yttr · GQ05JuU1y · 2003-01-01 00:00:00 — Stärkt skydd för barn i utsatta situationer Till socialutskottet Sammanfattning I detta yttrande behandlar justitieutskottet propositionen Stärkt skydd för barn i utsatta situationer (prop. 2002/03:53) jämte fem med anledning av propositionen väckta motioner. Förslagen i propositionen täcker ett brett fält av åtgärder inom framför allt och straffrättens områden. För justitieutskottets del fästs fokus på förslaget till ändring i om en ny straffskärpningsgrund som kan tillämpas om brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Straffskärpningsgrunden är tänkt att tillämpas i första hand vid våld mellan närstående som riktats mot barnet eller som förekommit inom familjen i barnets närvaro. tillstyrker förslaget med ett kompletterande uttalande om tolkningen av lagtexten. Även i övrigt tillstyrker justitieutskottet regeringsförslaget. Utskottet avstyrker också samtliga av utskottet behandlade motionsyrkanden. Till yttrandet har fogats fyra avvikande meningar (m, fp, kd respektive c). Ärendet och dess beredning Proposition 2002/03:53 Stärkt skydd för barn i utsatta situationer m.m. har hänvisats till socialutskottet. beslutade socialutskottet att bereda justitieutskottet tillfälle att yttra sig över propositionen jämte med anledning av propositionen väckta motioner. Med anledning av propositionen har väckts fem motioner, 2002/03:So41-So45. Till grund för förslagen i propositionen ligger bl.a. Kommittén mot barnmisshandels betänkanden Barnmisshandel - Polisens och åklagarnas handläggningstider och arbetsmetoder (SOU 2000:42), Barn och misshandel - En rapport om kroppslig bestraffning och annan misshandel i (SOU 2001:18) samt slutbetänkandet Barnmisshandel - Att förebygga och åtgärda (SOU 2001:72) och remissbehandlingen av dessa. Utskottets beredningsområde omfattar bl.a. den centrala straffrätten, processrätten och frågor med anknytning till kriminalvården och andra myndigheter inom utgiftsområde 4 Rättsväsendet. Utskottet begränsar sitt yttrande till att avse frågor inom detta område. I anslutning härtill behandlar utskottet några av de motioner som väckts med anledning av propositionen. De behandlade yrkandena framgår av en till yttrandet fogad förteckning över behandlade motionsförslag. Propositionen föranleder följande yttrande från justitieutskottet. I propositionen föreslås ett antal lagstiftningsåtgärder i syfte att stärka skyddet för barn i utsatta situationer. I socialtjänstlagen (2001:453), SoL, utvidgas anmälningsskyldigheten enligt 14 kap. 1 § till att omfatta myndigheter inom kriminalvården och rättspsykiatriska avdelningar inom samt anställda inom dessa myndigheter. I syfte att öka kunskaperna om anmälningsskyldigheten och skapa ökad uppmärksamhet kring denna inom berörda verksamheter införs hänvisningar till anmälningsskyldigheten i de lagar som reglerar verksamheter som regelbundet kommer i kontakt med barn. Det införs en gemensam skyldighet för polisen, hälso- och sjukvården, förskolan, skolan och skolbarnsomsorgen i respektive lag att på initiativ samverka kring barn och ungdomar som far illa eller riskerar att fara illa. I syfte att skapa förutsättningar för ett optimalt beslutsunderlag för en socialnämnd som har att fatta beslut i ett ärende, där den eller de som berörs av beslutet inte längre vistas i kommunen, införs i SoL en lagstadgad skyldighet för vistelsekommunen att på begäran bistå med utredning om barn och vård av missbrukare. Vidare införs en möjlighet att flytta över ett ärende från en socialnämnd till en annan utan samtycke av den . Detta gäller under förutsättning att den enskilde har starkare anknytning till den andra kommunen och det med hänsyn till hans eller hennes vilja, varaktigheten av hjälpbehovet och omständigheterna i övrigt framstår som lämpligt. I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) föreslås ett antal ändringar i syfte att stärka barnperspektivet i lagen. Bland