupperna. Löneskillnadenökar med stigande ålder.Hur är det när det gäller utbildningsnivå? Vivet att av alla kvinnor och lite av alla män hartreårig eftergymnasial utbildning. Det borde generera högre lön. Om vilägger till utbildning händer fortfarande ingenting, eller väldigt lite.Om jag tog decimaler här skulle det visa sig att löneskillnaden har ökatlite grann. Det beror förmodligen på att kvinnor utbildar sig till felyrken, de yrken som ger lägre lön.Vi går vidare och tittar på sektor.Männen finns inom privat sektor, såg vi, och kvinnorna inom offentligsektor. Vi vet och har hört här att lönerna ligger högre i privatsektor än i offentlig sektor. Då visar det sig att löneskillnaden minskarlite grann, en procentenhet.Om vi ser på heltid och deltid i statistikenfinner vi att av alla kvinnor jobbar deltid. avalla män jobbar deltid. Om vi lägger händer stora saker.Nu kommer vi . Vi närmar oss 100. Så kan vi hålla bara vi kan mäta alla faktorer och lägga till dem. Jag skulle viljalägga till en faktor till. Det är faktorn yrkesgrupp.Kvinnor och mänfördelar sig olika inom yrken. Det är väl ingen nyhet. Vi lever på enväldigt könssegregerad arbetsmarknad. I den här boken, På tal om kvinnoroch män, - den engelska versionen ligger där ute - finns i ett diagram de30 vanligaste yrkena upptagna. Där framgår väldigt tydligt hur segregeratdet är på arbetsmarknaden.Nu är det yrkesgrupp, alltså inte yrke, somvi lägger till. Då händer detta: . Det här är en mer användbar siffra.Kvinnor har av männens lön. De här olika faktorerna som jag nu harpratat om kan man lägga till i olika ordning. Vilken ordning jag än taroch hur jag än betraktar det visar det sig att yrkesgrupp förklarar denstörsta delen av löneskillnaden.Jag ska visa hur det ser ut för de olikasektorerna när vi standardväger. För hela arbetsmarknaden är det ,för privat sektor . När jag nu standardväger ser vi att kommunernaligger ganska bra till, men det finns en löneskillnad.Nu går vi tillde tio vanligaste yrkesgrupperna. Ni kanske inte kan läsa vad som står,men det är inte det viktigaste. Det viktigaste är att se mönstret. De tiovanligaste yrkesgrupperna täcker in av alla kvinnor och av allamän. Det är alltså ganska många som finns här. Det är som en termometerdär jag på den ena sidan har avsatt kvinnornas medellön och på den andramännens medellön. Vi ser att den högsta lönen har manliga företagsekonomer,marknadsförare och personaltjänstemän. Den näst högsta lönen har manligasäljare, inköpare och mäklare. På tredje plats kommer kvinnligaföretagsekonomer, marknadsförare och personaltjänstemän, och så vidare. I nioav de här tio yrkesgrupperna har kvinnor i genomsnitt lägre lön än vadmännen har. Endast i en grupp, grundskollärare, har kvinnorna högre lönän männen. Det rör sig om ungefär 200 kr.Jag tycker att det härdiagrammet väldigt tydligt visar att kvinnorna sprider sig på löneskalaninom ett mindre område än vad männen gör och dessutom längre ned pålöneskalan. Det här visar spridningen mellan olika grupper. För att tittapå spridningen inom några grupper har jag valt tre stycken: Inom den förstafinns vård- och omsorgspersonal. Där har vi ungefär 430 000 personer.90 % av dem är kvinnor och av dem är män. Det är alltså ett starktkvinnodominerat område. Gruppen företagsekonomer, marknadsförare ochpersonaltjänstemän kan synas heterogen, men de är klassade i yrkesregistretsom tillhörande samma grupp.Vad bestämmer då inplaceringen i yrkesgrupp?Vi har två kriterier: typ av arbete och den formella utbildning som krävsför att utföra arbetet. Det handlar inte om den utbildning som individenfaktiskt har.Det tredje yrket är ingenjörer och tekniker. Där har viungefär 120 000 personer. är kvinnor och män.Jag glömde attsäga hur könsfördelningen var bland företagsekonomerna. Där har vi 80 000personer, kvinnor och män. Vi har ett kvinnodominerat, ettkvantitativt jämställt och ett mansdominerat område.Vad visar då detta?Ni kanske har tittat på det och sett att längst till vänster visar vilönen för tiondepercentilen, sedan har vi undre kvartilen, median, övrekvartil och nittiondepercentilen. Vi kan se att kvinnornas spridning ärmindre än männens i alla tre grupperna och att de ligger längre tillvänster på löneskalan. Jag har vänt löneskalan i 90 grader.Män i gruppenvård- och omsorgspersonal är ett nytt fenomen. Jag har studerat den härgruppen . har männen brett ut sig litegrann nedåt till vänster. Men vi ser fortfarande att spridningen är mindreför kvinnor än för män.