annat föreslås att vad som är bäst för den unge skall vara avgörande vid alla beslut enligt lagen och att den unges inställning skall klarläggas och att hänsyn skall tas till den unges vilja med beaktande av hans eller hennes ålder och mognad. Det tydliggörs att såväl fysisk som psykisk misshandel kan utgöra risk för att barnets hälsa och utveckling skadas. En ny bestämmelse införs i såväl SoL som LVU med innebörden att när ett barn varit placerat i samma familjehem skall socialnämnden överväga om det finns skäl att ansöka om överflyttning av vårdnaden enligt 6 kap. 8 § . I såväl LVU som i lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård förs in bestämmelser som gör det möjligt att - om det är särskilt påkallat med hänsyn till den intagnes speciella behov av vård, hans eller hennes säkerhet eller övriga intagnas säkerhet - vårda en intagen under förhållanden som innebär att han eller hon inte fritt får umgås med andra intagna. En särskild straffskärpningsgrund införs i för sådana fall där brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Vidare läggs vållande till kroppsskada eller sjukdom som inte är grovt brott under allmänt åtal om brottet riktat sig mot någon som är och åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Detsamma gäller brotten förtal och grovt förtal samt vissa uttryckligen angivna fall av förolämpning under den ytterligare förutsättningen att åtal av särskilda skäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Som framgår av 3 kap. 5-6 §§ skall den som tillfogar en annan person kroppsskada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, dömas för misshandel till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Är brottet grovt skall för grov misshandel dömas till fängelse, lägst ett och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktas om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen tillfogat måls-äganden svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller eljest visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Vid påföljdsbestämningen gäller de allmänna bestämmelserna i 29 och 30 kap. . Misshandel räknas till de s.k. artbrotten, se 30 kap. 4 § sista stycket. Brottslighetens art anses alltså i princip kräva att ett fängelsestraff utdöms. Utskottet bortser här från att påföljdspraxis i någon utsträckning förändrats genom nya påföljdskombinationer innehållande samhällstjänst. Utskottets bedömning är nämligen att de nya reglerna inte påverkat påföljdspraxis i fall där offret varit ett litet barn och gärningsmannen en vuxen person. Utgångspunkten i dessa fall är således att gärningsmannen skall dömas till fängelse. När det gäller straffvärdet och därmed strafftidens längd finns regler i 29 kap. om omständigheter som skall beaktas i såväl mildrande som skärpande riktning inom ramen för den angivna straffskalan. Omständigheterna i här aktuella fall torde endast sällan vara sådana att det finns förmildrande omständigheter som skall beaktas (jfr 29 kap. 3 §). Intresset koncentreras därför på de försvårande omständigheter som anges i 29 kap. 2 §. Av särskilt intresse vid misshandel av barn är punkterna 2, 3 och 4. Enligt punkt 2 skall särskilt beaktas om gärningsmannen visat särskild hänsynslöshet. Enligt punkt 3 skall särskilt beaktas om gärningsmannen utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller särskilda svårigheter att värja sig - bestämmelsen tar särskilt sikte på brott som riktat sig mot barn, handikappade eller äldre. Enligt punkt 4 skall särskilt beaktas om gärningsmannen grovt utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende. Även övriga punkter i 2 § kan naturligtvis tänkas bli tillämpliga. har i ett avgörande (NJA 2000 s. 612) beaktat att brottet riktade sig mot ett litet barn såväl vid gradindelningen (grov misshandel) som, såsom en försvårande omständighet, vid straffmätningen. I samma mål ansåg det vara av viss självständig betydelse att ett brott mot ett barn framstod som ett missbruk av det särskilda förtroende som barnets mor visat genom att anförtro barnet i den tilltalades vård. I propositionen tar regeringen ställning mot att nu införa ett särskilt barnmisshandelsbrott. Detta innebär att regeringen intar samma ståndpunkt som Kommittén mot barnmisshandel. Regeringen föreslår däremot, också i enlighet med Kommittén mot barnmisshandels förslag, en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § . Enligt förslaget skall den nya straffskärpningsgrunden omfatta fall där brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Med barn förstås i enlighet med definition en person som inte fyllt . I motion So45 yrkandena 1 och 2 (c) begärs en utredning om ett särskilt barnmisshandelsbrott. En liknande inriktning finns i motion So42 yrkande 11 (m) där motionärerna önskar se en skärpt påföljdspraxis vid barnmisshandel med ett straffminimum på fängelse . Utskottet gör följande överväganden. Det är inte svårt att känna sympati för motionärernas önskemål. Misshandel av barn hör till de allra grövsta brotten och det finns rättspolitiska skäl som talar för att dessa brott borde ha en särskild brottsrubricering. Det finns emellertid en rad komplikationer av lagstiftningsteknisk natur som utskottet inte har underlag att bedöma om de går att lösa. Utskottet vill ändå nämna några. Enligt är ett barn som framgått en person . måste ställning tas till om regleringen skall omfatta alla barn eller barn under en viss lägre ålder. En annan fråga är hur lagstiftaren vid en särreglering skall förhålla sig till fall där offer och gärningsman är relativt jämnåriga. Det finns risk att gränsdragningproblem skapas. Lagstiftaren måste också fråga sig om det är lämpligt att införa ytterligare brott där vad gärningsmannen känt till eller bort misstänka om offrets ålder är avgörande vid bedömningen av gärningen (jmf. sexuellt utnyttjande av underårig i 6 kap. 4 § och 6 kap.11 § samma balk). Kommittén mot barnmisshandel nämner särskilt frågan hur lagstiftaren bör ställa sig till andra brott som kränker barns integritet, t.ex. olaga hot - ställning måste tas till om sådana brott i sådana fall också bör särregleras. Problemen är med andra ord många, och enkla lösningar finns knappast. Regeringen avser dock att fortsätta arbetet med hithörande frågor i syfte att analysera om det finns möjligheter att ytterligare förstärka barns skydd mot våld i hemmet. Det behövs således inget sådant uttalande om utredningsarbete som efterfrågas i motion So45. I avvaktan på resultatet av ytterligare analyser anser utskottet att den väg regeringen i denna proposition anvisar framstår som framkomlig. Genom införande av en ny straffskärpningsgrund, som särskilt tar sikte på barns trygghet och tillit i förhållande till närstående vuxna, betonas ytterligare det utomordentligt allvarliga i att vuxna familjemedlemmar förgriper sig på barn i familjen, och ytterligare möjligheter till straffskärpning öppnar sig. Vad som sagts innebär inte att yrkandet i motion So42 om ett straffminimum tillgodosetts. Härför skulle krävas ett särskilt barnmisshandelsbrott eller, i och för sig, att straffminimum för grov misshandel höjdes till fängelse . Den frågan är inte aktuell i detta ärende. När det gäller straffmätningen i det enskilda fallet måste alltså som samtliga omständigheter beaktas inom ramen för det straffbud som skall tillämpas, naturligtvis med beaktande av reglerna i 29 och 30 kap. . Motionsyrkandet bör avslås. Utskottet vill ändå i detta sammanhang nämna Riksåklagarens Rättsutvecklingsplan . I denna stryker Riksåklagaren under att straffmätningen måste differentieras och nyanseras och hela straffskalan utnyttjas när det gäller påföljden för grova våldsbrott. Riksåklagaren anför att den vida straffskalan för grov misshandel (som ovan framgått omfattar den fängelse från ett till ) är ett uttryck för att gärningstypen spänner över gärningar med olika straffvärde. Den återhållsamhet som enligt riksåklagaren ofta präglat domstolarnas värdering av straffvärdet svarar dåligt mot den nyanserade syn på grov misshandel som den vida straffskalan påkallar. Ytterligare en punkt i rättsutvecklingsplanen är att samhällets syn på våld mot kvinnor och annat våld inom familjen måste få tydligt genomslag vid påföljdsvalet och straffmätningen. Riksåklagaren har överklagat ett mål till för prövning av påföljdsfrågan. Målet gäller ett åtal mot ett treårigt barns styvfar för grov misshandel och grovt vållande till annans död. Påföljden bestämdes av till fängelse . Enligt förslaget till 29 kap. 2 § 8 skall det alltså vara en särskild straffskärpningsgrund att brottet varit ägnat att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående person. Genom ordvalet markeras att det handlar om en särskilt kvalificerad form av trygghet, nämligen den i relationen mellan föräldrar, andra vuxna närstående och barn. Enligt specialmotiveringen till den nya bestämmelsen (prop. s. 111) skall med närstående person förstås i första hand vuxna familjemedlemmar - mamma, pappa och i tillämpliga fall respektive förälders make eller sambo, fosterföräldrar, mor- och farföräldrar och föräldrarnas syskon. Uppräkningen är inte uttömmande, och utskottet ser det som självklart att en bedömning även här måste göras i varje enskilt fall för att konstatera om en viss person tillhör närståendekretsen. Uppräkningen får dock anses ge god vägledning vid bedömningen. Den nya straffskärpningsgrunden är tillämplig inte bara när brottet riktats direkt mot barnet utan omfattar också sådana fall där barnet bevittnat - sett eller hört - t.ex. att en förälder blir slagen av den andra föräldern. I motion So45 yrkande 3 föreslås att begreppet närstående person skall ges en vidare tolkning än regeringen föreslagit. Motionärernas tanke är att det finns fler för barnet viktiga personer, t.ex. lärare, i barnets närhet och att ett övergrepp från någon av dem skulle kunna vara minst lika allvarligt för barnet som om övergreppet skedde inom familjen. Här har utskottet en annan uppfattning. Utskottet vill göra gällande att relationen inom familjen, också i den utvidgade bemärkelse som begreppet används här, har en annan karaktär, inte minst beroende på relationerna mellan familjens vuxna. Relationerna inom familjen kan därför i princip inte likställas med relationerna till andra i och för sig viktiga personer för barnet. Om närståendekretsen görs för vid kan det också i praktiken bli omöjligt att använda straffskärpningsbestämmelsen på avsett sätt. Risk finns i stället att bestämmelsen kommer att verka i straffskärpande riktning så snart ett barn bevittnat ett brott oavsett förhållandena i övrigt. Detta är inte avsikten. Utskottet anser att motion So45 i här behandlad del bör avslås. Det framgår av motiveringen till den föreslagna bestämmelsen (prop. s. 69 f. och s. 111 f.) att den i första hand tar sikte på situationer där en till barnet närstående person förgriper sig på antingen en annan sådan person eller på barnet självt. Enligt sin ordalydelse har bestämmelsen emellertid en längre räckvidd än så. Den täcker också situationer där antingen gärningsmannen eller offret är en till barnet närstående person medan den andra personen inte tillhör denna krets under förutsättning att brottet är ägnat att skada barnets trygghet och tillit till den närstående personen. Dessa fall har inte närmare övervägts i propositionen. Enligt utskottets mening kan man dock inte bortse från att barnets trygghet och tillit till den närstående i särskilda fall kan ta skada av att se den närstående t.ex. misshandla en tredje person eller av att se honom eller henne bli misshandlad av en tredje person. Det bör slutligen framhållas att den nya bestämmelsen inte begränsar sig till straffmätningen vid våldsbrott även om den kommer att ha sitt främsta tillämpningsområde när det gäller sådana brott och sexualbrott. Bestämmelsen kan också, som regeringen påpekar, vara tillämplig vid t.ex. olaga hot och vissa fall av skadegörelse. Däremot är det enligt utskottets mening svårare att tänka sig att bestämmelsen skulle komma till användning vid rena förmögenhetsbrott även om det inte helt kan uteslutas att också sådana brott skulle kunna vara ägnade att skada barnets trygghet och tillit till en närstående person. Om en viss gärning skall anses ha varit ägnad att skada barnets trygghet och tillit på det sätt som krävs för tillämpning av bestämmelsen är en fråga som, som regeringen anför, måste bedömas utifrån samtliga omständigheter. Enligt utskottets mening bör beredas tillfälle att godkänna vad utskottet anfört om straffskärpningsbestämmelsens räckvidd. Vid en sammantagen bedömning och med de förtydligande uttalanden som utskottet gjort i det föregående tillstyrker utskottet regeringens förslag till ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § 8 . Slutligen behandlar utskottet i detta avsnitt motion So44 yrkandena 2 och 3 som går ut på att den nya regleringen bör utvärderas. Utskottet har i princip ingen annan uppfattning. Utskottet kan också konstatera att alla väsentliga förändringar på straffrättens område brukar utvärderas . Utskottet har ingen anledning att tro att så inte skulle bli fallet i detta ärende, i synnerhet som regeringen, som framgått ovan, avser att fortsätta att arbeta med frågan om skydd för barn mot våld i hemmet. Något uttalande från behövs inte. Motion So44 i här aktuella delar bör avslås. I motionerna So42 yrkande 12 (m) och So43 yrkande 3 (fp) efterfrågas en ordning som innebär att ett barn som blir vittne till våld betraktas som måls-ägande i brottmålsprocessen. Barnet skulle med andra ord vara part i brottmålet och t.ex. kunna föra skadeståndstalan. Frågan behandlas inte i propositionen. Däremot tar utskottet upp samma frågeställning i sitt betänkande Våldsbrott och brottsoffer (bet. 2002/03: Utskottet börjar där med att anmärka att begreppet brottsoffer är okänt i den straffprocessuella lagstiftningen. Den som har blivit utsatt för brott är målsägande. Det sagda hindrar inte att en person som inte är målsägande ändå kan drabbas av verkningarna av ett brott och alltså i denna bemärkelse vara ett offer för brott. Detta kan t.ex. gälla barn i familjer där det förekommer våld. Ett sådant barn kan också, som strax framgår, ha rätt till skadestånd på civilrättsliga grunder. Målsägande är en person mot vilken brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada (20 kap. 8 § fjärde stycket ). En målsägande kan inträda i brottmålsrättegången som part när han eller hon framställer ett yrkande om ansvar eller skadestånd. I praxis har kretsen av personer som är att anse som målsägande och därmed kan inträda i processen som part hållits relativt snäv. I 20 kap. 13 § första stycket finns ett undantag för fall när någon dödats genom brott. I de fallen får den avlidnes anhöriga, t.ex. den avlidnes barn, samma rätt att som målsägande i brottmålsprocessen bl.a. föra talan med anledning av brottet. Av det nu anförda följer att ett barn som bevittnat icke dödligt våld inom familjen, men som själv inte blivit utsatt för någon brottslig handling, inte är att anse som en målsägande som kan inträda i brottmålsprocessen. Den nu redovisade regleringen avser endast barnets processuella ställning i brottmålsprocessen. Barnets rätt till skadestånd på grund av åsamkad personskada, t.ex. i form av psykiskt lidande av övergående eller bestående art, regleras i skadeståndslagen (1972:207). För att barnet skall anses berättigat till sådant skadestånd krävs i och för sig inte att barnet blivit utsatt för ett brott, det avgörande för skadeståndsskyldigheten är om någon bedöms uppsåtligen eller av vårdslöshet ha vållat barnets skada. En talan om sådant skadestånd handläggs som ett tvistemål vid tingsrätten. Reglerna i om domstolens sammansättning och om sammanläggning av mål, s.k. kumulation, innebär ett hinder mot att ett brottmål rörande t.ex. misshandel mot barnets mor sammanläggs med ett tvistemål rörande barnets skadeståndstalan mot samma man som är åtalad i brottmålet (jfr 1 kap. 3 a-3 b §§ samt 22 kap. 1 § ) trots att grunden för åtalet och för skadeståndskravet, nämligen misshandeln av kvinnan, är densamma. Utskottet anmärker först att det i och för sig skulle kunna vara en fördel för barnet om dess skadeståndstalan i här aktuella situationer kunde prövas i brottmålsrättegången. Bland annat skulle processkostnaderna bli lägre om åklagaren förde barnets talan. Detta måste dock vägas mot det brott mot uppbyggnaden av det rättsliga systemet som det skulle innebära om rätten att föra talan i brottmålsprocessen utvidgades på det sätt motionärerna förespråkar. Utskottet är inte berett att nu ta ställning till en sådan ordning. Motionerna So42 och So43 i berörda delar bör avslås. I motion So42 yrkande 17 (m) begärs en utredning om domstolarnas hantering av barn i brottmålsprocessen. Motionärerna beklagar att frågan inte belystes av Kommittén mot barnmisshandel. I motionen begärs också en utvärdering av ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Frågan behandlas inte i propositionen. I , där straffprocessen i huvudsak regleras, finns endast ett fåtal regler som tar sikte på enbart barn. Det gäller två bestämmelser i 5 kap. Enligt 1 § tredje stycket får således förhör med barn ske inom stängda dörrar och enligt 2 § kan rättens ordförande förvägra en person under tillträde till en offentlig förhandling om det finns skäl till det. Enligt 36 kap. 4 § skall rätten med hänsyn till omständigheterna pröva om ett barn får höras som vittne. När det gäller unga lagöverträdare måste först konstateras att endast den som fyllt vid brottets begående kan vara tilltalad i ett brottmål (jfr 1 kap. 6 § ). När det gäller ungdomar mellan 15 och 18 eller i vissa fall kompletteras bestämmelser med bestämmelserna i . En översyn av lagstiftningen gjordes (prop. 1994/95:12, bet. 1994/95:JuU1). Därefter har en uppföljning gjorts av de nya bestämmelserna. Uppföljningen ledde till vissa kompletteringar (prop. 2001/01:56, bet. 2000/01:JuU18). Enligt 25 § LUL skall mål i tingsrätt och hovrätt mot den som inte fyllt i princip handläggas av lagfarna domare som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga sådana mål. Detsamma gäller nämndemän i sådana mål. I paragrafens ursprungliga lydelse skulle, enligt ärende, den lagfarne domaren med avseende på intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare i stället vara särskild lämpad för uppgiften. Bestämmelsen var och är avsedd att leda till specialisering bland domarna. Ändringen ärende tillstyrktes av ett enigt utskott. Regleringen i LUL ställer krav på ett nära samarbete mellan polisen, åklagarna och domstolarna. Regleringen är utformad för att åstadkomma en snabb handläggning genom tidiga kontakter mellan berörda myndigheter som behovet av specialisering inom rättsväsendet i fråga om barns och ungdomars brottslighet tillgodoses. Utskottet vill också nämna att det enligt LUL, jämfört med vad som gäller för vuxna, finns relativt långtgående möjligheter för åklagaren att meddela beslut om åtalsunderlåtelse. Ett syfte med den regleringen är att i möjligaste mån undvika att ungdomar ställs inför rätta. I stället skall andra åtgärder vidtas, t.ex. enligt SoL eller LVU. Utskottet kan för sin del inte se någon anledning att redan nu ta initiativ till en ny översyn av LUL. När barn i andra fall uppträder i brottmålsprocessen är det antingen som målsägande, det vill säga som part, eller som vittne. Som målsägande har barnet rätt till målsägandebiträde och stödperson (se 20 kap. 15 § och lagen [1988:609] om målsägandebiträde). Barnet kan också ha ett ombud eller rättshjälpsbiträde om det för skadeståndstalan i brottmålet och åklagaren inte för barnets talan i den delen. I vissa fall kan en särskild företrädare utses för barnet.